OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# The Oxford Murders

The Oxford Murders és una pel·lícula del 2008 dirigida per Álex de la Iglesia i protagonitzada per Elijah Wood i John Hurt, coproduïda per Espanya, Regne Unit i França, i basada en la novel·la argentina Crímenes imperceptibles.

## Argument

En Martin (Elijah Wood) és un estudiant estatunidenc que arriba a Oxford perquè el prestigiós Arthur Seldom (John Hurt) li dirigeixi la tesi. El que no imagina és que quan la seva llogatera (Anna Massey) aparegui morta, alumne i professor es veuran capficats en la resolució d'un crim on l'assassí no cessa de deixar-los pistes.

## Crítica

Álex de la Iglesia adapta a la pantalla gran la novel·la de Guillermo Martínez, Crímenes imperceptibles, amb una estètica a mig camí entre els thrillers de Hollywood i els clàssics del cinema negre. Es mostra com un director de culte a Espanya gràcies als seus inicis (El día de la bestia, La Comunidad), tot i que també va haver de suportar fracassos, com 800 balas. Rodada en anglès, The Oxford Murders planteja la resolució d'un misteri, però l'espectador també està convidat a reflexionar sobre aspectes més transcendentals com l'existència d'una lògica amagada que ordena la realitat. Als Estats Units fou valorada com una de les pitjors pel·lícules espanyoles de la història estrenades en cinemes americans, criticant durament les interpretacions d'Elijah Wood, de John Hurt i de Leonor Watling.

## Repartiment

* John Hurt - Arthur Seldom
* Elijah Wood - Martin
* Leonor Watling - Lorna
* Julie Cox - Beth
* Dominique Pinon - Frank
* Burn Gorman - Yuri Ivanovitch Podorov
* Jim Carter - Inspector Petersen
* Anna Massey - Mrs. Eagleton
* Alex Cox - Kalman
* Tom Frederic - Ludwig Wittgenstein
* Roque Baños - director
* Alan David - Mr. Higgins
* Tim Wallers - advocat defensor
* Ian East - Howard Green
* Charlotte Asprey - dona de Howard Green

## Premis i nominacions
### Premis

* 2009: Goya a la millor música original per Roque Baños
* 2009: Goya al millor muntatge per Alejandro Lázaro
* 2009: Goya a la millor direcció de producció per Rosa Romero

### Nominacions

* 2009: Goya a la millor pel·lícula
* 2009: Goya al millor director per Álex de la Iglesia
* 2009: Goya al millor guió adaptat per Jorge Guerricaechevarría i Álex de la Iglesia

## Referències

* ↑ «'Tomatazos' a la espanyola: les pel·lícules espanyoles pitjor valorades a 'Rotten Tomatoes'». Cinemanía, 25-08-2011. [Consulta: 25 agost 2011].

## Enllaços externs

* The Oxford Murders - Lloc web oficial
# Thortveitita

La thortveitita és un mineral de la classe dels silicats, que pertany i dona nom al grup de la thortveitita. Va ser descoberta l'any 1911 a la província d'Aust-Agder (Noruega), sent anomenada així per Jakob Grubbe Cock Schetelig en honor de Gunder Olaus Olsen Thortveit (1872-1917), exportador de minerals noruec.

## Característiques

És un silicat d'escandi i itri, amb estructura molecular de sorosilicat amb cations en coordinació octaèdrica o major. A més dels elements de la seva fórmula, (Sc,Y)₂Si₂O₇, sol portar com impureses: zirconi, hafni, alumini, ferro, manganès, magnesi, calci, ceri i terres rares. Cristal·litza en el sistema monoclínic formant cristalls típicament prismàtics al llarg de l'eix {110}. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 6 i 7. És extret a les mines com la principal mena del metall d'escandi.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la thortveitita pertany a «09.BC: Estructures de sorosilicats (dímers), grups Si₂O₇, sense anions no tetraèdrics; cations en coordinació octaèdrica [6] i major coordinació» juntament amb els següents minerals: gittinsita, keiviita-(Y), keiviita-(Yb), yttrialita-(Y), keldyshita, khibinskita, parakeldyshita, rankinita, barysilita, edgarbaileyita, kristiansenita i percleveita-(Ce).

