OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Heckler & Koch HK CAWS

La Heckler & Koch HK CAWS (H&K CAWS) era un prototip d'escopeta automàtica, dissenyada com a escopeta de combat, i coproduïda per Heckler & Koch i Winchester Repeating Arms Company/Olin Corporation durant la dècada de 1980. Va ser la entrada de Heckler & Koch en la producció d'armament de curta distància de l'Exèrcit dels Estats Units d'Amèrica.
Es una escopeta de 10 cartutxos, de calibre 12, de tipus Bullpup, amb dos modes de dispar: semiautomàtic i automàtic. Endemés, l'arma es ambidextres.

## Desenvolupament

El programa CAWS va començar a principis de la dècada de 1980, els Estats Units. L'objectiu era desenvolupar una nova generació d'armes de foc, capaces de disparar en ràpids impulsos diversos projectils, amb una distància efectiva d'uns 150 metres. Utilitzant diversos projectils augmentava la probabilitat d'impactar en l'objectiu en combat. Un dels equips que va entrar en el projecte CAWS va ser Heckler & Koch (companyia d'Alemanya), fent parella amb Winchester Corp. (companyia dels EUA). Heckler & Koch va ser responsable de desenvolupar l'arma, i Winchester s'encarregava de fer els nous tipus de municions. Encara que es va provar per l'Exèrcit dels Estats Units d'Amèrica, la CAWS va ser cancel·lada, i la producció va parar.

## En la cultura popular

Es pot veure en alguns jocs, com per exemple e, videojoc Fallout 2 (1998), Twilight 2000 (1991) i en alguns llibres de thrillers, com Seal Team Seven 02: Specter.

## Vegeu també

* Daewoo USAS-12

## Referències

* ↑ http://www.hkpro.com/index.php?option=com_content&view=article&id=101:caw&catid=11:rare-prototypes&Itemid=5
* ↑ http://www.militaryfactory.com/smallarms/detail.asp?smallarms_id=75

## Enllaços externs

* Cartridge of the Month June 2006: 12 Gauge Close Assault Weapon System (CAWS)
* HKPRO: The CAW
* Modern Firearms Arxivat 2010-09-14 a Wayback Machine.
* Military Factory: Heckler & Koch HK CAWS
# Heckler & Koch MP5

L'MP5 (abreviatura de Maschinepistole 5) és un subfusell de calibre 9 mm de disseny alemany, desenvolupat durant els anys 1960 per un equip d'enginyers del fabricant d'armes Heckler & Koch (H&K) d'Oberndorf am Neckar, a Alemanya Occidental.
L'MP5 és un dels subfusells més utilitzats arreu del món, és utilitzat en més de 40 països en diversos exèrcits i cossos de seguretat.
A la dècada de 1990 Heckler & Koch va desenvolupar un model com a successor de l'MP5 anomenat Heckler & Koch UMP. A data de 2013 ambdós models es troben encara en producció.

## Variants

* HK54: El model original produït a principis dels anys 1960. Acabat gris brillant i carregadors rectes.
* MP5: versió modificada de l'HK54 introduïda el 1966. Acabat en color negre mat. Els millorats carregadors corbats es van introduir el 1977.
* MP5K: Versió més curta (Kurz en alemany) creada el 1976. Tenia un canó escurçat d'11,4 cm.
* MP5SD: Un model d'MP5 amb silenciador integrat, fabricat a partir del 1974.
* MP5/10: Versió adaptada per disparar munició 10mm Auto, produïda del 1992 a l'any 2000.
* MP5/40: Versió adaptada per disparar munició .40 S&W, produïda del 1992 a l'any 2000.

