OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cd (ordre)

cd (acrònim de l'expressió anglesa change directory, canvia de directori) és un comandament que es fa servir des de la consola o terminal per canviar el directori actual. El comandament és comú a diversos sistemes operatius com és ara Unix, MS-DOS, OS/2, AmigaOS, Windows i GNU/Linux. El comandament també es pot fer servir en guions (shell scripts), arxius de processament per lots o directament des del codi font dels programes (com és el cas de la paraula clau CHDIR en el llenguatge Basic). chdir és part de l'API POSIX que es fa servir en els sistemes Unix.

## Funcionament

El sistema operatiu organitza els arxius de forma jeràrquica en una estructura d'arbre. Cada nivell de l'arbre és un directori (també anomenats carpetes). El comandament cd serveix per canviar (sovint es parla de navegar) de directori. El seu ús més habitual és:
* Baixar a un subdirectori del directori actual.
En sistemes basats en Unix
En sistemes basats en DOS
* Pujar al directori de nivell superior.
En sistemes basats en Unix
En sistemes basats en DOS
* Canviar a un nivell concret de la jerarquia de directoris. En aquest cas, es dona com a argument la ruta completa del subdirectori.
En sistemes basats en Unix
En sistemes basats en DOS
* Canviar al directori arran de l'usuari (només en els sistemes basats en Unix)

## Bibliografia

* gnu.org. «Bash Reference Manual», 1995. [Consulta: 10 gener].
* The IEEE and The Open Group. «cd - change the working directory», 2008. [Consulta: 10 gener].
The IEEE and The Open Group. «cd - change the working directory». [Consulta: 10 gener 2010].
Viccionari
# Clau de fa

La clau de fa s'usa per representar l'acompanyament (com la mà esquerra del piano), els sons més greus i, en general, els baixos com el violoncel. Existeix la possibilitat de situar el fa (i per tant també la clau) a la tercera línia del pentagrama, però l'habitual és que se situï a la quarta (per això s'anomena clau de fa en quarta [línia]) i és la segona que s'aprèn en els estudis musicals. El seu símbol és la corrupció d'una F, que és la lletra amb la qual es denominava aquesta nota en el sistema medieval, moment en el qual s'origina aquesta clau. Els dos punts que en formen part són l'evolució dels dos traços horitzontals de la F. Molts manuscrits medievals presenten una F a l'esquerra d'una de les línies. El so que es representa amb una primera línia addicional superior en aquesta clau és la mateixa que es representa amb la primera línia addicional en la clau de sol, és a dir el do3.
# Set primeres cançons

Les set primeres cançons (Sieben frühe Lieder) (c. 1905 – 1908), són les primeres composicions d'Alban Berg, escrites mentre estava sota la tutela d'Arnold Schönberg. Són una síntesi interessant que combina l'herència de Berg de la composició de cançons anteriors a Schönberg amb el rigor i la influència innegable de Schönberg. L'escriptura porta molt amb si l'herència de Richard Strauss (tot i que es poden discernir les influències d'altres compositors: Robert Schumann, Gustav Mahler i Hugo Wolf, per exemple, així com la paleta harmònica de Claude Debussy que es mostra a "Nacht"), a través de l'expansivitat del gest i l'"obertura de noves perspectives", i la de Richard Wagner. Les cançons van ser escrites primer per a una veu mitjana i piano; el mateix compositor els va revisar el 1928 per a veu alta i orquestra.

## Estructura

Les set cançons són:
* Nacht (Nit) – text de Carl Hauptmann
* Schilflied (Cançó entre les canyes) – Nikolaus Lenau
* Die Nachtigall (El rossinyol) - Theodor Storm
* Traumgekrönt (Coronat en somni) – Rainer Maria Rilke
* Im Zimmer (interior) – Johannes Schlaf
* Liebesode (Oda a l'amor) - Otto Erich Hartleben
* Sommertage (Dies d'estiu) – Paul Hohenberg

## Instrumentació

La versió orquestral està gravada per a veu alta (soprano) i:
* 2 flautes (2n doblant piccolo), 2 oboès (2n doblant trompa anglesa), 2 clarinets en si bemoll, clarinet baix en la, 2 fagots, contrafagot;
* 4 trompes en Fa, trompeta en Fa, 2 trombons tenors;
* timbals, percussió (bombo, bombo lateral, plats, triangle, tam-tam), arpa, celesta;
* cordes: violins I i II, violes, violoncels, contrabaix.

