OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Castell de Serradell

El Castell de Serradell estava situat al nord-oest del poble de Serradell, pertanyent a l'antic terme de Toralla i Serradell, actualment del terme de Conca de Dalt.
Les restes del castell són al capdamunt mateix de la cases més altes del poble. Es tracta d'unes filades de pedres, només, ja que el conjunt ha estat molt destruït amb el pas del temps.
És un castell a penes documentat al llarg de la història, de manera que hi ha dubtes sobre si realment es tracta d'un castell o d'una altra construcció de vigilància o defensiva; això sí: són restes medievals, d'època romànica.
Es tractava d'un àmbit rectangular de 6 x 8 metres, molt destruït, fins a punt que es fa difícil de resseguir avui dia. A part de l'estança principal, hi ha restes d'un mur de protecció que resseguia un tros del camí que baixa per la carena on es troba Serradell. La tipologia de l'aparell constructiu és romànica, feta amb carreus grossos, disposats regularment i rejuntats amb morter de calç, sorra i terra.

## Bibliografia

* RAMOS I MARTÍNEZ, Maria-Lluïsa i ROIG I DEULOFEU, Albert. "El "Castell" de Serradell", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-85194-56-X

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Parkville (Missouri)

Parkville és una població dels Estats Units a l'estat de Missouri. Segons el cens del 2000 tenia 4.059 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Parkville tenia 4.059 habitants, 1.510 habitatges, i 1.060 famílies. La densitat de població era de 226,5 habitants per km².
Dels 1.510 habitatges en un 37,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 59,1% hi vivien parelles casades, en un 7,7% dones solteres, i en un 29,8% no eren unitats familiars. En el 23,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 5,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,54 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,04.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,4% tenia menys de 18 anys, un 12,4% entre 18 i 24, un 29,9% entre 25 i 44, un 25,2% de 45 a 60 i un 6,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 93,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 68.600 $ i la renda mediana per família de 86.820 $. Els homes tenien una renda mediana de 64.917 $ mentre que les dones 31.740 $. La renda per capita de la població era de 33.119 $. Entorn del 5% de les famílies i el 6,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Parkville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Parkville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 8 agost 2010].
# Harrison Township (Comtat de Potter)

Harrison Township és una població del Comtat de Potter (Pennsilvània) als Estats Units d'Amèrica. Segons el cens del 2000 tenia 1.093 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000 Harrison Township tenia 1.093 habitants, 408 habitatges, i 301 famílies. La densitat de població era d'11,7 habitants per quilòmetre quadrat.
Dels 408 habitatges en un 34,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 63,2% hi vivien parelles casades, en un 5,9% dones solteres, i en un 26,2% no eren unitats familiars. En el 23,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 10% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,61 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,07.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 29,1% tenia menys de 18 anys, un 7,6% entre 18 i 24, un 27,7% entre 25 i 44, un 23,7% de 45 a 60 i un 11,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 101,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 28.393 $ i la renda mediana per família de 34.844 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.250 $ mentre que les dones 19.511 $. La renda per capita de la població era de 12.550 $. Entorn del 12,5% de les famílies i el 12,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Harrison Township». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Harrison Township». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Brisó d'Acaia

Brisó d'Acaia (en grec antic Βρύσων ὁ Ἀχαιός) que va florir cap a l'any 330 aC), era un filòsof megàric dialèctic contemporani d'Euclides de Mègara, contemporani també de Trasímac de Calcedó i amic de Polixè el Sofista. Va ser deixeble d'Estilpó i de Clinòmac.
Segons diu Diògenes Laerci, va ser mestre de filòsofs famosos com ara Crates de Tebes, Pirró d'Elis i Teodor Ateu. Aristòtil també sembla fer referència a tesis precises d'aquest dialèctic. Atenes l'acusà de buscar guanys impartint les seves lliçons.
L'historiador Teopomp de Quios, segons Ateneu de Nàucratis, menciona unes Entrevistes escrites per Brisó que hauria plagiat de Plató, però segurament el confon amb un altre Brisó, filòsof pitagòric, ja que Diògenes Laerci inclou a Brisó d'Acaia en una llista de filòsofs dels que diu que no havien escrit res.

