OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Barranc de Caborriu

El barranc de Caborriu és un barranc, afluent del de la Vall, just abans que aquest s'aboqui en el riu d'Abella. Pertany a la conca del Noguera Pallaresa, i discorre del tot dins del terme d'Abella de la Conca, a prop de Casa Toà i la Casa Sarró, al sud-oest de la Serra de Carreu, tot dins de la comarca del Pallars Jussà.
Neix a la mateixa Serra de Carreu, en els seus contraforts meridionals: prop de Casa Montsor, a la collada que pren el nom d'aquesta masia. El primer tros emprèn la direcció sud-oest, però aviat forma un arc que de primer el decanta cap al sud i, al tram final, cap al sud-est. El barranc forma una vall bastant profunda, emmarcada pells contraforts de la Serra de Carreu, on hi ha Casa Toà, al nord-oest, la Costa del Meler, a llevant, i més endavant, passada la Borda del Miquelet i la casa dels Serrats, passa a llevant dels Serrats de la Font de Bufal.
Al final d'aquests serrats rep el barranc de Bufal per la dreta, a l'indret de la Font de Caborriu, i passa pel nord i ponent del Mas Palou, o de Santa Maria, on hi ha les restes de l'església de Santa Maria de Mas Palou. En aquell lloc s'aboca en el barranc de la Vall, a 888 m. d'altitud.
Segons Joan Coromines, l'origen de Caborrius es troba en el llati caput rivi que significa «cap de riu».

## Referències

* ↑ «0285767.xml Barranc de Caborriu». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Coromines, 1995.

## Bibliografia

* Coromines, Joan. «Caborriu (Caborreu)». A: Onomasticon Cataloniae. Els noms de lloc i noms de persona de totes les terres de parla catalana. III BI-C. Barcelona: Curial Edicions Catalanes, 1989-1997. ISBN 84-7256-331-6.
# Oïdor

Oïdor era la denominació dels jutges membres de les Reials Audiències o Cancelleries, tribunals col·legiats originaris de Castella, que es van convertir en els màxims òrgans de justícia dins de l'Imperi Espanyol. El nom prové de la seva obligació d'escoltar (sentir) a les parts en un procés judicial, particularment durant la fase d'al·legats.
# Recristal·lització

La recristal·lització és un mètode instrumental molt utilitzat en els laboratoris per dur a terme de la purificació de substàncies sòlides que contenen petites quantitats d'impureses. Aquesta tècnica es basa en el fet que la majoria dels compostos incrementen la seva solubilitat amb la temperatura, de manera que la mostra a recristal·litzar es dissol en un o més dissolvents a la seva temperatura d'ebullició i, després d'una sèrie d'operacions senzilles, es deixa refredar lentament. D'aquesta manera es generarà una dissolució del compost sobresaturada que afavorirà la formació de cristalls, el creixement i formació dels quals en una red ordenada afavorirà la incorporació de molècules del compost excolent de la xarxa formada les molècules de les impureses, obtenint finalment un sòlid ric en el compost que es vol purificar.

## Material necessari

* Erlenmeyers (4)
* Un nucli magnètic
* Una pipeta Pasteur
* Una tetina
* Un embut cònic
* Paper de filtre
* Una fiola
* Un Büchner o placa filtrant

## Procediment

Aquesta tècnica instrumental consta de diferents passos però abans d'iniciar el procés de recristal·lització cal seleccionar un dissolvent amb alt poder dissolutiu, baixa capacitat de solució amb les impureses del pruducte, capaç de generar bons cristalls, no inflamable,poc costòs i fàcil d'eliminar.
* Es deposita el sòlid a recristal·litzar en un erlenmeyer amb el nucli magnètic. En l'altre erlenmeyers'afegeix el dissolvent o barreja de dissolvents i s'escalfa fins al seu punt d'ebullició.
* S'aboca el dissolvent en ebullició en el primer erlenmeyer que conté el sòlid fins que el cobreix i d'escalfa fins que bulli amb agitació magnètica.
* Es van afegint petites quantitats de dissolvent en ebullició amb la pipeta Pasteur fins que tot el sòlid queda dissolt o fins que no es pugui dissoldre més.
* Es realitza una filtració per gravetat en calent. Es col·loca l'embut escalfat a l'estufa sobre un aro metàl·lic subjectat a un peu i s'introdueix el plançó de l'embut cònic dins l'erlenmeyer filtrant així la dissolució del nostre compost. En aquest pas s'eliminen les impureses insolubles i queden recollides en el paper de filtre.
* Es deixa refredar el filtrat lentament perquè es formin els cristalls purs del compost desitjat i es realitza una filtració al buit. Gràcies a aquesta darrera filtració s'eliminen les impureses solubles i queden dissoltes en el filtrat.
# Luis Alberto Brause

