OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fundació Botín

La Fundació Botín, també coneguda com a Fundació Marcelino Botín, és una fundació espanyola amb seu a la ciutat de Santander (Cantàbria), creada el 1964 i presidida actualment per Javier Botín.

## Seus

La seva seu principal es troba al carrer Pedrueca de Santander (Cantàbria), al nord d'Espanya, en un edifici familiar de finals del segle xviii, remodelat i ampliat en 1992. En ell va viure el paleontòleg Marcelino Sanz de Sautuola, descobridor de les coves d'Altamira el 1879 i en l'actualitat alberga oficines, despatxos, el saló d'actes i la biblioteca. La Fundació disposa de tres espais addicionals: la sala d'exposicions, propera a la seu; Vila Iris edifici envoltat de jardins construït en 1913, on es desenvolupen els tallers d'art; i el Promontori, casa familiar d'Emilio Botín Sanz de Sautuola construïda entre 1915 i 1918 i donada a la fundació pel seu fill Emilio Botín Ríos.

## Història

Des de la seva creació el 1964, l'objectiu de la Fundació Botín ha estat el mateix: contribuir a pal·liar les necessitats i promoure el desenvolupament social de la regió de Cantàbria i, per complir-ho, els seus focus d'atenció i activitats han anat evolucionant. Les seves grans etapes han estat tres:
* La primera, de definició i assentament, segons els criteris del fundador, pel qual la discreció era fonamental. Sota la direcció d'Andrés de Santiago, estava centrada en obres de beneficència, ajudes per a estudis i organització de concerts, conferències i exposicions d'àmbit regional.
* L'arribada d'Enrique Martínez Créixens a la direcció, el 1989, obre una segona etapa en la qual la Fundació passa d'estar inscrita al Ministeri d'Assumptes Socials, al Protectorat del Ministeri de Cultura. Es reorganitzen les activitats de formació, assistència social i cultura i s'obren dues noves àrees d'atenció: el patrimoni històric i la recerca en medi ambient i medicina. La institució transcendeix l'àmbit regional amb iniciatives pròpies i de la mà d'institucions com el Museu del Prado, Museu Reina Sofia, Patrimoni Nacional, Universitat d'Alacant o el CIEMAT.
* L'any 2002, en el qual s'incorpora a la direcció Rafael de Benjumea i Cabeza de Vaca, s'inicia una etapa de reflexió fruit de la qual s'arriba al programa actual. L'any 2009, Íñigo Sáenz de Miera Cárdenas passa a substituir Rafael de Benjumea en la direcció general de la Fundació Botín.

## Referències

* ↑ Javier Botín pasa a presidir la sindicación de acciones de la familia Botín en Santander
* ↑ «Sedes de la Fundación Botín». Arxivat de l'original el 2011-11-14. [Consulta: 24 desembre 2015].
* ↑ «Perfil Íñigo Sáenz de Miera Cárdenas». Arxivat de l'original el 2014-07-01. [Consulta: 24 desembre 2015].

## Enllaços externs

* Fundació Botín - Lloc web oficial
# Francesc Carulla

Francesc Carulla és el nom dels següents personatges:
* Francesc Carulla i Ribera (1898-1959), escultor català.
* Francesc Carulla i Serra (1927), escultor català, fill de l'anterior
# Francesc Carreres de Calatayud

Francesc d'Assís Carreres de Calatayud (València, 1916 - València, 1989) va ser un escriptor valencià. Era fill de Salvador Carreres Zacarés.
Va estudiar Dret i es va doctorar en Filosofia i Lletres. Professionalment es va dedicar a l'ensenyament de la llengua anglesa, arribant a dirigir el British Institute de València i publicant un llibre de text per a l'aprenentatge de l'anglès. També va fer alguna traducció literària.
La seua producció literària s'inscriu en el camp de la narrativa. Va publicar diverses narracions curtes i una novel·la (El cavaller del dubte, 1933) totes elles en català. Entre 1930 i 1931 va col·laborar amb la revista Acció Valenciana. Arribà a ser secretari del Centre de Cultura Valenciana i va ser un dels signataris de les Normes de Castelló.

