OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles

La Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles és una institució cultural pública situada a València.

## Història

Els seus antecedents es troben a la petició al rei Ferran VI d'Espanya per part d'artistes valencians perquè es creés una Acadèmia. El rei va concedir el permís i es va crear l'Acadèmia de Santa Bàrbara en honor de l'esposa de Ferran VI, Bàrbara de Bragança, a la seu de la Universitat de València.
Amb la mort del monarca i les dificultats econòmiques, el centre va desaparèixer. Va ser més tard quan, reprenent la idea original, el rei Carles III atorga per Reial Cèdula el reconeixement de l'acadèmia el 14 de febrer de 1768, seguint el model de la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando dintre del corrent del període il·lustrat espanyol i seguint la tradició francesa. La denominació oficial va ser la de Reial Acadèmia de les Tres Nobles Arts de Sant Carles.
Des de 1909 es reconeixia que era un organisme artístic que responia a tres aspectes o fins fonamentals:
* Acadèmic: Estudis d'erudició artística, informes i dictàmens pericials
* Didàctic: Ensenyament teòric i pràctica de les Belles Arts
* Educatiu: Creació del Museu de Pintura i Escultura.
El 1913, mitjançant un reial decret de 24 de juliol, el Museu queda deslligat oficialment de la tutela de l'acadèmia, a causa de l'espectacular creixement obtingut per la gran afluència d'estudiants i a causa de l'escassedat d'espai de la seva anterior ubicació l'estat va cedir l'any 1938 el Convent del Carme, desamortitzat, on es va seguir impartint la docència i va poder augmentar i realçar les seves col·leccions artístiques agrupades al museu de belles arts i museu d'antiguitats.
El 1942 es va decidir dedicar la ubicació del convent a l'Escola de Belles Arts traslladant el fons museístic i l'acadèmia a l'antic Convent de Sant Pius V, lloc on en l'actualitat comparteixen edifici.

## Estructura i serveis

Es regeix per uns estatuts i un reglament de règim interior. Els membres poden ser d'honor, de nombre, supernumeraris i corresponents.
L'Acadèmia consta de quatre seccions:
* Arquitectura
* Escultura
* Pintura-gravat
* Música
La seva organització i funcionament estan regulats per decret del Govern del País Valencià des de 1989.
A la seva estructura, l'Alt Patronatge correspon al Rei d'Espanya i la Presidència d'Honor al que ho sigui de la Generalitat Valenciana.
Consta del servei de docència, arxiu i biblioteca, i és òrgan consultiu de la Generalitat Valenciana, a més de complir funcions de peritatge.

## Vegeu també

* Museu de Belles Arts de València
* Román de la Calle

## Enllaços externs

* Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles - Lloc web oficial
# Carlito's Way: Rise to Power

Carlito's Way: Rise to Power és un vídeofilm estatunidenc de Michael Bregman tret en DVD el 2005. És la continuació, en forma de preqüela, de la pel·lícula Carlito's Way de Brian De Palma estrenada el 1993 amb Al Pacino. La pel·lícula és adaptació de la novel·la d'Edwin Torres, Carlito's Way.

## Argument

En els anys 1960, Earl, Rocco i Carlito intenten controlar el seu imperi criminal des d'una presó de Nova York. A la seva sortida, intentaran controlar el tràfic de drogues a Harlem. Però la competència és dura entre la família italiana Bottolota i els gàngsters afroestatunidencs dirigits per Hollywood Nicky....

## Repartiment

* Jay Hernandez: Carlito Brigante
* Mario Van Peebles: Earl
* Luis Guzmán: Nacho Reyes
* Sean J. Combs: Hollywood Nicky
* Michael Kelly: Rocco
* Giancarlo Esposito: Little Jeff
* Jaclyn DeSantis: Leticia
* Burt Young: Artie Bottolota Sr.
* Domenick Lombardozzi: Artie Bottolota, Jr.
* Stu 'Large' Riley: Tiny
* Chuck Zito: Buck
* Ramón Rodríguez: Angel Rodriguez

## Al voltant de la pel·lícula

* Luis Guzmán, que fa aquí de Nacho Reyes, tenia el paper de Pachanga a Carlito's Way.