## Referències

* ↑ «Alban Berg – 7 frühe Lieder for medium voice and piano». Universal Edition. [Consulta: 3 novembre 2010].
* 1 2 «Alban Berg – 7 frühe Lieder for high voice and orchestra». Universal Edition. [Consulta: 3 novembre 2010].
# Altadena

Altadena és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del tenia 42.610 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Altadena tenia 42.610 habitants, 14.780 habitatges, i 10.671 famílies. La densitat de població era de 1.891 habitants/km².
Dels 14.780 habitatges en un 34,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 52,3% hi vivien parelles casades, en un 15,2% dones solteres, i en un 27,8% no eren unitats familiars. En el 21,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,82 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,29.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,6% tenia menys de 18 anys, un 6,4% entre 18 i 24, un 30,1% entre 25 i 44, un 24,6% de 45 a 60 i un 12,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 86,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 60.549 $ i la renda mediana per família de 66.800 $. Els homes tenien una renda mediana de 49.098 $ mentre que les dones 38.054 $. La renda per capita de la població era de 27.604 $. Entorn del 7,4% de les famílies i el 10,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Altadena». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 17 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Altadena». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 17 juliol 2010].
# Altagracia (Nicaragua)

Altagracia és una ciutat i municipi de Nicaragua, a l'illa de Ometepe, pertanyent al departament de Rivas, addicionalment és el nom d'un barri a la ciutat capital de Managua.

## Població

* Del poble d' Altagracia: 2.771 habitants.

## Història

La zona que actualment ocupa la ciutat albergava dues tribus enfrontades: els aztagalpa i els cosonigalpa. Els cosonigalpa van fugir finalment al que actualment és la badia de Sincapa. Amb l'arribada dels espanyols en 1613 es fundà la població de Altagracia.

## Patrimoni

La ciutat compta amb una església construïda en 1924 al costat de la qual s'ha instal·lat un parc d'escultures que alberga una important col·lecció d'art precolombí esculpit en roca basáltica. Es tracta de peces de notable grandària que representen figures humanes i les seves álter egos, principalment l'àguila i el jaguar. S'estima que daten del segle ix de la nostra era.
A la ciutat també es troba el Museu de Ometepe amb una interessant col·lecció arqueològica i etnogràfica.

## Geografia

* Altitud: 64 metres.
* Latitud: 11º 34' 00
* Longitud: 85º 34' 59" O
# Anacroneuria arrazayalensis

Anacroneuria arrazayalensis és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels pèrlids.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: l'Argentina.

## Referències

* ↑ Klapálek, 1909. Wien. ent. Ztg. 28(7/8):228.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Orce, 2003. A: Gaino (Ed.). Research update on Ephemeroptera and Plecoptera, 227.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Perlidae Species Listing (anglès)

## Bibliografia

* Baumann, R.W., 1982. Plecoptera. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill. Nova York: 389-393.
* Froehlich, 2010. Illiesia 6(12):147.
* Grimaldi, D.; Engel, M. S. Evolution of the Insects (en anglès). Cambridge University Press, 2005. ISBN 9780521821490.
* Zwick, P. Insecta: Plecoptera: phylogenetisches System und Katalog (en alemany). Walter de Gruyter, 1973. ISBN 9783110045512.
* Zwick, P., 2000: Phylogenetic System and Zoogeography of the Plecoptera. Annual Review of Entomology. Vol. 45: 709-746. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2022-10-17. [Consulta: 7 novembre 2011].

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
* Perlidae Species Listing (anglès)
# Anacroneuria aymara

Anacroneuria aymara és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels pèrlids.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: el Perú.

## Referències

* ↑ Klapálek, 1909. Wien. ent. Ztg. 28(7/8):228.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Stark & Sivec, 1998. Scopolia 40:7.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Perlidae Species Listing (anglès)
* ↑ Encyclopedia of South American Aquatic Insects: Illustrated Keys to Known Families, Genera, and Species in South America. Plecoptera (anglès)

## Bibliografia

* Baumann, R.W., 1982. Plecoptera. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill. Nova York: 389-393.
* Froehlich, 2010. Illiesia 6(12):148.
* Grimaldi, D.; Engel, M. S. Evolution of the Insects (en anglès). Cambridge University Press, 2005. ISBN 9780521821490.
* Stark, 2004. Spixiana 27(1):80.
* Zwick, P. Insecta: Plecoptera: phylogenetisches System und Katalog (en alemany). Walter de Gruyter, 1973. ISBN 9783110045512.
* Zwick, P., 2000: Phylogenetic System and Zoogeography of the Plecoptera. Annual Review of Entomology. Vol. 45: 709-746. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2022-10-17. [Consulta: 6 novembre 2011].