## Formació i jaciments

Apareix en dics de roques pegmatites de tipus granit. Sol trobar-se associada a altres minerals com: euxenita, biotita, oligoclasa, microclina, quars, monacita, fergusonita, ilmenorrútil, beril, moscovita, magnetita, kobeita-(Y), perrierita-(Ce), turmalina, zircó, al·lanita o ilmenita.

## Grup de la thortveitita

El grup de la thortveitita és un grup de disilicats de terres rares amb la fórmula general REE₂Si₂O₇. Està formada per dues espècies.
| Espècie | Fórmula |
| Keiviita-(Y) | (Y,Yb)₂[Si₂O₇] |
| Keiviita-(Yb) | (Yb,Y)₂Si₂O₇ |
La gittinsita és una espècie estructuralment relacionada amb aquest grup. Es coneixen nombrosos compostos sintètics amb l'estructura de la thortveitita o una estructura estretament relacionada.

## Referències

* ↑ «Thortveitite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 1r abril 2015].
* ↑ «Thortveitite» (en anglès). Handbook of mineralogy. [Consulta: 1r abril 2015].
* 1 2 «Thortveitite Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 1r abril 2015].
# Torre de l'Esquirol

La Torre de l'Esquirol és una torre del municipi de Cambrils (Baix Camp) del segle xix construïda per optimitzar les comunicacions de l'època mitjançant la telegrafia òptica. Està situada ran de mar a la platja de l'Esquirol. És una obra declarada Bé Cultural d'Interès Nacional.

## Descripció

Torre del telègraf òptic, de planta quadrada amb la part inferior en forma de talús. Obra de paredat, arrebossada. Ha estat molt reformada, especialment l'interior i la coberta.

## Història

Igual que la torre del telègraf de Salou, és del tipus estàndard que predomina el segle xix. Servien de vigilància de les costes, mitjançant el telègraf òptic. Formava part de la línia de telègraf òptic que havia d'enllaçar Madrid amb la Jonquera, passant per la costa des de València fins a Barcelona. Ha estat rehabilitada recentment per l'ajuntament de Cambrils i actualment forma part del Museu d'Història de Cambrils.
És una de les torres de telegrafia òptica més ben conservades de l'Estat espanyol. Restaurada fa uns anys, s'hi va obrir una porta a la planta baixa per a facilitar l'accés. La planta és quadrada amb la part inferior en forma de talús. Bé d'interès nacional.

## Vegeu també

* Telegrafia òptica
* Llista de les torres de telegrafia òptica de Catalunya

## Referències

* 1 2 «Torre de l'Esquirol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 9 gener 2019].
* ↑ Prat i Pons, Jaume. La Telegrafia òptica a Catalunya. Barcelona: Institut Cartogràfic de Catalunya, 2004, p. 41. ISBN 8439365950.

## Enllaços externs

* «Torre de l'Esquirol». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Tossal la Salve

El Tossal la Salve és un turó de 1.176,3 metres d'altitud del terme actual de Conca de Dalt, pertanyent a l'antic municipi de Toralla i Serradell, al Pallars Jussà, entre els pobles de Rivert i Toralla.
Està situat al nord-est de Rivert, a la part alta del Serrat de les Forques, al lloc on aquest serrat enllaça amb la serra principal, la Serra de Sant Salvador.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Tokugawa Iemochi