## Galeria

* Pràctica de tir amb una MP5
* Soldat francès amb una MP5K
* Soldats romanesos equipats amb MP5SD
* Visió del punt de mira metàl·lic d'un MP5

## Referències

* ↑ «Pakistan Ordnance Factories». Pof.gov.pk. [Consulta: 29 desembre 2012].
* ↑ «Heckler & Koch - USA». Hk-usa.com. Arxivat de l'original el 2013-05-14. [Consulta: 29 desembre 2012].
* 1 2 Tilstra, Russell C. Small Arms for Urban Combat. US: McFarland, 2012, p. 42. ISBN 978-0-7864-6523-1 [Consulta: 3 març 2014]. Arxivat 2012-05-09 a Wayback Machine.
* ↑ Hogg, Ian (2002). Jane's Guns Recognition Guide. Jane's Information Group. ISBN 0-00-712760-X.
* ↑ «Heckler & Koch – Group Website». Heckler-koch.com. Arxivat de l'original el 2009-05-27. [Consulta: 26 juny 2009].

## Enllaços externs

* Pàgina oficial del fabricant sobre l'MP5 Arxivat 2013-01-19 a Wayback Machine.(anglès)
* Informació sobre l'arma a la web navyseals.com(anglès)
# Hecmanville

Hecmanville és un municipi francès situat al departament de l'Eure i a la regió de Normandia. L'any 2007 tenia 107 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Hecmanville era de 107 persones. Hi havia 36 famílies, de les quals 8 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 4 parelles sense fills, 16 parelles amb fills i 8 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 54 habitatges, 40 eren l'habitatge principal de la família, 10 eren segones residències i 4 estaven desocupats. Tots els 53 habitatges eren cases. Dels 40 habitatges principals, 36 estaven ocupats pels seus propietaris, 3 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 1 estava cedit a títol gratuït; 1 tenia una cambra, 1 en tenia dues, 7 en tenien tres, 10 en tenien quatre i 20 en tenien cinc o més. 30 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 16 habitatges hi havia un automòbil i a 20 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Hecmanville el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 4 | 70 a 74 | 0 |
| 8 | 65 a 69 | 4 |
| 0 | 60 a 64 | 4 |
| 4 | 55 a 59 | 4 |
| 4 | 50 a 54 | 4 |
| 0 | 45 a 49 | 4 |
| 4 | 40 a 44 | 8 |
| 4 | 35 a 39 | 0 |
| 0 | 30 a 34 | 4 |
| 4 | 25 a 29 | 4 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 4 | 15 a 19 | 4 |
| 0 | 10 a 14 | 8 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 4 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 77 persones, 53 eren actives i 24 eren inactives. De les 53 persones actives 46 estaven ocupades (29 homes i 17 dones) i 6 estaven aturades (2 homes i 4 dones). De les 24 persones inactives 6 estaven jubilades, 9 estaven estudiant i 9 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 2 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de construcció i 1 d'una empresa classificada com a «altres activitats de serveis».
L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era un paleta.
L'any 2000 a Hecmanville hi havia 6 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Hecmanville a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Hecmanville a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Heckscherville

Heckscherville és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Pennsilvània. Segons el cens del 2000 tenia 76 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Heckscherville tenia 76 habitants, 36 habitatges, i 23 famílies. La densitat de població era de 172,6 habitants per quilòmetre quadrat.
Dels 36 habitatges en un 16,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 38,9% hi vivien parelles casades, en un 16,7% dones solteres, i en un 36,1% no eren unitats familiars. En el 27,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 16,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,11 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,57.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 14,5% tenia menys de 18 anys, un 2,6% entre 18 i 24, un 22,4% entre 25 i 44, un 28,9% de 45 a 60 i un 31,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 54 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 75,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 35.625 $ i la renda mediana per família de 41.250 $. Els homes tenien una renda mediana de 28.750 $ mentre que les dones 15.625 $. La renda per capita de la població era de 18.577 $. Entorn del 20% de les famílies i el 28,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Heckscherville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Heckscherville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Hip-hop espanyol

El hip-hop espanyol és un moviment cultural que abasta varis estils de música rap, i també diferents manifestacions artístiques com el grafit o el breakdance, sorgides a Espanya.