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
# Anaplectes rubriceps

El teixidor cap-roig (Anaplectes rubriceps) és una espècie d'ocell de la família dels plocèids (Ploceidae) i única espècie del gènere Anaplectes Reichenbach, 1863.

## Hàbitat i distribució

Habita boscos i sabanes de l'Àfrica subsahariana.

## Taxonomia

El Congrés Ornitològic Internacional, versió 11.1, 2021 reconeix l'existència de tres subespècies que altres autors consideren espècies de ple dret:
* Anaplectes rubriceps (sensu stricto) - teixidor cap-roig meridional
* Anaplectes jubaensis Van Someren, 1920 - teixidor vermell
* Anaplectes leuconotos (Sundevall, 1850) - teixidor cap-roig septentrional

## Referències

* ↑ teixidor cap-roig«Anaplectes rubriceps». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2022(català)
* ↑ F Gill, D Donsker et P Rasmussen (Eds). 2021. IOC World Bird List (v11.1). doi : 10.14344/IOC.ML.11.1.
* ↑ J del Hoyo, NJ Collar, DA Christie, A Elliott, LDC Fishpool, P Boesman i GM Kirwan.2016. HBW and BirdLife International Illustrated Checklist of the Birds of the World. Volum 2: Passerines. Lynx Edicions and BirdLife International, Barcelona i Cambridge.
* ↑ teixidor cap-roig meridional«Anaplectes rubriceps». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2022(català)
* ↑ teixidor vermell«Anaplectes rubriceps». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2022(català)
* ↑ teixidor cap-roig septentrional«Anaplectes rubriceps». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2022(català)
# Andrew Huxley

Sir Andrew Fielding Huxley OM, PRS (Hampstead, Londres, Anglaterra, 22 de novembre de 1917 - Cambridge, Cambridgeshire, Anglaterra, 30 de maig de 2012) és un metge, biofísic i professor universitari anglès guardonat amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia l'any 1963.

## Biografia

Va néixer el 22 de novembre de 1917 a la ciutat de Londres fill de l'escriptor i editor Leonard Huxley i Rosalind Bruce, la seva segona esposa. Fou germà, per part de pare, de l'escriptor Aldous Huxley i del biòleg Julian Huxley. Va estudiar Medicina a la Universitat de Cambridge i des de 1960 és professor de fisiologia, ciències naturals i medicina al University College de Londres.
Membre de la Royal Society de Londres des de 1955, entre 1980 i 1985 en fou el seu president. Va ser nomenat Cavaller per part de la reina Elisabet II del Regne Unit el 12 de novembre de 1974, i l'11 de novembre de 1983 fou nomenat membre de l'Orde del Mèrit.

## Recerca científica

Al costat d'Alan Lloyd Hodgkin realitzà bona part de la seva recerca científica sobre el sistema nerviós, especialment sobre la base dels potencials d'acció dels nervis, els impulsos elèctrics que habiliten l'activitat d'un organisme de ser coordinada per un sistema nerviós central. Aquesta recerca es va dur a terme a la Universitat de Cambridge, durant la dècada del 1930 i la dècada del 1940, després de ser interromputs per la Segona Guerra Mundial. La parella va publicar la seva teoria l'any 1952, descrivint un dels primers models computacionals de bioquímica, el qual és la base de la majoria dels models usats en neurobiologia durant les quatre següents dècades.
Els descobriments de Hodgkin i Huxley els van dur a realitzar hipòtesis de l'existència d'uns canals d'ions, teoria ratificada dècades més tard. Els mesuraments experimentals en les quals van basar la seva teoria de potencials d'acció representen una de les primeres aplicacions d'una tècnica d'electrofisiologia coneguda com a "voltage clamp". El segon element important de la seva recerca va ser l'anomenat axó giogant del calamar atlàntic (Loligo pealei), el que els va permetre registrar corrents iònics que no podrien haver-los registrat de cap altra neurona en ser aquestes cèl·lules massa petites per a ser estudiades utilitzant les tècniques de l'època.
L'any 1963 fou guardonat amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia, premi compartit amb el seu col·laborador Alan Lloyd Hodgkin així com John Carew Eccles, aquest últim sobretot per la seva investigació sobre la sinapsi.