    En aquest nom japonès, el cognom és Tokugawa.
Tokugawa Iemochi (徳川 家茂, Minato, 17 de juliol de 1846 – Osaka, 20 de juliol de 1866) fou un militar japonès, 14è shōgun del shogunat Tokugawa del Japó que va governar entre el 1858 i el 1866. Durant el seu regnat va haver de confrontar el contacte del Japó amb la resta del món, després de la visita del Comodor Perry el 1853. També durant el seu mandat es va iniciar el període de decadència del shogunat.
El seu nom al néixer era Kikuchiyo, va ser l'onzè fill de l'onzè daimyō de Wakayama han Tokugawa Nariyuki, i va néixer a Edo (l'actual Tòquio).
El 1847, quan només tenia un any, va ser adoptat com a hereu del dotzè daimyō Tokugawa Narikatsu, i el va succeir el 1849, agafant el nom de Tokugawa Yoshitomi el 1851. Tot i això, el 1858 va ser anomenat successor de la línia principal Tokugawa donada la mort sobtada del tretzè shogun, Tokugawa Iesada, que no va deixar descendència. L'elecció de Yoshitomi no va tenir problemes, tot i que hi havia certa part del govern que van recomanar a Tokugawa Yoshinobu o a Matsudaira Naritami com a shogun, que a diferència de Iemochi, eren adults. Quan va assumir el càrrec de shogun va canviar el seu nombre a Iemochi.
El 22 d'abril del 1863 va realitzar una gran processió cap a Kyoto, seguit per 3.000 vassalls en el seu recorregut. El motiu d'aquest viatge va ser per visitar l'Emperador del Japó (l'anterior cop que un shogun havia visitat Kyoto havia estat el 1603).
Com a part del moviment Kobe Gattai ("Unió de la Cort i el Shogunat"), Iemochi es va casar amb la Princesa Imperial Kazu-no-miya Chikako, filla de l'Emperador Ninkō i germana petita de l'Emperador Kōmei. No obstant això, va morir a l'edat de 20 anys. La causa de la seva mort es creu que va ser una fallada del cor produït pel beri-beri, una malaltia causada per la deficiència de tiamina.

## Referències

* ↑ Ponsonby-Fane, Richard. (1956). Kyoto: the Old Capital of Japan, 794-1869, p. 325.

## Bibliografia

* Rekishi Dokuhon (edició gener 2006): Tokugawa Shōgun-ke to Matsudaira Ichizoku
* Tokugawa Iemochi to sono jidai: wakaki shōgun no shōgai 徳川家茂とその時代: 若き将軍の生涯. Tokio: Tokugawa kin'en zaidan 徳川記念財団, 2007.
* Totman, Conrad. (1980). The Collapse of the Tokugawa Bakufu, 1862-1868. Honolulu: University of Hawai'i Press.
# L'Isle joyeuse

L'Isle joyeuse (L'illa feliç) és una extensa peça per a piano de Claude Debussy composta el 1904. Segons Jim Samson (1977), la «relació central de l'obra és que el material està basat en l'escala de tons, el mode lidi i l'escala diatònica, sent el mode lidi un mediador eficaç entre les altres dues». Es tracta d'una obra amb característiques romàntiques, fomentada en la casa del mateix pianista, inspirada en l'obra Peregrinació a l'illa de Cítera d'Antoine Watteau (1717).

## Estructura
### Exposició, 1-98

La introducció crea un context de tons complets. Això canvia a una escala lidia en la, en els compassos 15-21, transicions, a través de l'addició d'un sol natural, fins a arribar al context de tons complets d'un nou motiu al compàs 21. Aquest context de l'escala lidia en la serveix com a transició del mode de tons complets en la a una escala major en la, amb declinacions ocasionals a l'escala lidia en re, del segon tema en el compàs 67.

### Part central, 99-159

L'altra transposició utilitza l'escala de tons complets, evitada en seccions externes, i proporciona més contrast harmònic

### Recapitulació, 160-final

El segon subjecte apareix en un pur la major, «l'últim objectiu tonal de la peça». Les codes inicials són «cada cop més fortes i animades fins que s'acosta el final». Acaba amb un fort trèmol i un acord en la major arpegiat d'agut a greu, colpejant el la més greu del piano marcadament.

## Referències

* ↑ Roberts, Paul. Images: The Piano Music of Claude Debussy. Hal Leonard Corporation, 2001, p.87. ISBN 1574670689.

## Bibliografia

* Samson, Jim (1977). Music in Transition: A Study of Tonal Expansion and Atonality, 1900-1920, p.38. Nova York: W.W. Norton & Company. ISBN 0-393-02193-9.