## Referències

* ↑ Diògenes Laerci. Vides i opinions de filòsofs eminents VI, 85; IX, 61
* ↑ Ateneu de Nàucratis. Deipnosophistae XI, 508
* ↑ Diògenes Laerci. Vides i opinions de filòsofs eminents I, 16
# Torre de la Llebre

La Torre de la Llebre és una obra del municipi de Rubí (Vallès Occidental) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Conjunt de cases i un molí molt reformat. L'edifici principal té estructura cúbica, amb planta baixa, un primer pis força alt i un petit graner obert amb arcs rebaixats.
La façana va ser realitzada amb pedra i després arrebossada en blanc i manté un esquema simètric dels elements. S'obre un gran balcó a l'eix central, per sobre de la porta d'entrada, que és d'arc de mig punt adovellat. A les zones angulars i a les obertures s'han utilitzat carreus. Pel damunt del balcó hi ha un rellotge de sol i per sobre la teulada, s'aixeca una petita torre de defensa.

## Història

Va ser un lloc de defensa al sud de Rubí. Se sap que pertanyia al monestir de Sant Cugat i a la parròquia de Santa Maria de Campanyà. Ha tingut diversos noms i al segle xiii s'anomenava Mas Plà.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Torre de la Llebre». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 abril 2015].
# Tempesta tropical Cristobal (2002)

Tempesta tropical Cristobal va ser un cicló tropical relativament dèbil que avançava per l'oest de l'Oceà Atlàntic abans de ser absorbit per una zona frontal. Va ser la tercera tempesta tropical de la temporada d'huracans a l'Atlàntic del 2002. Cristobal es desenvolupà el 5 d'agost a prop de la costa de Carolina del Sud des d'on també es desenvolupà la tempesta tropical Bertha. Causà danys negligibles a terra ferma.

## Referències

* ↑ James Franklin. «Tropical Storm Cristobal Tropical Cyclone Report» (en anglès). Centre Nacional d'Huracans, 2002.
# Sant Llogari de Castellet

Sant Llogari de Castellet, o de la Sala, és una església romànica del terme municipal de Castellterçol, a la comarca del Moianès. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'advocació de l'església és de sant Leodegari d'Autun.
Està situada a l'extrem occidental del terme, a prop del lloc on es toquen els terme des Castellcir, Castellterçol i Monistrol de Calders. És a l'esquerra de la riera de Sant Joan, en el tram on aquesta riera s'anomena de la Sala. Té al seu costat meridional i de ponent la masia de la Sala de Sant Llogari; estan emplaçades, església i masia, dalt d'un penya-segat, o cinglera, damunt de la riera en un lloc on aquesta fa un tancat meandre. A llevant de la masia i de l'església de Sant Llogari es troba un pla bastant ample, el Pla de Sant Llogari, que fan molt vistós el conjunt de la Sala.
Consta des de l'any 939 com a depenent de Santa Maria de Moià. El lloc és esmentant en un acte autèntic de l'arxiu del bisbat de Vic del 1259. El segle xiv fou traspassada a Sant Fruitós de Castellterçol i el 1550 passà com a sufragània de Sant Martí de Granera, per permuta amb Sant Julià d'Úixols.
Pertanyien a la seva jurisdicció eclesiàstica les masies de la Sala de Sant Llogari, al costat de la qual es troba, dues de la Vall de Marfà, terme actual de Castellcir (la Closella i Pujalt) i les del Pedrós, Vilanova i Vila-rúbia. Antigament n'havia tingut més, però són actualment desaparegudes, com Ca la Rosa, Cal Sec i l'Olleret. Inicialment era un temple d'una nau amb absis únic. Es conserva l'absis sencer, que cau a plom des de dalt d'una cinglera, i els murs de la nau. Ara bé, reformes dels segles XVI i XVII en desfiguraren la primitiva fàbrica romànica.