## Referències

* ↑ «Carlito's Way: Rise to Power». The New York Times.
* ↑ http://akas.imdb.com/title/tt0427038/trivia?tr0795381 Arxivat 2014-08-10 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Carlito, When He Was Young NYTimes
# Castell d'Espadella

El castell d'Espadella és una fortalesa ubicada al terme municipal d'aquesta població de la comarca valenciana de l'Alt Millars. Es troba al sud del nucli urbà, al damunt de la Penya Saganta (546 m, el cim de la muntanya s'eleva fins als 723 m d'altitud) que domina la vila. És un Bé d'Interés Cultural.
És un castell d'origen islàmic, que aprofitava una posició estratègica per dominar el paratge que s'obre en aquest tram del riu Millars.
Actualment, la fortalesa es troba prou deteriorada. Tot i així, encara es pot observar part de la torre major i algunes restes de les muralles que el rodejaven.

## Referències

* ↑ URL de la referència: http://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=2364.
* ↑ Fitxa de B.I.C. de la Generalitat valenciana
* ↑ «Espadella a Inforural». Arxivat de l'original el 2015-09-24. [Consulta: 9 abril 2013].

## Enllaços externs

* Benedito Nuez, Josep; Melchor Monserrat, José Manuel. El yacimiento arqueológico del Castillo de Espadilla (Castellón), "Castillos de España: publicación de la Asociación Española de Amigos de los Castillos", ISSN 0008-7505, n. 124, 2002, pàgs. 47-49
# Orde

* No s'ha de confondre amb ordre, horda, o odre.
«Orde» té aquests significats:
* Orde (religió), institut de vida consagrada, religiós, on tots els seus membres emeten vots solemnes.
* Orde militar, associació de caràcter cristià format per personal de caràcter religiós l'objectiu dels quals era la defensa armada dels interessos de la cristiandat, combinant alhora, mètodes militars i religiosos.
* Ordre (biologia), la unitat sistemàtica entre la classe i la família.

## Vegeu també

* Especial:Cerca per prefix/Orde
Viccionari
# Sunyol (Castellví de Rosanes)

Sunyol és una masia de Castellví de Rosanes (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de planta rectangular i sostre a dues vessants, a la que se li afegeixen altres cossos a la part posterior.
Frontalment presenta una divisió de façana amb una porta adovellada centralitzada i tres finestres a nivell superior, una de gran, centralitzada sobre la porta i les altres dues, més petites, a cada costat Les tres estan adovellades amb el mateix tipus de pedra roja local.

## Referències

* 1 2 «Sunyol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 17 gener 2019].
# Rosita Mestres

Rosita Mestres (també coneguda com a Rosita o Rosario Mestres) va ser una compositora mallorquina de finals de segle xix.
Filla de l'empresari i ciclista Miquel Mestres, cap a 1882 va estudiar composició, piano i flauta al Conservatorio Balear amb el professor italià instal·lat a Mallorca Lluís Cussini, de qui era alumna avantatjada. Tot i que la premsa escrita es desfeia en elogis cap a la compositora pel seu talent i joventut, poc se'n sap de la seva vida i es pot datar el gruix de la seva producció entre juny de 1892 i setembre de 1894.
La Banda Palmesana dirigida pel mestre Cussini, estrenava sovint obres seves: La primera que es coneix va ser un Pasdoble durant la festa del Corpus de 1892. Dos anys més tard, compon una Marxa Religiosa en Si bemoll per estrenar-se durant la processó del Dijous Sant. També col·laborà amb la banda d'ocarines del seu professor amb un Vals i una Polka per a septet d'ocarines (1894).
El 1893 dues de les seves obres Serenata per violí, piano i veu; i la marxa Corpus Domini són seleccionades per enviar a l'Exposició Universal de Chicago juntament amb obres literàries, pictòriques i d'artesania que volien representar l'estat d'avanç intel·lectual i social de la dona a Mallorca. L'altra compositora seleccionada per representar l'illa a Chicago va ser Maria Sabater, amb l'obra Los tarongers de Sóller, per veu i piano i amb lletra de Pons i Gallarza.
La seva obra més important, però, va ser la sarsuela Lily, amb llibret de Ricardo Salvá, estrenada el 9 de novembre de 1893 al Teatro-Circo Balear. Es tracta d'una sarsuela còmica en quatre actes que va tenir un gran èxit de públic i de crítica, arribant a comparar la música amb les obres de Ruperto Chapí i Fernández Caballero. Se li encomanà la música almenys de dues sarsueles més de les quals no se'n sap res més.