## Obres

Llista no exhaustiva

### Narrativa

* 1931 Un arxiver cerca núvia
* 1931 Un home i una dona s'estimen, reeditada l'any 1985
* 1933 El cavaller del dubte

### Assaig i investigació

* 1949 Las fiestas valencianas y su expresión poética (Siglos XVI y XVII). Madrid.
* 1951 Edició de les Rimas humanas y divinas, de Gaspar Aguilar

## Bibliografia

* (castellà) Article Francesc Carreres de Calatayud de l'Enciclopedia de la Comunidad Valenciana. Editorial Prensa Valenciana. València, 2005. ISBN 84-87502-56-3
# Francesc Rossell

Francesc Rossell (Barcelona, ~1630 - Montserrat, 1676) fou un compositor català i mestre de capella de l'abadia de Montserrat.
Es formà a l'Escolania de Montserrat vers el decenni 1640-1650 i entrà al monestir l'any 1646. Fou deixeble de Joan Romanyà. És un dels compositors montserratins més notables de la seva època. Se'n conserven tres villancicos del Santíssim de qualitat, de 4 a 8 veus.

## Referències

* ↑ Pérez Gutiérrez, Mariano. Diccionario de la Música y Los Músicos, Volum 3. Ediciones AKAL, 1985. ISBN 9788470901386.
# Friburg

«Friburg o Fribourg» té aquests significats:
* Fribourg (Mosel·la), municipi francès al departament de Mosel·la
* Friburg (Suïssa), ciutat suïssa capital del cantó de Friburg
* Cantó de Friburg, cantó de Suïssa que limita amb els cantons de Berna i de Vaud entre d'altres
* Friburg de Brisgòvia ciutat de l'estat de Baden-Württemberg a Alemanya
* Friburg (regió), regió administrativa de l'estat federat de Baden-Württemberg, a Alemanya
* Universitat de Friburg de Brisgòvia universitat alemanya a Friburg de Brisgòvia, l'estat de Baden-Württemberg
* Arquebisbat de Friburg
# Francolí gorja-roig

El francolí gola-roig (Pternistis afer) és una espècie d'ocell de la família dels fasiànids (Phasianidae) que habita estepes i sabanes de l'Àfrica subsahariana, al sud de l'Equador.
# Fundació Phonos

La Fundació Phonos, també coneguda simplement com a Phonos, és una institució pionera a Espanya en l'àmbit de la música electroacústca. Neix al 1974 de la mà de Josep Mestres Quadreny, Andrés Lewin-Richter i Lluís Callejo. Gabriel Brncic hi crea la seva escola per la qual passaran la major part dels músics electroacústics del país. Des de l'any 1994 la Fundació està vinculada a la Universitat Pompeu Fabra, des d'on promou la utilització dels nous mitjans tecnològics en la creació i difusió musical.

## Activitats

Des dels seus orígens, una de les raons de ser de Phonos era la necessitat de posar en comú els coneixements i recursos que es requerien per dissenyar i construir els instruments electrònics necessaris que constituïssin el seu laboratori per a la investigació i composició de música electroacústica. En aquest aspecte, Lluís Callejo com a enginyer electrònic va tenir un paper fonamental. Per la seva voluntat de promocionar la música electroacústica, Phonos va posar el laboratori i els seus instruments a disposició de compositors, intèrprets, professors i alumnes des del primer moment. Avui en dia l'accés a les tecnologies electròniques necessàries per a la composició i interpretació de música electroacústica és molt més fàcil, per això Phonos no ha de dedicar tants recursos a aquesta activitat. Alguns dels instruments electrònics pioners formen part avui de la col·lecció permanent del Museu de la Música de Barcelona.
Totes les activitats que ofereix Phonos es poden consultar a la seva web i es divideixen en diferents categories.