Luis Alberto Brause (Canelones, 1907 - Montevideo, 1965) fou un polític uruguaià, pertanyent al Partit Colorado.
Graduat com a advocat i notari, va militar des de jove al moviment conegut com a batllisme. Va obtenir ja el 1932 una banca de diputat, la qual va ocupar fins al cop d'estat de Gabriel Terra Leivas, l'any següent.
Durant les eleccions de 1942 va tornar a obtenir un escó a la Cambra Baixa, i quatre anys després va ser elegit senador. El 1947 va ser nomenat ministre de Ramaderia i Agricultura, càrrec que va ocupar fins al 1949, quan va assumir la seva banca al Senat (i és substituït per Carlos Fischer). El 1951 va ser novament nomenat per a la cartera de Ramaderia i Agricultura.
Un any després, el Parlament el va escollir per a integrar el primer Consell Nacional de Govern, el qual va completar els tres anys que li restaven de mandat a Andrés Martínez Trueba, fins al febrer de 1955. Durant les eleccions de 1954, Brause va ser elegit novament senador. Va reconquerir la seva banca en els comicis de 1958 i 1962, integrant el cos fins a la seva mort.

## Referències

* 1 2 3 «Uruguayan Rulers: Ministries, etc.» (en anglès). Rulers.org. [Consulta: 30 octubre 2010].
* ↑ «Cuestión de soberanía, o la nación intervenida» (en castellà). Schvarz, Niko. La República, 27-08-2002. [Consulta: 30 octubre 2010].
* ↑ «Homenaje a Luis Alberto Brause / Junta Departamental» (en castellà). National Library of Australia. J.D.M., 1970. [Consulta: 30 octubre 2010].
# Woedend! Games

Woedend! Games és una empresa desenvolupadora de videojocs ubicada a Amsterdam, Països Baixos creada el 2005.

## Enllaços externs

* Lloc web Arxivat 2007-04-03 a Wayback Machine. (anglès)
# Parawulffita

La parawulffita és un mineral de la classe dels sulfats. Rep el nom per la seva relació amb la wulffita.

## Característiques

La parawulffita és un sulfat de fórmula química K₅Na₃Cu₈O₄(SO₄)₈. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2013. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2,5.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del Museu Mineralògic Fersmann, de l'Acadèmia de Ciències de Rússia, a Moscou (Rússia), amb el número de registre: 4386/1.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la fumarola Iadovítaia, situada al segon con d'escòria de l'avanç nord de la Gran erupció fissural del volcà Tolbàtxik (Krai de Kamtxatka, Rússia), on s'ha trobat en forma de cristalls cristalls poc definits o grans de forma irregular. També ha estat descrita a la fumarola Arsenàtnaia, també al Tolbàtxik. Aquest volcà rus és l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Parawulffite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 16 gener 2022].
# Anna Muylaert

Anna Muylaert (São Paulo, 21 d'abril de 1964) és una actriu, guionista, directora cinematogràfica i de televisió brasilera.
Anna va estudiar cine a l'Escola de Comunicacions i Arts de la Universitat de São Paulo Arxivat 2016-06-18 a Wayback Machine. (acrònim en portuguès: ECA-USP) en arts escèniques. Com a guionista va participar dels equips de creació dels programes Mundo da Lua (1991) i de Castelo Rá-tim-bum (1995) per part de la TV Cultura, Disney Club (1998), de SBT, i d'Um menino muito maluquinho (2006), de la TVE Brasil, a més d'haver escrit l'episodi d' Open a Door :"O menino, a favela e as tampas de panela", dirigit per Cao Hamburger.
El 2005, va ser coguionista de la sèrie Filhos do Carnaval, de la HBO, va realitzar l'últim tractament guionístico del film O ano em que meus pais saíram de férias, tots dos dirigits per Cao Hamburger. En 2007, va col·laborar en els guions de la sèrie "Alice", amb la direcció de Karim Ainouz, producció de Gullane films/ HBO. Ha escrit el guió del film "Quanto dura um amor?" en associació amb Roberto Moreira.
Com a directora, va dirigir diversos curts, entre ells: Rock paulista, A origem dos bebês segundo Kiki Cavalcanti (1996) i el llargmetratge Durval Discos (2002), que va ser premiat com a millor film i millor director en el 30è Festival de Cinema de Gramado i, el 2009: "É Proibido Fumar" amb Gloria Pires i Paulo Miklos. També el 2009 dirigeix el telefilm "Para aceita-la continue na linha", en producció amb "Gullane filmes". El 2012 va filmar "Chamada a Cobrar", el seu tercer llarg; i aquesta pel·lícula deriva del migmetratge "Para Aceitá-la Continue na Linha", de 2010. El 2015 va dirigir Que Horas Ela Volta?, premi Panorama al 65è Festival Internacional de Cinema de Berlín.