## Obres

* Pasdoble (1892) per banda
* Serenata (1893) per violí, veu i piano
* Corpus Domini (1893) marxa per banda
* Lily (1893) sarsuela en 4 actes en els quals s'inclouen:
* Pasdoble i Mazurca
* Duo i Vals
* Intermezzo i Minuet
* Zorcicos
* Marxa religiosa en Si bemoll (1894) per banda
* Vals (1894) per septet d'ocarina
* Polka (1894) per septet d'ocarina

## Referències

* ↑ «Biblioteca Virtual de Prensa Histórica > La opinión : periódico político: Año IV Número 915 -...» (en castellà). [Consulta: 12 juliol 2018].
* ↑ Mas Vives, Joan. Diccionari del teatre a les Illes Balears. Palma: Lleonard Muntaner, 2003.
* ↑ «El noticiero balear : diario de avisos y noticias: Año...» (en castellà), 18-06-1892. [Consulta: 12 juliol 2018].
* ↑ «El noticiero balear : diario de avisos y noticias: Año...» (en castellà), 16-03-1894. [Consulta: 12 juliol 2018].
* ↑ «El isleño : periódico científico, industrial, comercial y...» (en castellà), 14-09-1894. [Consulta: 12 juliol 2018].
* ↑ «Las Baleares : diario republicano: Año IV Número 550 -...» (en castellà), 16-03-1893. [Consulta: 12 juliol 2018].
* ↑ «El noticiero balear : diario de avisos y noticias: Año...» (en castellà), 14-11-1893. [Consulta: 12 juliol 2018].
# Cas Plame

El Cas Plame (en anglès: Plame Affair) va ser un escàndol polític que va tenir lloc als Estats Units i que va afectar directament a l'Administració Bush. Aquest cas va comportar el descobriment de la identitat d'una agent secreta de la CIA, Valerie Plame, la qual estava casada amb l'ambaixador estatunidenc, Joseph Wilson, qui havia desmentit la venda d'urani de Níger a l'Iraq abans que comencés la guerra en aquest darrer país.

## Cronologia

* Febrer de 2002: la CIA demana a un antic ambaixador, Joseph Wilson, que viatgi a Níger per investigar sobre una eventual vental de material nuclear a l'Iraq. Es tractava de provar que l'Iraq de Saddam Hussein havia intentat aconseguir urani per construir una arma nuclear. Després de la seva investigació, Joe Wilson no havia trobat res que confirmés aquest rumor. Ans al contrari, havia descobert que els documents en els que es basava aquest possible fet eren falsos.
* 28 de gener de 2003: després del seu discurs de l'Estat de la Unió, el president Bush fa referència al Níger per justificar el seu pla d'alliberament d'Iraq del govern de Saddam Hussein.
* 6 de juliol de 2003: Joseph Wilson, en el New York Times, declara: Si les meves investigacions han estat considerades com inexactes, ho entenc (estaria llavors interessat a saber el perquè). Si, tanmateix, les meves investigacions han estat ignorades perquè no es corresponien amb unes idees ja preconcebudes sobre l'Iraq, llavors es pot legítimament creure que hem entrat en la guerra amb falsos pretextos..
* 14 de juliol de 2003: diversos periodistes divulguen progressivament la identitat de la seva dona. En una d'aquestes cròniques es revela que Joe Wilson, un antic ambaixador que s'havia oposat públicament a la guerra d'Iraq, està casat amb una agent secreta de la CIA, Valerie Plame. És aquesta la primera vegada que l'encobriment de Plame es fa públic. Molts periodistes pensen que la publicació del seu vertader nom anava dirigida sobretot a desacreditar o castigar el seu marit.

## Vegeu també

* Karl Christian Rove
* Caça a l'espia, pel·lícula de 2010 inspirada en el Cas Plame.

## Referències

* ↑ (anglès) El que no vaig trobar a l'Àfrica de The New York Times, 6 de juliol de 2003
* ↑ (francès) Segons el «Time», per la justícia s'escolen fonts de Libération, 1 de juliol de 2005
# Carme Serna Far