## Bibliografia

* Manuel Anglada i Bayés & Antoni Pladevall i Font. «Sant Llogari de Castellet (o de la Sala)», Catalunya romànica. XVIII El Vallès Occidental. El Vallès Oriental. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1991, ISBN 84-7739-271-4
* Josep Maria Gavín i Barceló. Vallès Oriental. Barcelona: Arxiu Gavín i Editorial Pòrtic, 1990 (Inventari d'esglésies, 23). ISBN 84-7306-410-0
* Alexandre Mazcuñan i Boix & Antoni Pladevall i Font, «Sant Llogari de Castellet (o de la Sala)», Catalunya romànica. XI El Bages. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1984. ISBN 84-85194-57-8.

## Referències

* ↑ «Sant Llogari de Castellet». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Sant Llogari de la Sala». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2017].
* ↑ Mapa: «Sant Llogari de Castellet» a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ Antoni Pladevall, «L'antiga parròquia de Sant Llogari de Castellet» Miscel·lània Pau Vila: biografia, bibliografia, treballs d'homenatge Barcelona, Societat Catalana de Geografia,Institut d'Estudis Catalans, 1975, pàgina 340, ISBN 9788485135073
# Cavaquinho

El cavaquinho és un instrument portuguès de 4 cordes, parent de la guitarra i el timple amb influència (segons alguns autors) sobre l'ukelele, deguda a uns immigrants portuguesos de Madeira, que van arribar a Hawaii el 1878, en serien els precursors, però els nadius ho neguen dient que ja el tenien feia 100 anys, aporten com a prova una revista "National Geographic" de 1880 amb unes noies tocant un ukulele de cinc cordes on diu que és l'"instrument nacional de Hawaii" i dos anys és molt poc temps per poder ser elevat a aquesta categoria.
És molt utilitzat en la música tradicional portuguesa. A la música de Samba, el cavaquinho fa la connexió entre l'harmonia i la rítmica.

## Característiques

El cavaquinho és un cordòfon puntejat. És un instrument portuguès, en forma de guitarra però de dimensions molt més reduïdes que aquesta. Poden considerar germans d'aquest la guitarra, el tiple menorquí, el timple canari, el cuatro veneçolà, l'ukelele, el cavaco, entre d'altres. L'instrument té quatre cordes metàl·liques o de budell, afinades normalment en Re Si Sol Re, de primera a última corda, o Re Si Sol Mi. (Cal tenir en compte que l'afinació de les cordes és diferent al Brasil que a Portugal). El pont està dividit en 17 (o 19) trasts. La tapa harmònica de la caixa de ressonància no sol estar envernissada.

## Història

Pertany a una família de petits instruments de corda que van tenir un important desenvolupament des del segle xvi, i que tenien un so agut. La paraula "cavaco" en portuguès significa "xerrameca", que en castellà és "xerrada o conversa continuada", i això recorda una mica la forma en què el cavaquinho actua com a part instrumental en la música brasilera, d'aquí el seu nom. Va ser portat a Amèrica pels colonitzadors, aconseguint allà gran popularitat.

## Ús

El cavaquinho s'utilitza en els grups tradicionals de la meitat nord de Portugal, i normalment s'utilitza rascant amb els dits per acompanyar la veu. També és sol utilitzat en la música popular del Brasil, Cap Verd i Moçambic. Al Brasil és utilitzat a la samba, a les congues de Sant Pau i forma part dels conjunts de choro. A Espanya hi ha un instrument semblant, de 4 cordes anomenat "Requint" o "Guitarró" que s'utilitza a les rondalles i a les Balears hi ha el tiple menorquí.