## Història

Està generalment acceptat que el hip-hop, originat als Estats Units els anys setanta, es va introduir a Espanya la primera meitat dels anys 1980.
Un dels factors que més van contribuir a l'aparició i implantació de la cultura hip-hop al país va ser la presència de bases militars estatunidenques a Espanya. Els militars que hi havia en elles, especialment els de descendència afroamericana, seguien l'estètica hip-hop i escoltaven rap. Tan la música com la forma de vestir dels nord-americans va causar un fort impacte sobre els joves locals, que més tard van començar a crear rap en castellà.
El ball propi d'aquest fenomen cultural i un dels seus elements fonamentals, el breakdance, també va començar a la mateixa època a Madrid a principis dels anys 80. S'ha senyalat que el seu naixement va tenir lloc entre el 1980 i 1981 a la zona d'AZCA i de la mà de col·lectius com Madrid City Breakers. Tant el breakdance en particular com el hip-hop en general van esdevenir populars a Espanya gràcies a l'estrena de pel·lícules americanes en les quals el breakdance era un dels temes principals, com Beat Street i Breakdance.
Els primers exemple de grafit a Espanya també van sorgir a la primera meitat dels anys vuitanta. És d'opinió comú que el primer referent de grafit en el país seria Muelle, que ha esdevingut un pioner del grafit espanyol, sobretot a la zona de Madrid.

## Referències

* ↑ País, Ediciones El «Reportaje | El Madrid más 'hip-hopero'» (en castellà). EL PAÍS, 24-03-2010.
* ↑ País, Ediciones El «Reportaje | La base americana contagió el 'rap'» (en castellà). EL PAÍS, 25-05-2008.
* ↑ «Breakdance, una forma de vida». [Consulta: 8 gener 2018].
* ↑ «25 años de RAP en Español | Instituto Urbano», 09-06-2011. Arxivat de l'original el 2011-06-09. [Consulta: 8 gener 2018].
* ↑ «Graffiti. Historia en España». [Consulta: 8 gener 2018].
* ↑ «Historia del Graffiti (III) | Instituto Urbano», 20-06-2010. Arxivat de l'original el 2010-06-20. [Consulta: 8 gener 2018].
# Henry Savile (mort 1569)

* No s'ha de confondre amb el matemàtic Henry Savile.
Henry Savile (1517/18 – 1569) fou un polític anglès i delegat de la corona a les províncies del nord.
Va ser membre del Parlament d'Anglaterra per Grantham el 1558 i per Yorkshire el 1559. Va donar origen als marquesos d'Halifax
El seu testament i el seu legat estan impresos íntegrament al Yorkshire Archaeological Journal. Per la seva segona esposa Joan Vernon, era el pare de Sir George Savile, primer baronet de Thornhill.

## Referències

* ↑ T.M. Hofmann, 'Savile, Henry (1517/18-69), of London, Barrowby, Lincs. and Lupset, Yorks.', in S.T. Bindoff (ed.), The History of Parliament: the House of Commons 1509-1558 (from Boydell and Brewer, 1982), History of Parliament Online.
* ↑ J.W. Clay, 'The Savile family', Yorkshire Archaeological Journal XXV (1920), pp. 1-47, at pp. 16-22.

## Vegeu també

* Halifax
* Philip Stanhope, tercer comte de Chesterfield
* Honi soit qui mal y pense

## Enllaços externs

* Guide to the Diplomatic Papers of Philip Stanhope, The Bancroft Library
# Murunskita

La murunskita és un mineral de la classe dels sulfurs que pertany al grup de la bukovita.

## Característiques

La murunskita és un sulfur de fórmula química K₂(Cu,Fe)₄S₄. Cristal·litza en el sistema tetragonal. Es troba en forma de grans molt petits, d'aproximadament 1μm, i en agregats. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3. La murunskita tàl·lica és una varietat que conté fins a un 29% de tal·li, amb fórmula (K,Tl)₂(Cu,Fe)₄S₄, trobada a les pegmatites de Palitra (Múrmansk).
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la murunskita pertany a «02.BD: Sulfurs metàl·lics, M:S > 1:1 (principalment 2:1), amb Hg, Tl» juntament amb els següents minerals: imiterita, gortdrumita, balcanita, danielsita, donharrisita, carlinita, bukovita, talcusita, rohaïta, calcotal·lita, sabatierita, crookesita i brodtkorbita.