Carme Serna Far (Palma, 1981) és una actriu i escriptora mallorquina.
Llicenciada en Interpretació per l'Institut del Teatre de Barcelona, és una de les fundadores de la companyia Disset Teatre. Ha participat en les sèries El cor de la ciutat de TV3 i Llàgrima de sang i Treu Foc d'IB3. En teatre, ha protagonitzat obres com ara Re-Cor, Només quan plou, La comèdia dels erros i La Marató, entre d'altres.
La professió d'actriu va aproximar Serna a l'escriptura. Va ser a partir del confinament de la pandèmia de COVID-19 que es va apuntar a l'Escola d'Escriptura de l'Ateneu Barcelonès, i aleshores començà la seva activitat literària.
El desembre de 2023 fou guardonada amb el Premi Mercè Rodoreda de contes i narracions pel seu debut literari Perdona'm per desitjar-ho tant, publicat per l'Editorial Proa. Va rebre el guardó durant la celebració de la 73a edició de la Festa Òmnium de les Lletres Catalanes en el context de la Nit literària de Santa Llúcia, celebrada al Teatre Nacional de Catalunya. Perdona'm per desitjar-ho tant és una recopilació d'històries protagonitzades per dones en moments vitals diferents que intenten sortir de l'entorn hostil on viuen. El jurat va destacar l'estil expressiu de Serna i la creació d'un univers literari molt propi i singular.

## Referències

* 1 2 3 «La mallorquina Carme Serna, guardonada amb el Premi Mercè Rodoreda de contes. Es llicenciada en Interpretació per l'Institut del Teatre de Barcelona i és una de les fundadores de la companyia 'Disset Teatre'». ARA Balears, 13-12-2023 [Consulta: 13 desembre 2023].
* 1 2 Ferrer, Clara «La mallorquina Carme Serna se alza con el Premi Mercè Rodoreda de cuentos con su debut literario. La fundadora de la compañía 'Disset Teatre' se ha alzado este martes con el galardón en la Nit de Santa Llúcia». Última Hora, 12-12-2023 [Consulta: 13 desembre 2023].
* ↑ Rodríguez, Oriol «Tots els premiats de la 73a Nit de Santa Llúcia - Festa Òmnium de les Lletres Catalanes. Premi Mercè Rodoreda de contes i narracions: Carme Serna, Perdona'm per desitjar-ho tant». El Nacional, 12-12-2023 [Consulta: 13 desembre 2023].
# Basílica de Sant Quintí

La basílica de Sant Quintí és una basílica catòlica situada a la ciutat de Saint-Quentin, al departament de l'Aisne. Ha estat declarat Monument Històric de França el 1840. Està dedicada a Sant Quintí, màrtir del segle iii. La construcció de la basílica de Saint-Quentin començà a finals del segle xii i s'acabà al segle xv; conté les relíquies de sant Quintí, que hi van ser transferides vers el 1257. És el 1876 amb el papa Pius IX quan guanya el títol de basílica. Durant la Primera Guerra mundial, fou durament afectada per trets d'artilleria que en destruïren la carcassa i les teulades. Els treballs de reconstrucció no s'acabaren fins al 1956. Hi ha dos transseptes i cinc portals. L'altura de les voltes de la nau és de 34 metres.

## Enllaços externs

* http://architecture.relig.free.fr/quentin.htm (francès).
# Roderick Thorp

Roderick Mayne Thorp, Jr. (1 de setembre de 1936 - 28 d'abril de 1999) fou un novel·lista americà que es va especialitzar en novel·les policíaques.
La seva novel·la de 1966 The Detective es va adaptar com a pel·lícula sota el mateix nom, amb Frank Sinatra com a protagonista actuan el detectiu Joe Leland. Tanmateix, és més conegut per la seva seqüela, Nothing Lasts Forever, que va servir com a base per la pel·lícula Die Hard, amb Bruce Willis en el paper principal. Los Angeles Times va dir que la novel·la era "un llibre feroç, sanguinari i violent tan brillant en concepte i execució que s'hauria de llegir de cop."
Dues altres novel·les de Throp, Rainbow Drive i Devlin, es van adaptar com a telefilms.

## Biografia

Thorp va néixer al Bronx, Nova York Com a graduat d'universitat, Throp treballava a l'agència de detectius del seu pare. Més endavant, ensenyà literatura i escriptura creative en escoles i universitats de Nova Jersey i Califòrnia. També escrigué articles per a diaris i revistes.
Thorp va morir d'un atac de cor a Oxnard (Califòrnia).