## Vegeu també

* Jarana jarocha

## Referències

* ↑ Lorene Ruymar. The Hawaiian Steel Guitar and Its Great Hawaiian Musicians. Centerstream Publications, 1 setembre 1996, p. 19–. ISBN 978-1-57424-021-4 [Consulta: 6 març 2013].
# Cati Rodríguez Morcillo

Catalina «Cati» Rodríguez Morcillo és una advocada, política i activista antidesnonaments espanyola, alcaldessa de San Fernando de Henares des de 2015.
Nascuda a Madrid el 1968, es va llicenciar en dret per la Universitat d'Alcalá de Henares. Fundadora de la Plataforma Antidesnonaments Coslada-San Fernando, El 2015 va encapçalar la candidatura de San Fernando de Henares Sí Pot (SFHSP) per a les eleccions municipals de 2015 a San Fernando de Henares. Elegida regidora, va ser investida alcaldessa del municipi amb una majoria absoluta dels vots dels regidors del ple (14 de 21) el 13 de juny de 2015. En 2017 va ser citada a declarar acusada d'un presumpte delicte de revelació de secrets en el procés de gestió de l'alienació de la Plaça d'Espanya.

## Referències

* ↑ «Cati Rodríguez presenta hoy su candidatura a la Secretaría General de Podemos en San Fernando». El Telescopio Digital, 09-06-2018.
* ↑ «La Comisión de la Vivienda presidida por Cati Rodríguez consigue paralizar tres desahucios en San Fernando». La Quincena, 02-06-2017. Arxivat de l'original el 2017-06-03 [Consulta: 24 setembre 2018].
* ↑ Junta Electoral de Zona de Alcalá de Henares: «Elecciones Municipales 2015. Publicación de candidaturas. Fase proclamación». Boletín Oficial de la Comunidad de Madrid, 99, 28-04-2015, pàg. 343-365. ISSN: 1989-4791.
* ↑ «Acta de la sesión extraordinaria celebrada por el Ayuntamiento Pleno el día 13 de junio de 2015». Arxivat de l'original el 2018-09-24. [Consulta: 24 setembre 2018].
* ↑ «Imputada la alcaldesa de San Fernando de Henares (Podemos) por revelación de secretos». ABC, 10-01-2017.
# Paret de lloses

Paret formada per grans pedres planeres col·locades en posició vertical.

## Ús

Delimitar un espai de conreu

## Materials

Lloses de pedra costra

## Mesures

25cm d'amplària, 1m d'alçada

## Referències

* ↑ Alomar Canyelles EtAl, Guillem. La pedra seca. Materials, eines i tècniques tradicionals de les illes mediterrànies (en català i anglés). Mallorca i Palerm: Consell de Mallorca FODESMA, 2002, p. 316.
# Bristol Pegasus

El Bristol Pegasus és un motor d'aviació britànic de tipus radial dissenyat a la dècada de 1930. Va ser dissenyat per l'enginyer Roy Fedden de la Bristol Aeroplane Company i es va utilitzar en avions militars i civils dels anys 30 i 40 del segle xx.

## Especificacions (Pegasus XVIII)

Informació a la taula lateral, dades de Lumsden.

## Referències

* ↑ Lumsden 2003, p.112.

## Bibliografia

* Barnes, C.H.. Bristol Aircraft since 1910. Londres: Putnam Publishing, 1970. ISBN 0-370-00015-3.
* Bridgman, L, (ed.) (1998) Jane's fighting aircraft of World War II. Crescent. ISBN 0-517-67964-7
* Gunston, Bill. World Encyclopedia of Aero Engines. Cambridge, England. Patrick Stephens Limited, 1989. ISBN 1-85260-163-9
* Gunston, Bill. Development of Piston Aero Engines. Cambridge, England. Patrick Stephens Limited, 2006. ISBN 0-7509-4478-1
* Lumsden, Alec. British Piston Engines and their Aircraft. Marlborough, Wiltshire: Airlife Publishing, 2003. ISBN 1-85310-294-6.