## Referències

* ↑ «Andrew F. Huxley - Biographical». Lists of Nobel Prizes and Laureates. Nobelprize.org. [Consulta: 22 juny 2016].
* ↑ Schudel, Matt «Andrew F. Huxley, Nobel Prize-winning physiologist, dies at 94». The Washington Post, 02-06-2012 [Consulta: 22 juny 2016].

## Enllaços externs

* «Andrew Huxley» (en anglès). The Nobel Prize. The Nobel Foundation.
# Andròmac d'Elis

Andròmac d'Elis (en llatí Andromachus, en grec antic Ἀνδρόμαχος) va ser un comandant d'Elis que l'any 364 aC, al front de les forces d'Èlide, va ser derrotat pels arcadis. A causa de la derrota, Andròmac es va suïcidar, segons diu Xenofont.

## Referències

* ↑ 1.Andromachus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 172
# Anaxyrus cognatus

Anaxyrus cognatus és una espècie d'amfibi que viu a Nord-amèrica.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Hammerson & Santos-Barrera (2004). Bufo cognatus. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 14 d'abril del 2008 (en anglès).Consulta: 14 abril 2008.
# Antoni Viñallonga i Martí

Antoni Viñallonga i Martí (Badalona, 1880 - Badalona, 16 d'octubre de 1971) va ser un industrial badaloní que va ser president del Joventut de Badalona. Entre la família verd-i-negra era conegut com l'Avi.
Viñallonga era un empresari badaloní propietari d'una foneria metal·lúrgica a Badalona. L'any 1948 va adquirir els solars del carrer Latrilla, amb la intenció d'ampliar la seva indústria, amb la particularitat que eren els terrenys on s'entrenava i disputava els seus partits en aquelles dates el Joventut de Badalona. Les negociacions entre l'empresari i el club es van convertir en un estira-i-arronsa, fins que el Sr. Viñallonga va trobar la solució al conflicte: va contactar personalment amb l'aleshores batlle de la ciutat, en Lluís Maristany, per aconseguir l'habilitació d'uns terrenys a la Plana per a fer un nou camp de bàsquet. El nou camp es va inaugurar el de juliol d'aquell mateix any.
Anys més tard col·laborà en les reformes del camp, dirigí les obres de pavimentació de la pista, i a finals de la dècada dels 50 va ajudar el cobriment de la mateixa. A les acaballes de l'any 1952 va cedir el càrrec de president del club, recollint el relleu de Xavier Estruch. Va ser el president del club badaloní fins a l'any 1962.
L'any 1962 rebia de la mà de Samaranch la medalla al Mèrit Esportiu atorgada per la "Delegación Nacional de E. F. y Deportes". També va ser nomenat President d'Honor del Joventut. Va morir el 16 d'octubre de 1971.

## Referències

* ↑ «Necrológicas». La Vanguardia, 17-10-1971.
* ↑ Soler, Toni. La Penya en 75 paraules. 1a. ed.. Barcelona: Viena, 2006. ISBN 84-8330-379-5.
* ↑ Costa, Josep Maria. Desperta, Ferres! Cinquanta anys del Club Joventut Badalona. CJB, 1980, p. 65-67.
* ↑ «Xavier Estruch: 53 años de fidelidad verdinegra» (en castellà). Mundo Deportivo, 04-02-1983 [Consulta: 12 maig 2018].
* ↑ «Inauguración oficial de las instalaciones deportivas del Club Juventud Badalona» (en castellà). La Vanguardia, 25-05-1962 [Consulta: 31 maig 2018].
* ↑ «Falleció Don Antonio Viñallonga, ex presidente del Juventud» (en castellà). Mundo Deportivo, 17-10-1971 [Consulta: 17 juny 2018].
# Angelina Fioretti