## Novel·les

* Into the Forest (1961)
* The Detective (1966)
* Dionysus (1969)
* The Music of Their Laughter: An American Album (1970)
* Wives: An Investigation (1971)
* Slaves (1973)
* The Circle of Love (1974)
* Westfield (1977)
* Nothing Lasts Forever (1979) (adaptat posteriorment com a Die Hard)
* Jenny and Barnum: A Novel of Love (1981)
* Rainbow Drive (1986)
* Devlin (1988)
* River: A Novel of the Green River Killings (1995)

## Filmografia

* The Detective (1968) (novel·la)
* Die Hard (1988) (novel·la)
* Die Hard 2 (1990) (certs personatges originals)
* Rainbow Drive (1990) (llibre)
* Devlin (1992) (llibre)
* Deep Down (1994) (Cast)
* Die Hard: With a Vengeance (1995) (certs personatges originals)
* Live Free or Die Hard (2007) (certs personatges originals)
* A Good Day to Die Hard (2013) (certs personatges originals)

## Referències

* 1 2 Scriptsecrets.net
* ↑ Rainbow Drive a Allmovie (anglès)
* ↑ Devlin a Internet Movie Database (anglès)
* 1 2 Nick Ravo Roderick Thorp, 62, a Detective Turned Popular Crime Novelist. The New York Times, 4. May 1999.
* ↑ Jack Adrian Obituaries: Roderick Thorp. The Independent, May 22, 1999
* ↑ Jon Thurber: Roderick Thorp; Writer of ‘Die Hard,’ ‘The Detective’. Los Angeles Times, 2. May 1999, S. B–5.
# Cas Rabassa

El cas Rabassa és una peça separada del sumari del Cas Brugal que investiga el suposat enriquiment il·legal del promotor Enrique Ortiz en el barri alacantí de Rabassa, que dona nom al cas. Aquest cas va estar des de l'any 2008 al 2014 amb les dilgències aturades. L'acusació particular l'exercien els parits polítics Esquerra Unida i el Partit Socialista del País Valencià (PSPV) els quals van presentar la documentació necessària per a imputar l'alcaldessa d'Alacant, Sonia Castedo, la qual finalment va dimitir el 23 de desembre de 2014.
Entre els acusats en la peça Cas Rabassa es troben la mateixa alcaldessa Castedo; el major contractista municipal, Enrique Ortiz; els alts càrrecs de la Gerència d'Urbanisme, Isabel Campos i Enrique Sanus; i fins i tot dos càrrecs del Ministeri de Foment.
Segons Gabriel Echávarri, de l'acusació particular del PSPV: "Hi ha prou indicis per a demanar que l'alcaldessa aclareixi davant el jutge unes converses mantingudes amb Ortiz que demostren la connivència existent amb l'empresari" i va recordar també que Castedo ja està imputada per revelar informació privilegiada, tràfic d'influències i suborn.

## Referències

* ccaa.elpais.com
# Ostrog

Un ostrog (en rus острог) és un tipus de fortalesa amb una palissada de fusta entre quatre i sis metres d'alçada que protegia els assentaments de colons al Tsarat Rus del segle xvii. Els ostrogs van ser importants en la Conquesta russa de Sibèria, ja que oferien protecció contra els atacs que patien els conqueridors per part de la població local. Moltes ciutats siberianes van aparèixer arran d'aquests assentaments, com Tomsk, Iakutsk o Krasnoiarsk. Durant els segles xviii i xix les presons russes envoltades d'una palissada també s'anomenaven ostrogs.
* Torre de l'ostrog del segle xvii de Iakutsk és als terrenys del Museu Unit d'Història dels Pobles del Nord. La torre original va cremar-se el 2002 i va construir-se'n una rèplica en un dels carrers de la ciutat
* Fragment d'un mapa de l'Imperi Rus que mostra la mar d'Okhotsk basat en l'obra de Jean-Baptiste Bourguignon d'Anville, en el qual s'explica què és un ostrog
# Substància

Una substància és una teoria ontològica que postula que els objectes estan constituïts cadascun per una substància i propietats suportades per la substància però diferents d'aquesta. En aquest paper, una substància es pot denominar un substrat o una cosa en si mateixa. Les substàncies són particulars que són ontològicament independents: poden existir per si soles. Una altra característica definitòria que sovint s'atribueix a les substàncies és la seva capacitat de patir canvis. Els canvis impliquen alguna cosa existent abans, durant i després del canvi. Es poden descriure en termes d'una substància persistent que guanya o perd propietats. Els atributs o propietats, en canvi, són entitats que es poden exemplificar per substàncies. Les propietats caracteritzen els seus portadors, expressen com és el seu portador.
Es denomina substància pura (denominada així per a distingir-la d'una mescla) a tot aquell sistema homogeni que posseeixi un sol component. Les substàncies pures poden ser simples o compostes:
* Una substància simple és aquella substància pura que està formada per àtoms d'un únic element en els seus possibles estats al·lotròpics.
* Una substància composta és aquella substància pura en la composició de la qual trobem diverses classes d'àtoms en una proporció constant.
Les substàncies pures estan formades per un sol tipus de matèria.