### Concerts de Phonos

Els cicles de concerts de Phonos es divideixen en quatre temàtiques:
* Interferències sonores és un cicle d'electrònica mixta.
* Altaveus! és un cicle de música acusmática (octofonia).
* Barcelona Laptop Orchestra és una orquestra resident que actualment s'ubica a l'ESMUC.
* Art Music of the world és un cicle de músiques clàssiques no occidentals.

### Ajudes a la creació

El programa d'ajudes a la creació té com a objectiu promoure i estimular la creació d'obres sonores que facin ús dels sistemes informàtics pel control i la creació musical, especialment els projectes que utilitzen tecnologies desenvolupades pel Music Technology Group de la Universitat Pompeu Fabra.

## Referències

* ↑ «Col·lecció instruments Phonos».

## Enllaços externs

* Fundació Phonos - Lloc web oficial
* Phonos, 40 anys d'una idea - Revista Musical Catalana
# Gall nival de Szecheny

El gall nival de Szecheny (Tetraophasis szechenyii) és una espècie d'ocell de la família dels fasiànids (Phasianidae) que habita boscos de coníferes de l'Himàlaia, al sud-est del Tibet, sud-oest de la Xina i nord-est de l'Índia.
# Fultonham

Fultonham és una població dels Estats Units a l'estat d'Ohio. Segons el cens del 2000 tenia 151 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Fultonham tenia 151 habitants, 57 habitatges, i 36 famílies. La densitat de població era de 364,4 habitants per km².
Dels 57 habitatges en un 33,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 45,6% hi vivien parelles casades, en un 17,5% dones solteres, i en un 35,1% no eren unitats familiars. En el 24,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,65 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,32.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,2% tenia menys de 18 anys, un 11,9% entre 18 i 24, un 23,8% entre 25 i 44, un 29,8% de 45 a 60 i un 9,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 91,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 28.194 $ i la renda mediana per família de 32.083 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.563 $ mentre que les dones 24.583 $. La renda per capita de la població era de 13.265 $. Aproximadament el 7,5% de les famílies i el 13,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Fultonham». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Fultonham». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# Gai Ateu Capitó (tribú 55 aC)

Gai Ateu Capitó (en llatí: Gaius Ateius Capito) va ser un magistrat i polític romà del segle i aC.
Va ser elegit tribú de la plebs l'any 55 aC juntament amb Aquil·li Gal, i els dos tribuns es van oposar als cònsols Gneu Pompeu i Marc Licini Cras. Capitó es va oposar especialment a la proposta de Gai Treboni sobre el repartiment de províncies, però no va tenir èxit en la seva oposició. Capitó i Gal van provar d'impedir el reclutament de soldats, però els cònsols ho van impedir. Quan Cras va anunciar una expedició contra els parts s'hi va oposar i va anunciar prodigis terribles, però Cras se'n va riure i el censor Api Claudi Pulcre va castigar Capitó amb una "nota censoria" per haver inventat els prodigis per aturar Cras. Cassi Dió diu que també va fer diverses propostes contra Juli Cèsar, però Ciceró, un temps després, diu que va ser partidari de Cèsar, encara que no va fer cap declaració pública a favor d'ell. Podria ser també el mateix Capitó, a qui Tàcit anomena pretor, i que Apià indica que va ser legat de Marc Antoni.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0001.001/614?rgn=full+text;view=image;q1=CapitoSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+I.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 599. ]
# Gai Asini Gal Saloní