## Filmografia

* 2002: Durval Discos (directora i guionista)
* 2006: O Ano em Que Meus Pais Saíram de Férias de Cao Hamburger (coguionista)
* 2009: É Proibido Fumar (directora i guionista)
* 2012: Xingu de Cao Hamburger (coguionista)
* 2012: Chamada a Cobrar (directora i guionista)
* 2015: Que Horas Ela Volta? (directora i guionista)
* 2016: Mãe Só Há Uma (directora i guionista)

## Referències

* ↑ «Revista do Cinema Brasileiro recebe Anna Muylaert» (en portugués), 24-05-2012. [Consulta: 23 març 2013].
* ↑ «La seva producció com a guionista». Arxivat de l'original el 2021-05-12. [Consulta: 8 maig 2021].
* ↑ Reportaje a la autora en el 36º Festival de Gramado
* ↑ Trailer de 5.09 min de "É Proibido Fumar"
* ↑ «Novo filme de Anna Muylaert une crime e descoberta pessoal» (en portugués). Folha. Trajano Pontes, 25-10-2012. [Consulta: 23 març 2013].
* ↑ «Sundance Institute Announces Films in US and World Competitions, for 2015 Sundance Film Festival». sundance.org, 03-12-2014.

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2017-12-20 a Wayback Machine.
# Districte municipal de Šiauliai

El Districte municipal de Šiauliai (en lituà: Šiaulių rajono savivaldybė) és un dels 60 municipis de Lituània, situat dins del comtat de Šiauliai. El centre administratiu del municipi és la ciutat de Šiauliai.

## Seniūnijos del districte municipal de Šiauliai

* Bubių seniūnija (Bubiai)
* Ginkūnų seniūnija (Ginkūnai)
* Gruzdžių seniūnija (Gruzdžiai)
* Kairių seniūnija (Kairiai)
* Kuršėnų kaimiškoji seniūnija (Kuršėnai)
* Kuršėnų miesto seniūnija (Kuršėnai)
* Kužių seniūnija (Kužiai)
* Meškuičių seniūnija (Meškuičiai)
* Raudėnų seniūnija (Raudėnai)
* Šakynos seniūnija (Šakyna)
* Šiaulių kaimiškoji seniūnija (Vijoliai)

## Enllaços externs

* Districte municipal de Šiauliai Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. – Portrait of the Regions of Lithuania (anglès)
# Puumala orthohantavirus

Puumala orthohantavirus (PUUV) és una espècie d'Orthohantavirus que té com a hoste el talpó roig. Els humans infectats per aquest virus poden desenvolupar una febre hemorràgica amb síndrome renal (FHSR) coneguda com a nefropatia epidèmica. El Puumala ortohantavirus HFRS és letal en menys del 0,5% dels casos.
El Puumala orthohantavirus va ser descobert el 1980. El nom prové de Puumala, un municipi de Finlàndia. El virus es troba predominantment a Escandinàvia i Finlàndia, tot i que també se n'ha notificat la presència en altres llocs del nord d'Europa, Polònia i Rússia. Atès que el talpó roig (Myodes glareolus) actua com a reservori del virus, els casos de nefropatia epidèmica segueixen els cicles poblacionals dels talpons, sorgint en cicles de tres a quatre anys. Els humans s'infecten per inhalació de pols dels excrements d'aquests talpons.
S'ha teoritzat que el Puumala orthohantavirus, a diferència d'altres membres del gènere Orthohantavirus, també pot tenir efectes letals sobre el seu hoste rosegador.
L'agost de 2014, una investigadora israeliana que estudiava el comportament del talpó roig a Finlàndia, va morir després d'infectar-se per Puumala orthohantavirus.