## Enllaços externs

* Bristol Pegasus a la Bristol Aero Collection Arxivat 2012-02-16 a Wayback Machine.
* Bristol Pegasus utilitzat en el rècord d'altura de 1932
# Torneig de Sant Petersburg 2019

«Torneig de Sant Petersburg 2019» té aquests significats:
* Torneig de tennis masculí: St. Petersburg Open 2019
* Torneig de tennis femení: St. Petersburg Ladies Trophy 2019
# Tempesta tropical Harvey (2005)

Tempesta tropical Harvey va ser una forta tempesta tropical a l'oest de l'Oceà Atlàntic durant l'agost de la temporada d'huracans de l'Atlàntic de 2005. Harvey va ser la vuitena tempesta declarada en la temporada rècord.
La tempesta tropical Harvey es formà fruit d'una ona tropical al sud-oest de les Bermudes el 2 d'agost i passava prop de les illes Bermudes el 4 d'agost, deixant fortes pluges a l'illa. Després que es desplacés a l'est més enllà de les Illes Bermudes, Harvey assolia la seva intensitat màxima abans que la tempesta virés en direcció nord-est. Harvey esdevingué una tempesta extratropical forta el 8 d'agost i perdurà diversos dies més per l'Atlàntic central.
Causà danys negligibles.

## Referències

* ↑ Centre Nacional d'Huracans. «Tropical Cyclone Report: Tropical Storm Harvey» (PDF) (en anglès). NOAA. [Consulta: 28 abril 2006].

## Enllaços externs

* NHC's Tropical Cyclone Report on Tropical Storm Harvey (anglès)
* NHC's archive on Tropical Storm Harvey (anglès)
Ciclons tropicals de la temporada d'huracans de l'Atlàntic de 2005 :
| A | B | C | D | E | F | G | H | I | 10 | J | K | L | M | N | O |
| P | R | 19 | S | Un | T | 22 | V | W | Αα | Ββ | Γγ | Δδ | Εε | Ζζ |
Escala Saffir-Simpson :
| TD | TS | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
# Sant Lliser de Benante

Sant Lliser de Benante és l'església romànica del poble de Benante, en el terme municipal d'Esterri de Cardós, a la comarca del Pallars Sobirà. És una petita església d'una sola nau, capçada a llevant per un absis semicircular sense decoració. Té un senzill campanar d'espadanya. És una obra romànica, però modificada en època moderna. És sufragània de Sant Julià d'Arròs.

## Descripció

Petita església de planta rectangular, sense absis, amb capçalera a l'est, i a l'oest. Porta amb llinda formada per una gran biga de fusta. En el pinyó s'aixeca l'espadanya d'una sola obertura dividida per un suport de fusta. A l'interior és pavimentada amb còdols que formen composicions geomètriques.

## Referències

* ↑ «Sant Lliser de Benante». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2017].

## Bibliografia

* Adell i Gisbert, Joan-Albert; Cases i Loscos, Maria-Lluïsa. «Sant Lliser de Benante». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7.
* Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7.
* Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Estaon». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* Sant Lliser de Benante en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Paret gastrointestinal

La paret gastrointestinal es refereix a la sèrie especialitzada de les capes de teixit que envolten el lumen del tracte gastrointestinal. L'estructura general implica les següents quatre capes (ordenades des del lumen cap a l'exterior):
* Mucosa.
* Submucosa.
* Muscularis externa.
* Serosa (si el teixit és intraperitoneal) / Adventitia (si el teixit és retroperitoneal)
L'epiteli, la part més exposada de la mucosa, és un epiteli glandular amb moltes cèl·lules caliciformes. Les cèl·lules caliciformes secreten moc, que lubrica el pas d'aliments al llarg i el protegeix dels enzims digestius. A l'intestí prim, les vellositats són plecs de la mucosa que augmenten l'àrea de superfície de l'intestí. Les vellositats contenen un vas lacteal, un recipient connectat al sistema limfàtic que ajuda en l'eliminació de lípids i fluids de teixit.
La submucosa conté nervis (per exemple, plexe de Meissner), vasos sanguinis i fibra elàstica amb col·lagen que s'estén amb una major capacitat, però manté la forma de l'intestí. Envoltant aquesta hi ha el muscularis externa. Entre les dues capes de múscul es troba el plexe d'Auerbach.
Finalment hi ha la serosa/adventitia que es compon de teixit connectiu solt i es recobreix en el moc a fi d'evitar qualsevol dany de fricció des de l'intestí contra un altre teixit. Sostenint tot això en el seu lloc es troba el mesenteris, que suspenen l'intestí a la cavitat abdominal i aturen que sigui pertorbada quan una persona és físicament activa.