Gai Asini Gal Saloní (en llatí Caius Asinius Gallus Saloninus) va ser fill del poeta i historiador Gai Asini Pol·lió. Formava part de la gens Asínia, una antiga família romana d'origen plebeu.
Va ser cònsol l'any 8 aC juntament amb Marci Censorí. L'emperador va dir d'ell que pretenia ser el personatge principal del senat. Tiberi, que no el podia veure (en part perquè parlava molt lliurement, i en part perquè Saloní s'havia casat amb Vipsània Agripina l'ex-muller de Tiberi), afegia que no tenia prou talent per ser el més bo dels senadors. Finalment, l'emperador va resoldre desfer-se d'ell i l'any 30 el va convidar a Capri, i mentrestant va aconseguir que el senat el condemnés a mort. Tiberi li va salvar la vida i l'amnistià, només per infligir-li crueltats més severes que la mort. El va mantenir empresonat durant tres anys gairebé sense menjar. Va morir finalment de gana, però no se sap si potser va ser una mort voluntària.
Gai Asini Gal també es va distingir en la història de la literatura romana, seguint els passos del seu pare. Va escriure una obra en diversos llibres, titulada De Comparatione patris ac Ciceronis, que criticava Ciceró, contra la qual l'emperador Claudi va escriure una rèplica defensant l'orador. No en queda res de la seva obra, només un epigrama curt que va conservar Suetoni.
Encara que el seu pare li va donar el cognom Saloní, el mateix Gai no el va utilitzar i el va llegar a uns dels seus fills amb Vipsània Agripina, l'antiga dona de l'emperador Tiberi. Aquest fill es va dir Asini Gal Saloní que va conspirar contra Claudi.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 225.
# Gai Arpini

Gai Arpini (en llatí Caius Arpineius) va ser un cavaller romà amic de Quint Tituri Sabí, legat de Juli Cèsar a la Gàl·lia. Tituri el va enviar d'ambaixador davant del cap gal Ambiòrix l'any 54 aC.

## Referències

* ↑ Juli Cèsar. De bello gallico V,27
# Germanofília

La germanofilia és la simpatia o admiració per la cultura alemanya. La postura oposada és la germanofòbia. No ha de confondre's amb el pangermanisme, un moviment polític-ideològic que pretén la unificació o expansió d'Alemanya, segons la conjuntura històrica.
El terme es va usar especialment en els segles XIX i xx després de la unificació d'Alemanya i l'auge de l'Imperi alemany. El terme s'usa no només políticament sinó també culturalment; per exemple, Slavoj Žižek es refereix a la tríada geogràfica d'Europa composta per Anglaterra (pragmatisme utilitari), França (precipitació revolucionària) i Alemanya (rigor reflexiu). En el romanticisme britànic del segle xix, l'antònim del terme és escandofília, que expressava una dicotomia d'associar-se amb la cultura anglosaxona tant amb la cultura germànica occidental continental, o amb la cultura germànica septentrional (escandinava) (el "revival viking"). El terme també es va usar en oposició a hel·lenofília, una afinitat amb el "teutónic" o cultura i punt de vista germànica en oposició a una predilecció per l'Antiguitat Clàssica.
En l'Europa continental, a partir de finals del segle xix (fonamentalment a partir de la guerra francoprussiana de 1870), la dicotomia es produïa més aviat entre Alemanya i França. Enfront dels francòfils, els germanòfils triarien alinear-se amb Alemanya contra una França vista despectivament com a xovinista. El terme paral·lel referent a Anglaterra és anglofília. Per exemple, en l'Espanya neutral durant la Primera Guerra Mundial, existia un corrent d'opinió germanòfila oposada a l'aliadòfila (al seu torn dividida entre francòfils i anglòfils).
Henry Louis Mencken és un escriptor germanòfil nord-americà del segle xx.
El terme germanofília també va ser usat (en contextos educatius) per referir-se al sistema educatiu alemany dels segles XIX i XX, basat en el gran prestigi internacional dels intel·lectuals alemanys des de l'època de Alexander von Humboldt (vegeu Universitat Humboldt de Berlín), que va servir de model per a moltes universitats d'elit de la resta del món, des d'Oslo fins a Harvard.

## Notes

* ↑ Definició RAE en castellà. No hi ha un article equivalent al Diccionari de la Gran Enciclopèdia Catalana
* ↑ http://www.alphadictionary.com/articles/philias.html

## Bibliografia

* Peter Watson: The German Genius: Europe's Third Renaissance, the Second Scientific Revolution, and the Twentieth Century, Harper Perennial, ISBN 978-0060760236
* Walter John Morris: John Quincy Adams, Germanophile, Pennsylvania State University, 1963
* Arthur Coleman Danto, Jean-Marie Schaeffer and Steven Rendall: Art of the Modern Age: Philosophy of Art from Kant to Heidegger, Princeton University, 2000
# Giftgrubeïta

La giftgrubeïta és un mineral de la classe dels fosfats, que pertany al grup de la hureaulita. Rep el nom de la mina Giftgrube, a França, la seva localitat tipus.