## Referències

* ↑ Castel, Guillaume; Chevenet, François; Razzauti, Maria; Murri, Séverine; Marianneau, Philippe «Phylogeography of Puumala orthohantavirus in Europe» (en anglès). Viruses, 11, 8, 01-08-2019, pàg. 679. DOI: 10.3390/v11080679.
* ↑ Brummer-Korvenkontio, M.; Vaheri, A.; Hovi, T.; von Bonsdorff, C.-H.; Vuorimies, J. «Nephropathia Epidemica: Detection of Antigen in Bank Voles and Serologic Diagnosis of Human Infection» (en anglès). The Journal of Infectious Diseases, 141, 2, 01-02-1980, pàg. 131–134. DOI: 10.1093/infdis/141.2.131. ISSN: 0022-1899.
* ↑ Rose, A. M. C.; Vapalahti, O.; Lyytikäinen, O.; Nuorti, P. «Patterns of Puumala virus infection in Finland» (en anglès). Eurosurveillance, 8, 1, 01-01-2003, pàg. 9–13. DOI: 10.2807/esm.08.01.00394-en. ISSN: 1560-7917.
* ↑ Kallio, Eva R.; Voutilainen, Liina; Vapalahti, Olli; Vaheri, Antti; Henttonen, Heikki «Endemic Hantavirus Infection Impairs the Winter Survival of Its Rodent Host» (en anglès). Ecology, 88, 8, 2007, pàg. 1911–1916. DOI: 10.1890/06-1620.1. ISSN: 1939-9170.
* ↑ «קרן חקרה מכרסמים - שגרמו למותה מנגיף אלים» (en hebreu). Ynet, 07-08-2014. [Consulta: 28 març 2020].
# Ziasos

Ziasos va ser un grup català de teatre independent iniciat a Barcelona el novembre de 1974, creat i format per actors provinents de l'Institut del Teatre, amb Carles Sala i Albert Dueso entre d'altres. Les seves obres van ser principalment treball col·lectiu, en què fusionaven el text amb l'expressió corporal. Aquest grup va també participar en la sèrie de televisió Terra d'escudella.
Alguns dels actors del col·lectiu: Albert Dueso, Carles Sala, Antoni Rodes, Albert Moyà, Assumpció Rodríguez, Juanjo Cardenal, Ramon Hoste, Patrici Falcó.
Carles Sala en el seu in memoriam de l'actor Albert Dueso comenta que va ser el primer grup format per estudiants sortits de l'Institut del Teatre, en una època en què el nou director, Hermann Bonnín, va convidar els actors del teatre independent a implicar-s'hi. «Vam comprar de segona mà una camioneta que duia el rètol de Lejía Guerrero i amb ella vam fer el vehicle de la companyia».

## Obres

* El Loco (més tard El Bosco) (1974), interpretada al saló teatre de l'Institut d'Estudis Norteamericans de Barcelona. Aquesta obra es va inspirar en imatges de Hieronymus Bosch, textos de Baudelaire i Rimbaud i música extreta del Misteri d'Elx.
* El señor de Mockinpott (1975)
* Blanca i l'Atzar, amors de port i de mar: les noces i el rapte (1978), representada durant les Festes de la Mercè a Barcelona.

## Referències

* ↑ Sala, Carles «Albert Dueso». teatral.net, 2007. Arxivat de l'original el 2015-09-24 [Consulta: 10 octubre 2014]. Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine.
* ↑ M.T. «El Loco» un espectaculo sorprendente y... original» (en castellà). La Vanguardia, 29 novembre 1974 (1974-11-29), pàg. 63 [Consulta: 10 octubre 2014]. «Más que admiración suscitó en sus espectatores una cierta sorpresa»
* ↑ Arjona ««El Loco» alucinante espectaculo de Ziasos» (.pdf) (en castellà). ABC, 8 novembre 1974 (1974-11-08), pàg. 67 [Consulta: 10 octubre 2014].
* ↑ Lopez Español, J «IX Festival de Sitges: El señor de Mockinpott Dirección colectiva del grupo Ziasos de Barcelona» (.pdf) (en castellà). El Mundo Deportivo, 26 gener 1976 (1976-01-26), pàg. 42 [Consulta: 10 octubre 2014].
* ↑ «Programa: Festes de la Mercé» (en castellà). La Vanguardia, 21 setembre 1978 (1978-09-21), pàg. 23 [Consulta: 10 octubre 2014].
# Batiste el Marcat