## Referències

* ↑ Benovsky, Jiri «The Bundle Theory and the Substratum Theory: Deadly Enemies or Twin Brothers?». Philosophical Studies, 141, 2, 2008, pàg. 175–190. DOI: 10.1007/s11098-007-9158-0.
* ↑ Rae Langton. Kantian humility: our ignorance of things in themselves. Oxford University Press, 2001, p. 28. ISBN 0-19-924317-4.
* 1 2 Kim, Jaegwon; Sosa, Ernest; Rosenkrantz, Gary S. «substance». A: A Companion to Metaphysics. Wiley-Blackwell.
* 1 2 Borchert, Donald. «Ontology». A: Macmillan Encyclopedia of Philosophy, 2nd Edition. Macmillan, 2006.
* ↑ ; Paolini Paoletti, Michele«Properties». Metaphysics Research Lab, Stanford University, 2020.
* ↑ «Substància pura, GEC».
Viccionari
# Carlos Bosch

Carlos Bosch (Buenos Aires, 1945 – 22 de juny de 2020) va ser un periodista gràfic influent i representatiu dels mitjans de comunicació de Catalunya i Espanya des del 1976 fins al 1987. El fotògraf va marxar de l'Argentina a l'exili el 1976, amenaçat de mort pel seu compromís amb l'esquerra en els moments previs al cop d'estat de la junta militar, i es va traslladar a Catalunya.
Bosch va ser cofundador, redactor en cap de Fotografia i editor gràfic del diari El Periódico de Catalunya, redactor en cap i editor gràfic de la revista Interviú, i també va ser fotògraf de la redacció a Barcelona del diari El País.

## Referències

* ↑ «La Transició, vista per Carlos Bosch. “Yo no susurro, grito.”». [Consulta: 26 setembre 2020].

## Enllaços externs

* Muere Carlos Bosch, heroico Ulises de la fotografía el Periódico
* Adiós al fotógrafo Carlos Bosch: la cámara como herramienta para contar el despojo y la muerte Télam
# Carme Plaja Margarit

Carme Plaja Margarit (Palafrugell, 21 de juny de 1956 - Palafrugell, 21 de gener de 1997) fou una professora catalana. Va néixer junt amb el seu germà Albert, i als sis anys la família va anar a Llagostera —on va viure 5 anys—per instal·lar una impremta. El febrer del 1968 traslladaren el negoci a Palafrugell, on encara avui està en actiu.
Va realitzar els seus estudis primaris a l'escola Torres Jonama i més tard cursà el batxillerat a l'Institut Frederic Martí Carreras. Un cop acabat els estudis secundaris es traslladà a Girona per estudiar per mestre. Tot i treballar de mestre, sempre estava disposada a ajudar a la impremta, activitat amb la qual fruïa molt.
Va començar a treballar per primera vegada a l'Escola Torres Jonama de Palafrugell passant llavors per Palamós, Portbou i retornar al setembre del 1988.
Segons articles de persones que havien treballat amb ella, Carme Plaja era una persona molt compromesa i sentia verdadera passió per la seva feina, ja que sempre mirava de trobar la millor manera d'ensenyar als més petits.
En el seu pas per l'escola Torres Jonama va col·laborar junt amb l'equip de l'EAP i les companyes d'educació infantil a introduir el sistema Teberosky, que es basa en la importància de la creació en els infants, d'hipòtesis sobre el contingut de la lectura com a pas previ a tot ensenyament de la lectura i l'escriptura. A partir d'aquest nou sistema es van elaborar unes fitxes de lectura, que actualment encara es fan servir i que donen molt bon resultat.
Va ser coordinadora i va formar part del Consell Escolar.
El nom de Carme Plaja va ser proposat el 2011, a través d'una enquesta oberta per l'Espai Dona, per batejar un carrer del municipi de Palafrugell.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «El trist adéu a la Carme Plaja». La Vila, 1997, p. 5.
* ↑ «Van morir quatre palafrugellencs populars». Crònica d'un any, 01-12-1997, p. 30.
* ↑ Puig, Evarist «Propostes populars per donar noms de dones als carrers de la Vila». Revista de Palafrugell, 01-04-2011, p. 25.