OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gegantó Blauet

El gegantó Blauet de Sarrià és una figura que representa un jove membre del grup excursionista sarrianenc Els Blaus. Va vestit amb una camisa de quadres i un fulard i porta una motxilla i un casquet al cap. El Centre Excursionista Els Blaus és una de les associacions amb més tradició de Sarrià, fundada el 1920. I per això la colla gegantera li va voler retre un homenatge amb un gegantó que la recordés, tant per la indumentària com pel nom.
En Blauet, que figura que és fill d'en Gervasi i la Laieta, Gegants de Sarrià, va ser encarregat a Jordi Grau, del Taller el Drac Petit de Terrassa, que el va acabar el 2001. Aquell mateix any ja es va estrenar a la festa major del barri, per la Mare de Déu del Roser.
La Colla Gegantera de Sarrià és la responsable de fer sortir el gegantó excursionista i de fer-lo participar en festes i cercaviles que s'organitzen a tot Catalunya, moltes vegades acompanyat dels seus pares. I quan no surt es pot visitar a la seu del Districte de Sarrià – Sant Gervasi, on és exposat juntament amb més gegants de la zona, companys de sortides.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Gegantó Blauet». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).
# Gegants vells de Sants

Els Gegants vells de Sants, formats per en Bartomeu i la Maria, són unes figures clàssiques que representen reis medievals. Són models de sèrie i, per tant, iguals que molts gegants d'arreu.
La història de les figures comença l'any 1945, quan la parròquia de Santa Maria de Sants decideix d'adquirir uns gegants representatius del barri perquè surtin a la processó de Corpus i per la festa major. Els van comprar al taller El Ingenio i a partir d'aquell moment començaren a aparèixer en les dates assenyalades, fins que es va deixar de fer la processó i quedaren arraconats.
Després d'estar tancats a la parròquia durant anys, el 1985 es recuperaren per iniciativa de la Coordinadora de Geganters de Barcelona. Aquell mateix any es va crear la colla de Geganters de Sants, responsable encara avui de les figures, i més tard se n'encarregà la restauració al mestre imatger barceloní Domènec Umbert. En aquesta nova etapa, els gegants vells comencen a tenir una activitat intensa gràcies a la nova colla encarregada de portar-los, que els bateja amb els noms de Bartomeu i Maria per homenatjar els patrons de l'antiga vila.
Els Gegants vells de Sants participen en l'acte de lectura del pregó de la festa major, per Sant Bartomeu, juntament amb els nous, i són amfitrions d'una gran trobada gegantera a l'abril, amb les altres figures de la colla. Quan no surten, són exposats al centre cívic Cotxeres de Sants.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Gegants vells de Sants». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).
# Gegantó Lloro del 36

El Gegantó Lloro del 36, vinculat a la colla gegantera del Poblenou, és una figura que representa un personatge conegut del costumari del barri: el lloro —avui dissecat— que pertanyia a la licorera del carrer del Taulat, just davant d'on hi havia la parada del tramvia 36. És una figura grisa amb la cua vermella que porta una gorra de plat de tramviaire.
El lloro de la licorera és protagonista d'una història ben divertida. Diuen que va aprendre a imitar el xiulet dels caps de línia i, per això, el tramvia sempre sortia de l'estació abans d'hora.
La iniciativa de construir el gegantó sorgeix dels geganters del Poblenou mateix, que volien una figura que poguessin portar els nens i nenes de la colla. Es va encarregar a l'artista terrassenc Jordi Grau, del Taller el Drac Petit, que el va enllestir el setembre del 1996, a punt per a participar en la festa major del barri, on no ha faltat mai des d'aleshores.
El Lloro del 36 també surt a les festes de la Mercè i a les de Santa Eulàlia, i a les trobades i cercaviles on el conviden, sempre portat pels més joves de la colla de Gegants del Poblenou. Quan no surt es pot visitar al Centre d'Imatgeria Festiva Can Saladrigas, on és exposat permanentment amb les altres figures del barri.