## Formació i jaciments

Es troba a les roques que han patit metasomatisme potàssic intensiu. Sol trobar-se associada a altres minerals com: charoïta, acmita o feldespat potàssic.
La murunskita va ser descoberta al massís de Murun, a la confluència dels rius Chara i Tokko (Sakhà, Rússia). També se n'ha trobat altres dos indrets a Rússia: a Kukisvumchorr i a les pegmatites de Palitra, totes dues a l'óblast de Múrmansk.

## Referències

* ↑ «Murunskite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 febrer 2016].
* 1 2 «Murunskite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 23 febrer 2016].
* ↑ «Thallian Murunskite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 febrer 2016].

## Enllaços externs

* Galeria d'imatges
# Mariatxi Los Camperos

Els mariatxi Los Camperos o Los Camperos de Nati Cano és un grup de música mariatxi de Los Angeles, Califòrnia, el qual va ser originàriament liderat per Natividad "Nati" Cano.

## Guardons

| Any | Premi | Àlbum | Categoria | Ref |
| 2020 | Grammy | De ayer para siempre | Millor àlbum de música mexicana regional | |

## Referències

* ↑ «Mariachi Los Camperos de Nati Cano» (en anglès), 2015. Arxivat de l'original el 2019-08-09. [Consulta: 15 juliol 2020].
* ↑ «GRAMMY Award Results for Mariachi Los Camperos de Nati Cano» (en anglès), 26-01-2020. [Consulta: 15 juliol 2020].
# Mariona Omedes i Regàs

Mariona Omedes i Regàs (Barcelona, 1964) és una realitzadora, guionista, dissenyadora gràfica, il·lustradora i pintora catalana. Treballadora audiovisual guanyadora en 2011 del Premi Nacional de Cultura de Catalunya atorgat per CoNCA en la categoria d'audiovisual. Durant deu anys va formar part de l'empresa de postproducció Oframe, que va acabar dirigint. Del 2000 al 2008, va treballar com freelance per a clients com CCCB, TVE, el Liceu, Canal + o El Tricicle. Actualment, treballa a Nueve Ojos, productora audiovisual centrada en projectes culturals i amb perspectiva d'autor.

## Referències

* ↑ «Mariona Omedes i Regàs». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Mariona Omedes». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 23 març 2016].

## Enllaços externs

* Mariona Omedes i Regàs - Lloc web oficial
* «De petita creia que hi havia un mag a dins», Mariona Omedes a El Periódico (2013)
# Mariona Solé Altimira

Mariona Solé Altimira (Barcelona, 1983) és una muntadora i realitzadora de cinema catalana.
És llicenciada en Periodisme per la UAB. Entre el 2016 i 2017 cursa el Màster en Documental de Creació de l'IDEC (Universitat Pompeu Fabra).
Des de 2013 es dedica a el muntatge cinematogràfic formant part de l'equip de Carlos Marquès Marcet com ajudant de muntatge a 10.000KM (Goya a direcció novell), Tierra Firme i Els dies que vindran (millor pel·lícula i millor direcció al festival de Màlaga 2019) i de Neus Ballús a El viatge de la Marta.
El 2015 munta el seu primer llarg documental, Tierra de Nadie de Rafael Rosal Paz, i s'especialitza en muntatge documental. Ha muntat la sèrie documental Pa'lante d'Aldemar Matias per a TV Brasil (2017), El Rastro Firme de Fernando Gómez Luna (2018, en postproducció) i 918 Gau d'Arantza Santesteban.
Té una llarga experiència com muntadora i realitzadora d’audiovisuals. Ha muntat documentals, La América de Trump, de Josep Cuní, espots, Veus que no veus, dirigit per Marta Vergonyós i Alba Cros i produït per La Bonne, vídeos per espectacles en directe, Paella Augmentada, concert performance amb el Niño de Elche sota la direcció de Marc Sempere, i tràilers, Rêve du Mousse, d’Elena Molina. També ha fet d’ajudant de muntatge en projectes cinematogràfics com La gent es mor de Carlos Marqués-Marcet, de pel·lícules per a televisió, Amics per sempre, de Roman Parrado, 13 dies d’octubre de Carlos Marqués-Marcet, i de documentals, Ciutats a contrallum de Francesc Relea, El Jardí de les flors del presseguer, d’Oriol Martínez i Enric Ribes.
Actualment treballa com ajudant de muntatge en el project Staff Only de Neus Ballús i és una de les muntadores de Lo de Évole (Producciones del Barrio) en la seva segona temporada.