## Característiques

La giftgrubeïta és un arsenat de fórmula química CaMn₂Ca₂(AsO₄)₂(AsO₃OH)₂·4H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2016, sent publicada per primera vegada el 2019. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3,5.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions mineralògiques del Museu Cantonal de Geologia de la Universitat de Lausana, a Suïssa, amb els números de catàleg: mgl 080133 i 080134.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la Mina Giftgrube, a la localitat de Sainte-Marie-aux-Mines del departament de l'Alt Rin (Gran Est, França). També ha estat descrita a les properes mines Sankt Jakob i Gabe Gottes, ambdues a Sainte-Marie-aux-Mines, així com a Jáchymov, al districte de Karlovy Vary (República Txeca).

## Referències

* ↑ «Giftgrubeite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 10 juny 2020].
# Gibson EB-0

La Gibson EB-0 és un baix elèctric que la companyia Gibson Guitar Corporation va introduir l'any 1959. Era un model de curta escala 30 ½ en comptes de l'escala regular de 34 polzades. Era un baix sòlid i el primer a l'estil Les Paul Special, però que temps després es va convertir en SG. Tenia el cos i el masteler de caoba i solament estava disponible en el color cherry red. L'EB-0 original Arxivat 2007-09-30 a Wayback Machine. va ser produïda entre 1959 i 1961. Se'n van fabricar prop de 500, però l'any 61 el cos va canviar i s'assemblava més aviat al model de SG Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine.. Aquest model va ser usat per Frank Allen de The Searchers, Jack Bruce de Cream, Dave Schools, Jeordie White, Mike Watt, Gene Simmons i Chris Cross d'Ultravox.
# Gibson City

Gibson City és una ciutat dels Estats Units a l'estat d'Illinois. Segons el cens del 2000 tenia 3.373 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Gibson City tenia 3.373 habitants, 1.469 habitatges, i 928 famílies. La densitat de població era de 620,2 habitants/km².
Dels 1.469 habitatges en un 27,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 51,3% hi vivien parelles casades, en un 8,9% dones solteres, i en un 36,8% no eren unitats familiars. En el 33,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 20,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,23 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,85.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,2% tenia menys de 18 anys, un 6,8% entre 18 i 24, un 24,9% entre 25 i 44, un 22,2% de 45 a 60 i un 22,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 42 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 78,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 33.638 $ i la renda mediana per família de 41.047 $. Els homes tenien una renda mediana de 33.938 $ mentre que les dones 20.083 $. La renda per capita de la població era de 18.926 $. Aproximadament el 8,9% de les famílies i el 9,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Gibson City». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 4 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Gibson City». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Gnilovodi

Gnilovodi (en rus: Гниловоды) és un poble de l'óblast de Lípetsk, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 133 habitants.

## Referències

* ↑ Всероссийская перепись населения 2010 года. Численность и размещение населения Липецкой области Arxivat 2018-04-04 a Wayback Machine. (en rus).
# Gnezdílovka

Gnezdílovka - Гнездиловка (rus) - és un poble de l'óblast de Bélgorod, a Rússia. El 2010 tenia 77 habitants. Pertany al districte (raion) de Prókhorovka.

## Referències

* ↑ «Схема территориального планирования Белгородской области». Федеральная государственная информационная система территориального планирования (ФГИС ТП).
* ↑ «Avdeyevka» (en anglès). GeoNames. Arxivat de l'original el 2022-02-04. [Consulta: 4 febrer 2022].
* ↑ Бобов А. Начало заселения района / А. Бобов //Истоки. – 2001. – 10 янв.
* ↑ Koriakov, I. B. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»». Arxivat de l'original el 2021-10-05. [Consulta: 4 febrer 2022].
# Giuseppe Soldi

Giuseppe Soldi (Stagno Lombardo, Província de Cremona, 11 de setembre de 1940) va ser un ciclista italià, que fou professional el 1966. Com amateur va guanyar una medalles d'or als Campionat del món en contrarellotge per equips de 1965.