## Referències

* 1 2 3 4 «Gegantó Lloro del 36». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).
# Glacera de Findelen

La glacera de Findelen és una glacera del massís dels Alps Penins, a Suïssa.
Neix al peu de la Cima di Jazzi i baixa cap a la vall de Zermatt (Mattertal). És una de les glaceres més importants de la regió de Zermatt, juntament amb la glacera Gorner i la glacera Zmutt. Aquesta glacera és una de les glaceres mundials controlades pel Servei Mundial de Seguiment de les Glaceres. Durant molts anys, la glacera ha estat un autèntic laboratori per als glaciòlegs suïssos, que hi han observat el seu complex funcionament.
La seva part superior es troba a una altitud de 3.800 m i la seva part frontal al voltant de 2.500 m (1979). Mesurava 10,4 km el 1850, 7,8 km el 1973, 7,7 km el 2000 i la seva àrea era de 17,3 km² el 1973. Entre el 1957 i el 1958, el seu front es va retirar 450 metres.
La seva fosa el 2005 tenia 25 cm de gruix mentre que el 2008 va superar els 1,30 m.
Les aigües de la glacera es recullen per abastir la presa de la Grande Dixence.

## Referències

* ↑ WGMS: Fluctuations of Glaciers Database. World Glacier Monitoring Service, Zurich 2013. Desembre 2013
* ↑ Bernard Francou; Christian Vincent Les glaciers à l'épreuve du climat, 2007.
* ↑ «La fonte des glaciers s'accélère». France 24, 16-03-2008.
# Glacera de Humboldt

La glacera de Humboldt (en groenlandès Sermersuaq) és una glacera que es troba al nord-oest de Groenlàndia i desemboca a la conca de Kane, la qual forma part de l'estret de Nares, que connecta l'oceà Àrtic amb la badia de Baffin, entre Groenlàndia i l'illa canadenca d'Ellesmere.
Amb un ample de la boca superior als 100 quilòmetres, és la major glacera en l'hemisferi nord. La glacera de Humboldt s'alimenta de la Glacera continental groenlandesa. Juntament amb la glacera de Petermann, situada més al nord, formen una àrea d'influència de 121.000 quilòmetres quadrats, que representen el 10% de la superfície total de les glaceres de Groenlàndia.
Com moltes de les glaceres de Groenlàndia es troba en procés de retrocés degut a l'escalfament global que ha fet que s'hagin perdut 37km² en els darrers anys.
La glacera és anomenada en honor del naturalista alemany Alexander von Humboldt.

## Referències

* ↑ Greenpeace in Greenland: Arxivat 2009-07-22 a Wayback Machine. The Arctic Sunrise surveys the Petermann glacier (Telegraph, UK)
* ↑ Changes in the Velocity Structure of the Greenland Ice Sheet, Eric Rignot & Pannir Kanagaratnam, 2006, Science 311, Seite 986–990, Tabelle 1 (PDF-Artikel)
* ↑ «Humboldt Glacier retreats». Byrd Polar Research Center. Arxivat de l'original el 2015-01-07. [Consulta: 13 agost 2009].
* ↑ Arctic Report Card Greenland Arxivat 2011-10-15 a Wayback Machine., Box et al. 2009, NOAA (in Englisch)

## Enllaços externs

* NASA Earth Observatory, Sermersuaq (Humboldt) Glacier, Greenland, picture of the day, 16. Dezember 2008
# Glacera de Gébroulaz

La glacera de Gébroulaz és una glacera de vall francesa del massís de la Vanoise (Alps) situat en el municipi de Les Allues, al departament de Savoia a la regió Alvèrnia-Roine-Alps.

## Toponímia

Gébroulaz és un topònim derivat del gal gabra « amb el sufix diminutiu -oulaz », que designa la femella de l'isard. El nom és originalment associat a un lloc situat a Méribel, abans d'haver estat associat a la glacera, així com al coll i a la muntanya.

## Geografia

La glacera se situa a la vall del Saut, que uneix la vall del Doron des Allues, amb una orientació sud-nord. Neix en els pendents de les agulles de Polset i de Péclet. Es l'única glacera de vall situada al massís de la Vanoise
La glacera tenia una superfície de 420 ha als anys 1970 i 350 als anys 1990.

## Particularitats

La glacera ha estat objecte d'observacions científiques des de 1907.
Aquesta glacera tenia la particularitat de ser la única a França a pertànyer, així com les seves vores, morrenes, llacs així com les pastures alpines, a propietaris privats des del Segle XIX L'any 1997, són quinze hereus. El 75 % del conjunt es troba al cor protegit del Parc Nacional de la Vanoise (PNV), que el lloga. La resta de la vall és integrada a la reserva natural nacional del pla de Tuéda. Generalment, a França, les glaceres són béns municipals. Per la seva situació, només el PNV pot ser el comprador d'aquesta glacera i hi ha converses des de 1967 amb la família propietària.