Angelina Fioretti (Milà?, 1846 - Milà, 7 de juliol de 1879), fou una primera ballarina italiana de dansa clàssica del romanticisme. Inicià la seua carrera en el cos de ball del Teatro alla Scala. El 18 de desembre de 1863 debutà en el Ballet de l'Òpera de París, en un divertissement del Moisès de Rossini, coreografiat pel cèlebre Lucien Petipa, i durant els anys següents aquest mateix coreògraf li confià els papers principals en molts dels seus muntatges, com ara en Roland à Roncevaux, amb música d'Auguste Mermet, el 3 d'octubre de 1864, i com a Thérèse en Le roi d'Yvetot, amb música de Théodore Labarre, el 28 de desembre de 1865. Aquest mateix any, el 26 de maig, feu el paper principal de Néméa ou l'amour vengé, coreografia d'Arthur Saint-Léon amb música de Léon Minkus, i l'any següent, el 2 d'abril, Saint-Léon havia ideat per a ella el seu divertissement des roses durant el Don Giovanni de Mozart, una variació sobre el cèlebre rondó alla turca. Entre les altres coreografies de Saint-Léon que interpretà amb èxit és d'esmentar, el 21 d'octubre de 1867, el paper de Gulnare en Le corsaire, de Joseph Mazilier, amb música d'Adolphe Adam i Léo Delibes, que li elogià la tècnica impecable i la sensibilitat interpretativa. La seua última actuació de relleu va tenir lloc el 3 de març de 1869, en el paper d'Hélène del divertissement del Faust de Charles Gounod, amb una coreografia que encara avui es recorda com l'obra mestra d'Henri Justamant, el successor de Lucien Petipa en la direcció del Ballet de l'Òpera de París. L'any següent encara interpretà la coreografia de Saint-Léon en Coppélia, de Léo Delibes, abans de deixar definitivament els escenaris en casar-se a Londres amb el baríton Napoleone Verger, el 18 de juliol de 1870.

## Referències

* ↑ D'Amico, Silvio (dir.). Enciclopedia dello spettacolo. Roma: Unedi-Unione editoriale, 1975, vol. 5, p. 365.
# Aparell de detecció electroestàtica

L'Aparell de detecció electroestàtica o ESDA (de l'anglès Electrostatic Detection Apparatus) és una peça d'equipament d'ús comú en l'examinació de documents qüestionats, per revelar impressions amb sagnia en el paper que d'una altra manera poden passar desapercebudes. És una tècnica no destructiva (no danyarà les proves en qüestió), cosa que permet realitzar la resta de proves que es portaran a terme amb tranquil·litat. És una tècnica sensitiva, i s'ha sabut usar per detectar la presència empremtes digitals fresques.

## Enllaços externs

* Una descripció més detallada del procés Arxivat 2007-03-05 a Wayback Machine. (anglès)
# Antiimperialisme

L′antiimperialisme és una posició política sorgida al final del segle xix que es caracteritza per una categòrica oposició a l'imperialisme. El pensament antiimperialista està estretament vinculat al qüestionament dels mecanismes de dependència neocolonial caracteritzats per mecanismes de subjecció econòmics i financers, així com als anomenats processos d'alliberament nacional.

## Bibliografia

* Arévalo, Juan José. Guatemala, la democracia y el Imperio. Buenos Aires: Palestra, 1964.
* Colomina, Carme «Dol global per la icona de l'antiimperialisme». Ara, 07-03-2013.
* Fanon, Franz. Los condenados de la tierra (Prefaci Jean P. Sartre). París, 1961.
* Mariátegui, José Carlos. «Punto de vista anti-imperialista, 1929». A: Obras (Tomo 2). La Habana: Casa de las Américas, 1982.
* Palacios, Alfredo. Nuestra América y el imperialismo. Buenos Aires: Palestra, 1961.
* Selser, Gregorio. Cronología de las Intervenciones Extranjeras en América Latina (1776-1945). México: UNAM-UOM-UAMA-UG, 1994-1997-2001.
* Twain, Mark. Antiimperialismo: patriotas y traidores (en castellà traduït de l'anglès). Traducció: Angelo Ponziano & Mercè Ubach. Barcelona: Icaria, 2006. ISBN 84-7426-893-1.

## Vegeu també

* Aïllacionisme
* Colonialisme
* Descolonització
* Luis Alberto de Herrera
# Argyrops megalommatus

Argyrops megalommatus és un peix teleosti de la família dels espàrids i de l'ordre dels perciformes.

## Distribució geogràfica

Es troba a les costes del Mar Roig.

## Referències

* ↑ MarineSpecies.org (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)