Batiste el marcat fou un personatge semillegendari, que exercí com a bandoler o roder durant la segona meitat del segle xix i que ha perviscut a la memòria oral de la localitat de Quatretonda, Vall d'Albaida.
El seu domicili estaria localitzat al carrer de la font de Quatretonda, i va rebre el seu malnom d'una cicatriu a la cara. S'especula que darrere de la identitat del Marcat es trobava Bautista Esparza Company, nascut el 1844 a Quatretonda.
Se'l descriu com home robust, i valent. També se'n destaca la rapidesa amb què es movia, arribant a escapar de la justícia, ja que si cometia un robatori a una localitat, de seguida apareixia a Quatretonda. En algunes ocasions no va poder burlar a les autoritats, motiu pel qual es va emboscar. També va ser contractat pels veïns de la localitat per a posar fi a robatoris que ocorrien a la zona del camí Serra. Els robatoris els realitzava una dona pobra, que fou perdonada.
Les fonts orals de la localitat el descriuen com una persona amb poca estima per a les activitats laborals, havent diversitat d'opinions sobre si era un malfactor o be una espècie d'heroi del poble.

## Referències

* ↑ Oriola 2017, p. 439
* 1 2 3 Oriola 2017, p. 443
* ↑ Oriola 2017, p. 444
* ↑ Oriola 2017, p. 445
* ↑ Oriola 2017, p. 446
* 1 2 Oriola 2017, p. 448
* 1 2 Oriola 2017, p. 449

## Bibliografia

* Oriola Vello, Frederic. «Un exemple d'ús de la cultura oral: el cas de Batiste "el marcat" de Quatretonda». A: IV Congrés d'Estudis de la Vall d'Albaida. València: Institució Alfons el Magnànim, 2017, p. 439-451. ISBN 978-84-7822-694-8.
# Palau episcopal de Mallorca

El Palau episcopal de Mallorca és una casa senyorial de tipologia urbana situada al carrer del Palau de la ciutat de Mallorca.
És un edifici de gran superfície i el seu nucli més antic, a vora de mar, és una obra medieval començada el segle xiii i desenvolupada en successives ampliacions. L'origen del casal és l'establiment definitiu de la seu episcopal, lligat a la figura del primer bisbe de Mallorca, Ramon de Torrella. La construcció és de planta rectangular, amb el vestíbul i el pati com a referència a l'hora de distribuir les peces secundàries. L'any 1391 els mestres Guillem Sesoliveres, Pere Morey i Jaume Francesc feren una extensa inspecció de les estructures del palau, que necessitaven ser reparades. Destaca la portalada gòtica de l'antic oratori de Sant Pau. El pòrtic d'entrada al pati va ser construït entorn de 1473 pels mestres Cristòfol i Joan Vilasclar, seguint les ordes del bisbe Francesc Ferrer. La construcció primitiva va ser ampliada notablement els segles xvii i xviii. És sorprenent la façana principal, d'estil manierista de factura classicista, patrocinada pel bisbe mallorquí Simó Bauçà l'any 1616, i el magnífic rellotge de sol que presideix el pati amb les armes del bisbe català Benet Panyelles i Escardó (1730-1743). S'hi accedeix per l'ala oest, que comunica amb el pati per un pòrtic d'arcs rebaixats. L'ala est té, en el primer pis, una galeria porticada, fruit de la reforma duita a terme pel bisbe Panyella. La part nord del casal és ocupada per un jardí, al qual s'accedeix pel carrer de Sant Pere Nolasc, mitjançant un portal de tall regionalista, construït el 1931. El conjunt de l'edifici presenta una notable manca d'unitat, resultat del conjunt d'intervencions que s'hi han produït des del segle xiii.

## El Museu Diocesà

El palau alberga, d'ençà de 1915, el Museu Diocesà, situat a la part sud, de cara a la mar, recentment remodelat, amb un patrimoni notable i dividit en set seccions: escultura religiosa, arqueologia, ceràmica moderna, llegat Séguier, art religiós i numismàtica i col·lecció bibliogràfica. El Museu Diocesà conserva el retaule de sant Jordi, pintat el segle xv per Pere Niçard, que té com a fons l'antiga ciutat de Mallorca. També es mostren mobles dissenyats per Gaudí per a la Catedral.