## Importància clínica

La malaltia inflamatòria intestinal afecta les capes del tracte gastrointestinal de diferents maneres. La malaltia de Crohn pot produir inflamació de totes les capes en qualsevol part del tracte gastrointestinal i pot resultar en fístules transmurals. Una úlcera perforada és aquella que s'ha erosionat a través de les capes del tracte gastrointestinal. La invasió dels tumors a través de les capes de la paret gastrointestinal s'utilitza en estadificació de propagació del tumor. Això s'associa amb el pronòstic.
* Mucosa Submucosa Plexe de Meissner Múscul circular Plexe d'Auerbach múscul longitudinal Serosa o Adventitia
* La paret gastrointestinal de l'estómac.
# Cairngorms

Els Cairnngorms són una serralada de muntanyes d'Escòcia a les seves Terres Altes de l'Est, estan estretament relacionades amb la muntanya del mateix nom: Cairn Gorm.

## Nom

Cairn Gorm significa en gaèlic escocès turons vermells (Red hills) de vegades traduït com turons blaus (Blue hills).

## Localitzacíó i superfície

Encara que els Cairngorms són dins del Cairngorms National Park, només en formen una petita part. Watson (1975) delinià el massís Cairngorm entre Aviemore al nord-oest, Glen Gairn, Braemar al sud-est i Glen Feshie al sud-oest.
Al sud dels Cairngorms hi ha una serralada separada i diferent, Els Grampians (Grampian Mountains). La majoria dels Cairngorms es troben al comtat escocès d'Aberdeenshire arribat a Inverness-shire a l'oest i a Banffshire al nord.

## Topografia

The Cairngorms consten d'un altiplà envoltat per muntanyes arrodonides glacials.
El cim de Lairig Ghru fa 835 metres i el del The Sneck és de 970 metres. Caminant es pot anar entre el Cairntoul (1293m) – Braeriach (1296m) fins al Ben Macdui (1309m) – Cairn Gorm (1245m) i des del Beinn a' Bhùird (1196m) – Ben Avon (1171m) sense davallar dels 740m del Lairig i Laoigh.
Els Cairngorms formen part del segon parc nacional escocès.
Els Cairngorms són els altiplans més alts, més freds i més nivosos de les Illes britàniques i són on hi ha cinc de les sis muntanyes més altes d'Escòcia:
* Ben Macdhui (1309 m)
* Braeriach (1296 m)
* Cairn Toul (1293 m)
* Sgor an Lochain Uaine (1258 m)
* Cairn Gorm (1245 m)
Els Cairngorms representen la principal barrera per viatjar i pel comerç a través d'Escòcia i contribueixen a crear el caràcter de les Highlands que persisteix actualment. La zona està poc poblada.
Aquesta regió és drenada pel rius Dee i Spey.

## Clima

Al gener la mitjana de les temperatures màximes és de -1,3 °C (mínimes de -5,5) i al juliol de 9,5 (mínimes de 4,2)

## Assentaments als Cairngorms

* Aviemore
* Tomintoul
* Dulnain Bridge
* Newtonmore
* Dalwhinnie
* Kingussie
* Boat of Garten
* Nethy Bridge
* Ballater
* Braemar
* Carrbridge

## Referències

* ↑ «Cairn Gorm Summit Climatic Averages 1981-2010». Met Office. [Consulta: 21 desembre 2012].

## Enllaços externs

* Cairngorms National Park