## Referències

* ↑ Henry Suter. «de gebroulaz Gébroulaz». le site d'Henry Suter, « Noms de lieux de Suisse romande, Savoie et environs » - henrysuter.ch.
* ↑ Vivian 1969: pàg. 429
* 1 2 3 Bocquet, Gérard; Vivian, Robert «Les grands groupes glaciaires. Les glaciers de la Vanoise» (en francès). Revue de géographie alpine, 61, 2, 1973, pàg. 327-333., (p.333).
* 1 2 3 4 Gabrielle Serraz «A vendre, glacier inconstructible bon état.350 hectares dans le parc de la Vanoise cherchent acquéreur» (en francès). Libération, febrer 1997.
* ↑ Olizane. Sauver la montagne (en francès). ISBN 978-2-88086-325-8.

## Bibliografia

* Vivian, Robert «Le glacier de Gebroulaz» (en francès). Revue de géographie alpine, 57, 2, 1969, pàg. 429-432..
# Glacera de Hintertux

La glacera de Hintertux (en alemany Hintertuxer Gletscher) és el nom turístic de les glaceres del Gefrorene-Wand-Kees, també anomenades Tuxer Ferner, i Riepenkees properes a la part superior del Tuxertal, una vall lateral del Zillertal, Tirol, Àustria.
A ambdues glaceres s'hi accedeix mitjançant telecadires i és una de les dues estacions d'esquí del món que ofereixen la possibilitat de practicar disciplines alpines 365 dies a l'any (l'altra és Zermatt a Suïssa).
El punt més elevat de la glacera és l'Olperer que té 3.476 m. S'arriba amb telecadira fins als 3.250 m. Les pistes tenen 225 km i els telecadires són 62. Un especial atractiu anomenat Circuit de la glacera consisteix en un recorregut de 72 km i de 15.000 m de desnivell acumulat.
El nom Hintertux es refereix també al llogaret que es troba als peus de la glacera.

## Referències

* ↑ «Visita a la glacera Gefrorene-Wand-Kees. Hintertux, Tirol Austriac. Juliol 2014». [Consulta: 19 agost 2020].
* 1 2 «Ski resort Hintertux Glacier (Hintertuxer Gletscher) - Skiing Hintertux Glacier (Hintertuxer Gletscher)». [Consulta: 19 agost 2020].
# Giuseppe Grezar

Giuseppe Grezar (Trieste, 25 de novembre de 1918 - Superga, 4 de maig de 1949) fou un futbolista italià de la dècada de 1940.
Fou 8 cops internacional amb la selecció de futbol d'Itàlia. Pel que fa a clubs, destacà a Triestina i Torino FC. Va morir a l'accident aeri de Superga l'any 1949.
L'Stadio Giuseppe Grezar de Trieste duu el seu nom.

## Referències

* ↑ Statistics at Enciclopedia del Calcio website (italià)
* ↑ Giuseppe Grezar a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ Pino Grezar Arxivat 2013-10-05 a Wayback Machine. at tuttotrieste.net, retrieved 10-5-2015 (italià)
# Giuseppe Grezzi

Giuseppe Grezzi (Vico Equense, 1973) és un polític i activista ecologista valencià d'origen napolità. Actualment és portaveu de Verds Equo, un dels partits que formen Compromís i regidor de Mobilitat Sostenible, Platges i Qualitat Acústica i de l'Aire a l'Ajuntament de València.
El 15 de juliol del 2000 es traslladà a la Ciutat de València, on resideix des d'aleshores. A València, va començar a col·laborar amb l'associació ecologista València Verda, on entrà en contacte amb gent vinculada a Els Verds del País Valencià, partit on va militar. Després de la fundació d'Els Verds-Esquerra Ecologista, Grezzi es va unir al nou partit, i en va esdevenir el representant a la ciutat de València.
Després de les eleccions municipals de 2015 va ser nomenat regidor de Mobilitat Sostenible de la ciutat de València. És considerat l'artífex de la millora i ampliació de la xarxa del carril bici a la ciutat de València per mitjà de l'anell ciclista.

## Referències

* ↑ El Consell critica al PSPV por ir a la marcha notícia a Levante-EMV del 2 de novembre de 2009 (castellà)
* ↑ «En la València del futur primarà la qualitat de l'aire als vehicles de motor». Diari La Veu, 29-07-2019. [Consulta: 24 juny 2020].
* 1 2 3 "Tal volta caldria mesurar millor l'ús de les samarretes" Arxivat 2015-12-08 a Wayback Machine. Entrevista a Giuseppe Grezzi a L'Informatiu del 27 de febrer de 2012
* ↑ Giuseppe Grezzi, un padre feliz notícia a Las Provincias del 4 de juliol de 2009 (castellà)
* ↑ Andrés Durà, Raquel. «L'embús comunicatiu contra les bicis a València». Anuari Mèdia.cat, 12-06-2020. [Consulta: 24 juny 2020].