## Referències

* ↑ «El muntatge en el cinema documental amb Mariona Solé».
* ↑ «Dossier del Laboratori Feminista de Creació Documental de La Bonne». Gemma. Arxivat de l'original el 2021-12-13. [Consulta: 13 desembre 2021].
# Martín López Segarra

Martín López Segarra (n. 1905) va ser un militar espanyol.

## Biografia

Nascut el 8 de gener de 1905 a Lleida, va ser militar professional. Va arribar a prestar servei al Protectorat del Marroc, on va estar destinat en la Mehal-la Jalifiana de Tetuan. Va arribar a participar en la Guerra del Rif, prenent part en diverses accions militars. En 1929 —estant encara destinat a Àfrica— es va iniciar en la maçoneria, afiliant-se a la lògia Tetuan n. 64 que es trobava a la ciutat homònima. Després de l'esclat de la Guerra civil es va mantenir fidel a la República, integrant-se posteriorment a l'Exèrcit Popular de la República. Durant el transcurs de la contesa arribaria a ser cap d'Estat Major de la 30a Divisió, entre abril de 1937 i març de 1938.
Finalitzada la guerra va marxar a l'exili, instal·lant-se a Mèxic.

## Referències

* 1 2 3 de Paz Sánchez, 2004, p. 242.
* ↑ Alpert, 1989, p. 358.
* ↑ Engel, 1999, p. 212.

## Bibliografia

* Alpert, Michael. El ejército republicano en la guerra civil. Siglo XXI Editores, 1989.
* de Paz Sánchez, Manuel. Militares masones de España: diccionario biográfico del siglo XX. UNED Alzira-Valencia, 2004.
* Engel, Carlos. Historia de las Brigadas Mixtas del Ejército Popular de la República. Madrid: Almena, 1999. 84-922644-7-0.
# Mas d'Arriba (Lludient-Cirat)

El mas d'Arriba, també anomenat mas de la Belenguera, és una masia abandonada i en ruïnes situada entre Cirat, a qui pertanyen els habitatges, i Lludient, a qui pertanyen els corrals del bestiar. Documentada des del segle xviii, a efectes administratius era considerada part del terme municipal de Lludient, a pesar que en l'actualitat ho siga del de Cirat.
El llogaret s'emplaça a l'extrem sud-oest de la serra del Cabezo, per damunt de la rambla de santa Anna i no gaire lluny de Los Gabites, ja en terres de Cirat. Cap a l'any 1929, el sacerdot i investigador Andrés Monzó va documentar la troballa de ceràmica de l'edat del bronze i de l'edat mitjana a l'entorn d'aquesta masia.

## Referències

* ↑ «Mapa de Ludiente» (en castellà). Ludiente activo. [Consulta: 30 setembre 2016].
* ↑ Alba, Isabel «Toponímia de Ludiente (Alt Millars)». Butlletí de la Societat d'Onomàstica, 1992.
* ↑ «Estudio sobre censos electorales (I). Ludiente año 1895» (en castellà). Ludiente activo, 22-02-2013. [Consulta: 30 setembre 2016].
* ↑ Instituto Geográfico y Estadístico. Mapa de Ludiente (en castellà), 1909.
* 1 2 «Mas de Arriba». Institut Cartogràfic Valencià. Arxivat de l'original el 2016-10-02. [Consulta: 30 setembre 2016].
* ↑ Chiva, Ismael. «Andrés Monzó: sacerdot i investigador a Lludient i Torre-xiva». Camins en la natura, 09-02-2016. [Consulta: 30 setembre 2016].
# Mas Sobirà (Olot)

El Mas Sobirà és una masia del municipi d'Olot que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És un gran casal precedit per una llarga avinguda de plataners, ubicada al mig dels camps de conreu, envoltada de jardí i un petit bosc enjardinat.