## Enllaços externs

* Gravació Arxivat 2006-08-31 a Wayback Machine. per Alon Goldstein en format MP3
# Hajjah

Hajjah (àrab: حجة, Ḥajja) és una ciutat del Iemen, capital de la governació homònima. Hajjah és a uns 127 km al nord-oest de Sanà, en una zona muntanyosa a uns 1.800 m sobre el nivell del mar des d'on es domina la plana costanera de la Tihama. La seva població, al cens del 2004, era de 34.136 habitants, en una àrea municipal de 43 km². La ciutadella d'al-Qàhira (Cairo Fort, en anglès, pels turistes) és avui en dia un excel·lent mirador sobre la ciutat i la seva regió i alberga, en un estat de no gaire bona conservació, un petit museu dedicat a la història recent del Iemen. La presó de Nafi' va ésser enderrocada i l'esplanada ara és ocupada per un mercat.

## Història

Construïda a l'època de la dominació otomana, Hajja constitueix un punt d'etapa de la ruta de l'interior cap a la plana de la Tihana i la costa de la mar Roja. Per a controlar la zona, els turcs van construir una munió de fortificacions per tota la regió però sobretot la ciutadella d'Al-Kahira, a dalt d'un cim de 2.200 m, a l'est de la ciutat i des de la que es domina tota la regió.
La vila va ocupar un paper important a la història del Iemen del segle xx pel fet d'ésser el bastió dels imams zaidites en les guerres per recuperar el control del país. Quan es va produir l'assassinat de l'imam Yahya el 1948, el seu fill Ahmed s'hi va fer fort i va dirigir les tribus fidels de la regió contra els revolucionaris republicans. Va construir-s'hi el palau de Sa'dan, que va fer la seva residència, i va seguir utilitzant, com el seu pare, la fortalesa d'Al-Kahira per a mantenir-hi captius els enemics del règim, entre ells el seu germà Abbas, que hi fou executat. Els opositors que no eren de renom eren tancats a la presó de Nafi, tristament famosa per la seva crueltat, les tortures i les matances indiscriminades que s'hi practicaren.
La situació de violència es va mantenir durant molts anys i no es va poder decantar cap al bàndol republicà fins que els egipcis van intervenir enviant forces d'ocupació i atacant durament la zona.
# Karl Heun

Karl Heun (Wiesbaden, 3 d'abril de 1859 - Karlsruhe, 10 de gener de 1929) va ser un matemàtic alemany.

## Vida i Obra

Heun va fer els estudis secundaris a la Realschule de Wiesbaden. Entre 1878 i 1881 va estudiar matemàtiques i física a les universitats de Göttingen i Halle. L'any següent va emigrar a Anglaterra on va estar més de dos anys com mestre en una escola de Uppingham. El 1886 va obtenir l'habilitació docent a la universitat de Múnic, on va donar classes durant tres anys, però en no obtenir una remuneració adequada, ho va deixar per un lloc de professor de secundària a Berlín. A Berlín, a més de les seves classes, es va familiaritzar amb els enginyers i va començar a estudiar l'aplicació dels principis matemàtics i mecànics als problemes tecnològics. Un llarg article seu, publicat el 1900, sobre el tema, li va proporcionar la càtedra de mecànica teòrica al Institut Tecnològic de Karlsruhe an va treballar de 1902 fins a 1922. El 1921 va patir un ictus sever que el va deixar mig paralitzat i l'any següent va prendre la jubilació.
La seva obra espot dividir en tres períodes:
* 1881-1889 Múnic: va dedicar-se al estudi de les equacions diferencials lineals en el domini complex. Al final d'aquest període va establir la avui coneguda com a equació de Heun: la forma canònica d'una equació diferencial fuchsiana amb quatre singularitats.
* 1890-1902 Berlín: va desenvolupar un mètode per integrar numéricament les equacions diferencials, avui conegut com a mètodes de Runge-Kutta-Heun, tot i que el seu nom s'omet sovint. També va estudiar els problemes cinètics a l'enginyeria.
* 1902-1922 Karlsruhe: va publicar un important llibre de mecànica (tot i que no finalitzat totalment) en el que estudiava el fonaments de la mecànica en l'aplicació als problemes d'enginyeria que es presentaven al món de la industria.