## Referències

* ↑ Vidal Franquet, Jacobo «"Vist, reconegut i encercat amb gran diligència": unes reparacions al palau episcopal de Mallorca (1391)». Visurar l'arquitectura gòtica: inspeccions, consells i reunions de mestres d'obra (s. XIV-XVIII), 2017, pàg. 143-155.
* ↑ «Palau episcopal». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 12. Palma: Promomallorca, p. 150. ISBN 84-8661702-2.
# Roca de la Galera

La Roca de la Galera és una muntanya de 228 metres que es troba al municipi de Llardecans, a la comarca catalana del Segrià.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Arrabà

Un arrabà és una motllura ornamental, generalment de forma rectangular, que emmarca els arcs de les portes i de les finestres. El seu ús és general en l'arquitectura musulmana, especialment en l'art islàmic de la península Ibèrica, que va influir, així, en l'art mossàrab i cristià.
Hi ha dos tipus d'arrabà:
* A: el que neix des de les impostes de l'arc.
* B: el que neix directament del terra.
# Districte d'Erlach

El districte de Erlach (en francès district de Cerlier) és un dels 26 districtes del Cantó de Berna (Suïssa), té 10734 habitants (cens de 2007) i una superfície de 96 km². El cap del districte és Erlach/Cerlier està format per 12 municipis. Es tracta d'un districte amb l'alemany com a llengua oficial.

## Municipis

| Nom del municipi | Habitants (31. Dez. 2007) | Superfície en km² |
| Brüttelen | 592 | 6.6 |
| Erlach/Cerlier | 1132 | 3.5 |
| Finsterhennen | 480 | 3.6 |
| Gals | 698 | 7.9 |
| Gampelen/Champion | 750 | 10.8 |
| Ins/Anet | 3046 | 23.9 |
| Lüscherz | 535 | 5.4 |
| Müntschemier | 1266 | 4.9 |
| Siselen | 591 | 5.5 |
| Treiten | 413 | 4.7 |
| Tschugg | 419 | 3.3 |
| Vinelz | 812 | 4.6 |
| Total (12) | 10'734 | 84.7 |
# Puviraja Pandaram

Puviraja Pandaram (tàmil புவிராஜ பண்டாரம்) (mort 1591) fou un rei de la dinastia Aryacakravarti va governar el regne de Jaffna durant un període de caos durant i després de la mort del seu pare Cankili I el 1565. Esdevingui rei de fet el 1561 després d'una revolta local contra Cankili I. Tot i que va exercir el poder efectiu, Cankili va restar com a rei nominal fins a la seva mort el 1565. Després que Cankili va morir, Puviraja Pandaram es va proclamar rei però fou enderrocat en front de Kasi Nayinar Pararacacekaran i Periyapillai. Després de la mort o abdicació de Periyapillai el 1581, Puviraja Pandarm va ser nomenat rei per segon cop.
Durant el seu segon període va intentar agafar el control de les pesqueries de perles de Mannar als portuguesos atacant el fort per mar i terra. Va ser derrotat en ambdós intents.
Després de l'ocupació de Kandy (Senkadagala) per Raja Sinha I de Sitawaka (1581), Puviraja Pandaram va donar refugi i protecció al únic membre supervivent de la família reial de Kandy, la Princesa Kusumasana filla del rei Karaliyadda, qui algun temps després, ja en territori portuguès, va ser batejada com Dona Catherina.
Finalment Puviraja Pandaram va ser mort en una batalla durant la segona expedició portuguesa contra el regne de Jaffna dirigida per André Furtado de Mendonça el 1591. El va succeir el seu fill Ethirimana Cinkam.

## Notes

* ↑ Kunarasa, K The Jaffna Dynasty, p.84
* 1 2 3 Nadarajan, V History of Ceylon Tamils, p.90
* ↑ She later traveled with the Portuguese General Conquistador Pedro Lopez De Souza from Mannar to Kandy where she was placed on the throne.
* ↑ Abeyasinghe, T., Jaffna under the Portuguese, p.3

## Referències

* Nadarajan, Vasantha. History of Ceylon Tamils. Toronto: Vasantham, 1999, p. 146.
* Kunarasa, K. The Jaffna Dynasty. Johor Bahru: Dynasty of Jaffna King’s Historical Society, 2003, p. 122. ISBN 955-8455-00-8.
* Abeysinghe, Tikiri. Jaffna under the Portuguese. Colombo: Stamford Lake, 2005, p. 66. 955-1131-70-1.
# MRV

MRV té els següents significats:
* Moviment de la Resistència Valldostana, moviment nacionalista històric de la Vall d'Aosta, a Itàlia
* MRV Engenharia (de l'acrònim dels noms dels fundadors Mário + Rubens + Vega), empresa de construcció del Brasil
* Motor de reluctància variable, un tipus de motor pas a pas
* Vehicle de recuperació (del seu nom en anglès Mechanised Recovery Vehicle), un tipus de vehicle de combat d'infanteria utilitzat per a remolcar