## Descripció

És de planta rectangular, amb el teulat a dues aigües i les vessants vers les façanes principals. Disposa de planta baixa, planta noble i segon pis. Les teulades tenen grans voladisses sostingudes per bigues de fusta sortides. La planta baixa té quatre grans portes d'arc de mig punt que eren les antigues cotxeres, la primera planta té tres portes que donen accés a la terrassa i una finestra a cada costat, de la mateixa forma rectangular. La tercera planta té quatre finestres d'arquets més dues de forma rectangular. Hom hi pot veure una gran simetria en la composició de l'edifici. Els murs són arrebossats, amb pedra treballada afegida posteriorment en els angles de l'edifici i en els marcs d'algunes obertures. A la façana de ponent es van afegir posteriorment algunes galeries cobertes i altres dependències.

## Referències

* 1 2 3 «Mas Sobirà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Marta Portal Nicolás

Marta Portal Nicolás (Nava, Astúries, 10 d'agost de 1930 - Madrid, 26 d'agost de 2016) va ser una escriptora, crítica, periodista i professora espanyola pertanyent a la Generació del 50. Llicenciada en Filosofia i Lletres i doctora en Ciències de la Informació, va impartir classes de literatura hispanoamericana a la Universitat Complutense de Madrid. En la seva labor de periodista va redactar articles d'actualitat i de crítica literària, igual que columnes d'opinió en mitjans com ABC, El Alcázar o Pueblo. Com a novel·lista tractà els temes de l'educació de la dona i de la doble moral. En l'any 1966 va ser guardonada amb el Premi Planeta per la novel·la A tientas y a ciegas. Fou presidenta de l'Associació Cultural d'Amistat Hispano Mexicana. L'any 2001 l'ajuntament de la seva localitat natal va inaugurar la Casa de Cultura Marta Portal en el seu honor. Va morir a Madrid el 26 d'agost de 2016.

## Obres
### Novel·la

* A tientas y a ciegas, Barcelona, Editorial Planeta, 1966 (Premio Editorial Planeta 1966)
* El malmuerto (1967)
* A ras de las sombras (1968)
* Ladridos a la luna (1970)
* El buen camino (1975)
* Un espacio erótico (1982)
* Pago de traición, Barcelona, Editorial Planeta, 1983
* El ángel caído (1994)
* Él y yo, nosotros tres (2002)

### Assaig

* El maíz: grano sagrado de América (1970)
* Proceso narrativo de la revolución mexicana (1977)
* Análisis semiológico de Pedro Páramo (1981)
* Rulfo: Dinámica de la violencia (1984)

### Contes

* La veintena (1973)

## Referències

* ↑ escritoras.com. «Marta Portal», 06-04-2003. [Consulta: 18 febrero].
* ↑ García, Blanca M. «Marta Portal Escritora : "Angel González es el mejor poeta vivo que conserva nuestro país"». La Voz de Asturias, 05-10-2007. Arxivat 2014-01-12 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2014-01-12. [Consulta: 12 agost 2017].
* ↑ biblioasturias.com. «Nava: el fondo documental Marta Portal». [Consulta: 18 febrero].
* ↑ Pérez, J. e Ihrie, M.. The Feminist Encyclopedia of Spanish Literature: N-Z. Pág. 489: Greenwood Publishing Group, 2002, p. 736.
* ↑ Fernández González, P. «Los últimos veinticinco años de novela femenina en Asturias». A: Villalba Álvarez, M.. Mujeres Novelistas en el Panorama Literario Del Siglo XX. Pág. 387: Universidad de Castilla-La Mancha, 2000, p. 437.
* ↑ Planeta. «Ganador Premio Planeta 1966». [Consulta: 19 febrero].
* ↑ «Entrevista con Marta Portal». @bareque, 2011 [Consulta: 19 febrer 2013]. Arxivat 2015-12-08 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2015-12-08. [Consulta: 12 agost 2017].
* ↑ Ayuntamiento de Nava. «Instalaciones». [Consulta: 12 enero 2014].
* ↑ Menéndez, M. «Fallece la escritora y catedrática naveta Marta Portal, premio "Planeta" en 1966». La Nueva España, 11-11-2016.