## Referències

* ↑ von Renteln, 1995, p. XVII.
* ↑ Bremer, 2014, p. 75.
* ↑ von Renteln, 1995, p. XVIII.
* ↑ von Renteln, 1995, p. XIX.
* ↑ Takemura, 2008, p. 1193.
* ↑ Bremer, 2014, p. 76.

## Bibliografia

* Bremer, Hartmut. «Heun and Hamel - Representatives of Mechanics around 1900». A: Erwin Stein (ed.). The History of Theoretical, Material and Computational Mechanics (en anglès). Springer, 2014, p. 73-80. ISBN 978-3-642-39904-6.
* Takemura, Kouichi «On the Heun equation» (en anglès). Philosophical Transactions of the Royal Society, Vol. 366, Num. 1867, 2008, pàg. 1179-1201. DOI: 10.1098/rsta.2007.2065. ISSN: 1471-2962.
* von Renteln, M. «Karl Heun - his life and scientific work». A: A. Ronveaux (ed.). Heun's Differential Equations (en anglès). Oxford University Press, 1995, p. XVII-XX. ISBN 0-19-859695-2.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Karl Heun» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
# Nastri d'argento 1949

Els Nastri d'argento 1949 foren la quarta edició de l'entrega dels premis Nastro d'Argento (Cinta de plata).

## Guanyadors
### Millor llargmetratge

* El lladre de bicicletes de Vittorio De Sica

### Millor director

* Vittorio De Sica - El lladre de bicicletes
* Giuseppe De Santis - Caccia tragica

### Millor argument

* Cesare Zavattini - El lladre de bicicletes

### Millor guió

* Cesare Zavattini, Vittorio De Sica, Suso Cecchi d'Amico, Oreste Biancoli, Adolfo Franci i Gerardo Guerrieri - El lladre de bicicletes

### Millor fotografia

* Carlo Mortuori - El lladre de bicicletes

### Millor banda sonora

* Alessandro Cicognini - El lladre de bicicletes

### Millor interpretació de protagonista femenina

* Anna Magnani - L'amore

### Millor interpretació de protagonista masculí

* Massimo Girotti - In nome della legge

### Millor interpretació femenina de repartiment

* Giulietta Masina - Senza pietà

### Millor interpretació masculí de repartiment

* Saro Urzì - In nome della legge

### Millor documental

* Isole della laguna de Luciano Emmer

### Premi especial per elevada qualitat artística

* Pietro Germi - In nome della legge
* Renato Castellani - Sotto il sole di Roma

### Millor pel·lícula estrangera

* Le Diable au corps de Claude Autant-Lara

## Referències

* ↑ Nastri d'Argento 1947, mymovies.it
* ↑ 1947-1948 a l'Albo d'Oro dels Nastri d'Argento

## Enllaços externs

* Nel mondo del cinema: il Nastro d'argento 1949 a YouTube
# Liza macrolepis

Liza macrolepis és un peix teleosti de la família dels mugílids i de l'ordre dels perciformes present des de les costes de l'Àfrica Oriental fins a Madagascar, Seychelles, Sri Lanka, l'Índia, les Illes Andaman i Nicobar, Indonèsia, República Popular de la Xina, les Filipines, Japó, Illes Marshall, Tuamotu, Melanèsia i Polinèsia. Pot arribar als 60 cm de llargària total.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Enllaços externs

* Liza macrolepis (en anglès). Encyclopedia of Life.
# Tractat dels Toros de Guisando