## Enllaços externs

* Web personal de Giuseppe Grezzi
* Giuseppe Grezzi, columna d'Hector Esteban a Las Provincias del 28 de maig de 2011 (castellà)
# Gideon Algernon Mantell

    Aquest autor és citat en taxonomia animal amb el nom «Mantell».
Gideon Algernon Mantell (3 de febrer de 1790 – 10 de novembre de 1852) fou un metge rural aficionat a la paleontologia, especialment pels fòssils de grans rèptils mesozoics.

## Biografia

Mantell va néixer a Lewes, Sussex, fill d'un sabater. Fou aprenent de cirurgià a Lewes l'any 1805 i rebé el seu diploma com a membre de la "Royal College of Surgeons" l'any 1811. L'any 1816 es casà amb Mary Ann Woodhouse, comprà la seva pròpia consulta mèdica, i acceptà un càrrec al "Royal Artillery Hospital" a Ringmer, Lewes.
L'any 1839 la seva dona i els seus fills el van abandonar, a conseqüència de la seva passió desmesurada pels fòssils. L'any 1841 tingué un accident de carruatge que li ocasionà una lesió a la columna vertebral, fet que l'obligà a consumir opi per a alleugerir els dolors. En els últims anys de la seva vida, però, Gideon rebé un gran reconeixement científic. Morí l'any 1852 i donà la seva columna vertebral a la recerca mèdica. La seva columna fou destruïda durant un bombardeig alemany l'any 1941.

## Descobriment de l'iguanodont

La seva feina com a metge rural requeria llargs passejos pel camp, fet que li permetia revisar les pedreres i roques fossilíferes que anava trobant. D'altra banda coneixia un bon nombre d'empleats de pedreres que, a canvi de petites recompenses, li proporcionaven les restes fòssils que trobaven. Tots els espècimens que recollia eren dipositats a la seva col·lecció particular que arribà a assolir proporcions considerables. El Museu Britànic, interessat per ella, l'adquirí per 4,000 lliures.
La troballa de les primeres restes fòssils d'iguanodont sovint s'atribueix a la seva dona, Mary Ann. L'any 1822, mentre Gideon atenia un dels seus pacients, Mary recollí una resta fòssil en fragments de roca calcària que s'emprava per a reparar la carretera. Aquest fòssil, una dent, procedia d'una pedrera propera de Cuckfield (Sussex). Mantell començà a estudiar aquest exemplar juntament amb d'altres que ja tenia. La mida de les dents indicava que es tractava d'un animal de grans dimensions, potser un rinoceront, i l'àpex desgastat de les corones indicava que es tractava d'un animal herbívor. De totes maneres va descartar que es tractés d'un mamífer i assegurà que es tractava d'un rèptil. El científic Georges Cuvier recolzà la hipòtesi de Mantell. L'any 1824 Mantell anà a Londres per a comparar les restes al Museu Hunterian. A l'observar un esquelet d'una iguana s'adonà que les seves dents fòssils i les dents de la iguana eren molt similars. L'estudi que dugué a terme Mantell sobre aquest enorme llangardaix fou presentat al febrer de l'any 1825 davant la Royal Society. Mantell anomenà a l'enorme rèptil fòssil Iguanodon, dent d'iguana.
Anys més tard Mantell estudià unes altres restes fòssils del que semblava ser un gran rèptil, l'anomenà Hylaeosaurus. Les restes d'aquest segon dinosaure de Mantell foren trobades a Tilgate forest.

## Enllaços externs

* Biografia de Gideon A. Mantell (anglès)
* NNDB (anglès)
# Gobionellus atripinnis

Gobionellus atripinnis és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 4,4 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic occidental.

## Referències

* ↑ Girard, C. F. 1858. Notes upon various new genera and new species of fishes, in the museum of the Smithsonian Institution, and collected in connection with the United States and Mexican boundary survey: Major William Emory, Commissioner. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 10: 167-171.
* ↑ «Gobionellus atripinnis». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Hugg, D.O. 1996. MAPFISH georeferenced mapping database. Freshwater and estuarine fishes of North America. Life Science Software. Dennis O. i Steven Hugg, 1278 Turkey Point Road, Edgewater (Maryland), Estats Units.