## Palmarès

* 1965
** Campió del món en contrarellotge per equips (amb Luciano Dalla Bona, Pietro Guerra, Mino Denti)

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Giuseppe Signorini

Giuseppe Signorini (Roma, 1857 - Roma, 23 de desembre de 1932) va ser un pintor i aquarel·lista italià, principalment de temes orientalistes.

## Biografia

Nascut a Roma, va estudiar en aquesta ciutat, a l'Acadèmia de Sant Lluc, i després fou alumne d'Aurelio Tiratelli. Tiratelli el va posar en contacte amb els artistes més destacats del moment. Signorini va viatjar amb certa freqüència a les exposicions del saló de París, i va ser influenciat pels estils i temes orientalistes expressats per pintors com Marià Fortuny, Ernest Meissonier, i Jean-Léon Gérôme. També va viatjar sovint al Magrib a la recerca d'inspiració, i va desenvolupar una important col·lecció d'art islàmic i tèxtils. També va pintar retrats en abillament vestit. Va cursar estudis a París i Roma. Les seves obres es troben actualment a museus i galeries de tot el món, com Bremen, Hamburg, Sant Petersburg, París, Nova York, Madrid i Barcelona.

## Reconeixements

El 1900, a l'Exposició Universal, va rebre la Medalla de Bronze, i el 1913, va guanyar el Grand Prix, amb l'aquarel·la La mercante di frutta.

## Referències

* 1 2 Thornton, Lynne. «Giuseppe Signorini Rome, 1857 - Roma, 1932. Italian School». A: The Orientalistsː Painter-Travellers. París: ACR PocheColeur, 1994, p. 166-167. ISBN 978-2-86770-083-3.
* ↑ «Giuseppe Signorini (Italian, 1857–1932)». Biography. Artnet. [Consulta: 14 abril 2017].
* ↑ «"Boy Leaning Against a Wall" (Giuseppe Signorini)». Drawings. The Morgan Library & Museum (Nova York). [Consulta: 14 abril 2017].
* ↑ «"Spanish Girl" (Giuseppe Signorini)». Open Collection. Brooklyn Museum (Nova York). [Consulta: 14 abril 2017].
* ↑ «"La justícia al Marroc" (Giuseppe Signorini)». Catàleg. Museu Nacional d'Art de Catalunya (Barcelona). [Consulta: 14 abril 2017].
* 1 2 «Giuseppe Signorini». Dipinti e sculturi '800 '900. Recta, Galleria d'Arte. [Consulta: 14 abril 2017].

## Bibliografia

* Olson, Roberta Jeanne Marie. Italian 19th Century Drawings & Watercolors: An Album : Camuccini & Minardi to Mancini & Balla. Nova York: Shepard Gallery, 1976.
# Goran Đorović

Goran Đorović (nascut l'11 de novembre de 1971 a Pristina) és un exfutbolista serbi.
Després de jugar amb el club de la seua ciutat natal, el FK Prishtina, va fitxar per l'Estrella Roja de Belgrad, amb qui jugaria sobre un centenar de partits. El seu bon joc al conjunt capitalí va cridar l'atenció de grans d'Europa com la Sampdoria o l'Arsenal, però finalment recalaria al Celta de Vigo, junt al seu germà Zoran.
L'estiu del 2001 fitxa per l'altre gran equip gallec, el Deportivo de La Corunya, però les lesions van fer que amb prou feines jugara 11 partits en dos anys. Amb el Deportivo guanyà una Copa del Rei i una Supercopa. Finalment, va jugar la 03/04 a l'Elx CF, abans de penjar les botes.

## Selecció

Djorovic va ser 46 vegades internacional amb la selecció de Iugoslàvia. Va formar part del combinat del seu país que va acudir al Mundial de 1998 i a l'Eurocopa del 2000.