El Tractat dels Toros de Guisando o Concòrdia dels Toros de Guisando és el nom d'un acord establert al turó de Guisando (al costat del grup escultòric homònim, a l'actual localitat d'El Tiemblo a Àvila), el 18 de setembre de 1468, entre el rei de Castella Enric IV i la seva germanastra Isabel I de Castella, pel qual aquesta era proclamada Princesa d'Astúries, i per tant, reconeguda com a hereva de la Corona de Castella.
Com que no hi ha documents o referències contemporanis que confirmin la seva existència, alguns historiadors pensen que va poder ser una història creada més tard per a legitimar la successió. La guerra civil havia començat a Castella en 1464, quan una sèrie de nobles s'havia rebel·lat amb la intenció de fer abdicar al rei i deposar al seu valido, Beltrán de la Cueva. Els nobles rebels van arribar a deposar simbòlicament Enric IV i a entronitzar en el seu lloc al seu germanastre Alfons en 1465. No obstant això, la mort de l'infant al juliol de 1468 va convertir a la germanastra d'Enric, Isabel, en el candidat dels nobles rebels. No obstant això, la infanta va preferir pactar amb el seu germà, utilitzant com mediador a Antonio de Veneris. Després d'unes vistes realitzades a Castronuevo, es va arribar a un acord preliminar, pel qual finalitzaria la guerra. L'acord es va formalitzar el 18 de setembre de 1468 a Toros de Guisando. Mitjançant l'acord, tot el regne tornava a l'obediència del rei i a canvi Isabel passava a ésser princesa d'Astúries i rebia un ampli patrimoni. El matrimoni de la princesa havia de realitzar-se només amb el consentiment previ del rei. Joana, la filla d'Enric IV, quedava desplaçada de la possible successió, al declarar-se nul el matrimoni del rei i la reina. No obstant això, les noces d'Isabel amb l'infant aragonès Ferran, sense aprovació del rei, celebrades a Valladolid (1469), va motivar el repudi de la Concòrdia per Enric IV. El rei va reconèixer novament els drets de la seva filla Joana en la Cerimònia del Valle de Lozoya (25 de novembre de 1470).

## Referències

* ↑ Hernàndez Cardona, 2003, p. 36.

## Bibliografia

* Hernàndez Cardona, F. Xavier. Història militar de Catalunya. Vol. III. La defensa de la Terra. Rafael Dalmau editor, 2003. ISBN 84-232-0664-5.
# L'Malouma Said

Malouma Said (Boutilimit, 1972) és una antiga esclava i actual diputada de Mauritània.
Malouma Saïd va néixer esclava el 1972, a Boutilimit, al sud-est de la capital Nouakchott, a la regió de Trarza. Als disset anys, es va convertir en activista per a l'emancipació de les Haratin. Es va incorporar a l'Organització d'Alliberament dels Haratines (L'Hor) el 1990 i va participar en l'aparició dels primers partits polítics de l'oposició, amb el RFD o Ralliement des forces democratiques el 1991, i Action pour le changement o AC el 1995, que estan compromesos especialment contra l'esclavitud. També dirigeix una cooperativa de comerciants i en va esdevenir presidenta. És responsable de les dones en el moviment Hor, i membre fundadora de l'organització antiesclavista SOS Esclaves, liderada pel seu marit, Boubacar Ould Messaoud. El 2006, va ser elegida membre de l'Assemblea Nacional de Mauritània. És una de les quatre dones d'Haratine. Va ser reelegida el 2013. És coneguda per la seva postura sobre els drets humans, contra la discriminació i per la seva lluita per la millora de les presons a Mauritània. El 2018 va rebre el Premi Internacional Dona Coratge.

## Referències

* ↑ «Lauréates du prix international du courage féminin 2018». Ambassade des États-Unis au Tchad, 21-03-2018 [Consulta: 3 juliol 2018]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2021-03-26. [Consulta: 3 juliol 2018].
* ↑ Morello, Carol «Melania Trump presents Women of Courage awards at State Department». The Washington Post, 23-03-2018 [Consulta: 3 juliol 2018].
# Hajji Muhammad Ali Khan

Haji Muhammad Ali Khan Zarnavai fou kan de Xirvan.
Va ser nomenat per Nadir Shah el 1742, durant la seva reconquesta del Daguestan. El 1748 va establir la seva capital a Nova Shemakha (Agsu). Després de la mort de Nadir el caps militars nòmades feudals de Xirvan van retirar el suport al kan i van començar a afavorir a dos germans que dirigien el clan Sarkar de la tribu turcman del Khantxoban, de noms Muhammad Said khan i Aghasi Khan. Hajji Muhammad Ali Khan va morir en combat el 1765 (el 1763 en algunes fonts) i la seva capital Agsu va ser ocupada per Muhammad Said khan i Aghasi Khan que van governar conjuntament a Xirvan.