## Bibliografia

* Birdsong, R. S., Murdy, E. O. i Pezold, F. L., 1988. A study of the vertebral column and median fin osteology in gobioid fishes with comments on gobioid relationships., Bull. Mar. Sci., 42:174-214.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fenner, R. M. The Conscientious Marine Aquarist: A Commonsense Handbook for Successful Saltwater Hobbyists (en anglès). TFH Publications, 2001. ISBN 9781890087029.
* Ginsburg, I., 1953. Ten new American gobioid fishes in the United States National Museum, including additions to a revision of Gobionellus. J. Wash. Acad.Sci., 43(1):18-26.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Larson, H.K. i E.O. Murdy 2001. Gobiidae. Gobies. p. 3578-3603. A K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma, Itàlia.
* Maugé, L.A. 1986. Gobiidae. p. 358-388. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Pezold III, F. L., 1984. A revision of the gobioid fish genus Gobionellus. Ph.D. diss., University of Texas: 269 pp.
* Pezold III, F.L., 2004. Redescription and synonymies of species of the American-West African genus Gobionellus (Teleostei, Gobiidae) with a key to species., Copeia, 2:281-297.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Gobionellus daguae

Gobionellus daguae és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 9,6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Panamà i Colòmbia.

## Referències

* ↑ Girard, C. F. 1858. Notes upon various new genera and new species of fishes, in the museum of the Smithsonian Institution, and collected in connection with the United States and Mexican boundary survey: Major William Emory, Commissioner. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 10: 167-171.
* ↑ «Gobionellus daguae». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Birdsong, R. S., Murdy, E. O. i Pezold, F. L., 1988. A study of the vertebral column and median fin osteology in gobioid fishes with comments on gobioid relationships., Bull. Mar. Sci., 42:174-214.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fenner, R. M. The Conscientious Marine Aquarist: A Commonsense Handbook for Successful Saltwater Hobbyists (en anglès). TFH Publications, 2001. ISBN 9781890087029.
* Ginsburg, I., 1953. Ten new American gobioid fishes in the United States National Museum, including additions to a revision of Gobionellus. J. Wash. Acad.Sci., 43(1):18-26.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Hoese, D.F. 1995. Gobiidae. Gobios, chanquetes y guasetas. p. 1129-1135. A W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) Guia FAO para Identificación de Especies para los Fines de la Pesca. Pacífico Centro-Oriental. 3 Vols. FAO, Roma, Itàlia.
* Larson, H.K. i E.O. Murdy 2001. Gobiidae. Gobies. p. 3578-3603. A K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma, Itàlia.
* Maugé, L.A. 1986. Gobiidae. p. 358-388. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Pezold III, F. L., 1984. A revision of the gobioid fish genus Gobionellus. Ph.D. diss., University of Texas: 269 pp.
* Pezold III, F.L., 2004. Redescription and synonymies of species of the American-West African genus Gobionellus (Teleostei, Gobiidae) with a key to species., Copeia, 2:281-297.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Gradac (desambiguació)

«Gradac» té aquests significats:
* Gradac (ciutat), ciutat de Croàcia.
* Gradac, barri de Dubrovnik (Croàcia)
# Gradella

Gradella és una fracció de la comuna de Pandino, a la província de Cremona, regió de Llombardia, Itàlia, amb 250 habitants. La fracció era una municipalitat independent, tot i que a causa de la poca població, després de la Unificació italiana va ser absorbit, juntament amb la fracció de Nosadello, per Pandino.

## Personalitats gradelleses

* Egidio Miragoli, (1955) bisbe de Mondovì

## Monuments i museus

* Església de la Santíssima Trinitat i de Sant Bassiàn.

## Referències

* ↑ Giorgio Zucchelli, Le ville storiche del Cremasco, Libreria editrice Buona Stampa, 1997
* ↑ Regio Decreto 14 giugno 1868, n. 4454
# Gneu Senti Saturní (cònsol sufecte any 4)

Gneu Senti Saturní (en llatí Cnaeus Sentius Saturninus) va ser un magistrat romà. Era probablement fill de Gai Senti Saturní, cònsol l'any 19 aC.
Va ser llegat del seu pare a Síria entre els anys 9 i 6 aC.
Va ser cònsol sufecte l'any 4 quan el seu germà Gai Senti era cònsol, i va substituir Sext Eli Cat, enviat per August a combatre els getes. L'any 19 va ser nomenat governador de Síria i va obligar Gneu Calpurni Pisó a entregar-li la província per la força, i a que es presentés a Roma acusat de l'assassinat de Germànic Cèsar.

## Referències

* ↑ Tàcit. Annals II, 74 i 81