OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jordi Ballester Benito

Jordi Ballester Benito (Nules, 1974) és un actor valencià de cinema, televisió i teatre. Titulat en Art dramàtic en el Col·legi de Teatre de Barcelona i en el Institut del Teatre de la mateixa ciutat, sent deixeble de Bob McAndrew.

## Trajectòria

En televisió ha treballat com a protagonista o secundari fix en sèries de Canal Nou com Senyor retor, Negocis de família, Les Moreres, En l'aire o Altra oportunitat. Ha fet altres papers en Àngels i Sants (TV3), Laberint d'ombres (TV3), Nissaga de Poder (TV3), Policías (Antena 3), Un Paso Adelante (Antena 3), Periodistas (Tele 5), Amar en tiempos revueltos (TVE) i Los hombres de Paco (Antena 3). Interpreta a un dels personatges fixos de la sèrie La família Mata d'Antena 3, en 2009 interpreta Luigi en la sèrie 90-60-90, diario secreto de una adolescente i en 2010 fa un cameo en la sèrie La que se avecina en el paper d'Adrian, policia municipal.
En cinema ha treballat en les pel·lícules Mar adentro d'Alejandro Amenábar, Lola de Miguel Hermoso, El juego del ahorcado de Manuel Gómez Pereira, De espaldas al mar de Guillermo Escalona i El caso de la novia dividida de Joan Miramon.
En el seu currículum teatral hi ha més de 15 obres de teatre a València, Barcelona i Madrid. És membre fundador de les companyies Veu a dins i La manflota a València i Mendax teatre a Barcelona.

## Filmografia

Cine
| Any | Títol | Personatge |
| 2004 | Mar adentro | - |
| 2006 | El caso de la novia dividida | Riera |
| 2007 | Lola | César |
| 2007 | El juego del ahorcado | Sergent |
| 2010 | Di Di Hollywood | Ajudant de teleserie |
| 2015 | Agosto del 34 | Antonio Conde (jove) |
| 2015 | Chiamatemi Francesco - Il Papa della gente | - |
| 2016 | Nubes rojas | Pinkerton |
Televisió
* Laberint d'ombres - (1999)
* El cor de la ciutat - (2001)
* Periodistas - (2002)
* Un paso adelante - (2002)
* Policías - (2003)
* Àngels i sants - (2006)
* Les moreres - (2007)
* Altra oportunitat - (2008)
* Los hombres de Paco - (2008)
* La familia mata - (2009)
* 90-60-90 Diario secreto de una adolescente - (2009)
* La que se avecina - (2010)
* Senyor retor - (2011)
* Gran nord - (2012)
* Amar es para siempre - (2013)
* Kubala Moreno y Manchón - (2014)
* El ministerio del tiempo - (2015)
* Cuentame como pasó - (2016)
* Centro médico - (2016)
* La forastera - (2019)

## Referències

* http://www.imdb.com/name/nm2165664/
* http://www.elperiodicomediterraneo.com/noticias/comarcas/actor-jordi-ballester-lleva-l-alcora-medievo_782264.html Arxivat 2017-05-23 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Jordi Ballester Benito - Lloc web oficial
# Jordi Bardají Vilaplana

Jordi Bardají Vilaplana, és submarinista, dirigent i instructor d'activitats subaquàtiques.
Es va iniciar en el món de l'esport com a nedador i waterpolista en el CN Poble Nou, L'any 1980 va aconseguir el títol de bussejador esportiu de primera classe i el 1982 va entrar a formar part com a docent de l'Escola de Bussejadors Esportius del Centre de Recuperació i d'Investigacions Submarines (CRIS) i el 1984 a l'Escola Catalana d'Activitats Subaquàtiques. També ha estat professor de l'Escola Nacional de Busseig Autònom Esportiu que depèn de la Federació Espanyola. Del 1999 al 2002 va ser president de la Federació Catalana d'Activitats todo Subaquàtiques, i el 2000 va ser nomenat vicepresident tècnic de la Federació Espanyola, càrrec que va seguir ocupant durant uns anys més.

## Referències

* ↑ Gallen Utset, Carles. Les Federacions Esportives catalanes i els seus presidents. Barcelona: UFEC, 2013. ISBN Gi.1233-2013.
# Josep Oriol Sabater Coca

Josep Oriol Sabater Coca (Guinea, 1953) és un professor de dibuix i comissari d'exposicions català.
Fill del reconegut etòleg Jordi Sabater i Pi i de Núria Coca Estadella, va viure a Guinea fins als 15 anys i va anar a l'escola a la missió catòlica dels claretians, on blancs i negres estudiàven junts. Amb la independència de Guinea, el 1968, amb la seva família, va tornar a Barcelona. Descobrí l'origen de la seva vocació a la Guinea Equatorial dels anys 50 i 60, on el seu pare, un científic reconegut internacionalment pels seus descobriments sobre les eines dels ximpanzés i la cultura de tribus com la dels Fang, conegut especialment per portar el goril·la Floquet de Neu a Barcelona, observava i dibuixava la naturalesa amb esperit científic. Al costat del pare sempre portava la seva llibreta de dibuix, i d'aquí va néixer la seva necessitat de dibuixar. Ell fou qui li inculcà aquella actitud d'observació i d'anàlisi pacient.
Oriol Sabater es convertí en professor de dibuix, una professió que va exercir durant trenta-nou anys a Escola de la Llotja de Barcelona. L'any 2019 comissarià l'exposició "L'art de la ciència al Museu d'Història de Catalunya", que recollí una selecció dels dibuixos de Sabater Pi, incloses els seus singulars quaderns de camp.

## Referències

* 1 2 Tramullas, Gemma «Oriol Sabater: «Anar a veure goril·les al bosc era com anar a Disneylandia». El fill de l'etòleg que va portar el Floquet de Neu a Barcelona va aprendre a dibuixar a l'Àfrica al costat del seu pare». El Periódico, 12-04-2019 [Consulta: 25 octubre 2022].
* ↑ Tramullas, Gemma «Oriol Sabater: "Ir a ver gorilas al bosque era como ir a Disneylandia" El hijo del etólogo que trajo a Copito de Nieve a Barcelona aprendió a dibujar en África junto a su padre». El Periódico, 12-04-2019 [Consulta: 15 gener 2023].
# Josep Piquer i Duart

Josep Piquer i Duart (València, 1806 – Madrid, 1871) va ser un escultor valencià, establert a Madrid, on va realitzar la majoria de la seva obra.
De família d'escultors, el seu pare, Josep Piquer i Monserrat, era director de l'Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles a València, d'ell va rebre la seua formació escultòrica. Sa mare era de procedència basca.
Viatja a Mèxic en 1836, als Estats Units i finalment a París, regressa a Madrid l'any 1841, on és nomenat escultor de càmera, i Director d'Escultura a l'Acadèmia de San Fernando. La seva obra es classifica dintre del romanticisme, va fer per encàrrec, diverses escultures d'Isabel II, una de les quals realitzada l'any 1861, presideix l'entrada al vestíbul del Congrés dels Diputats de Madrid. Se li va contractar per a realitzar diverses escultures per al Palau de San Telmo de Sevilla. Al claustre de la catedral de Pamplona realitza el sepulcre del general Francisco Espoz i Mina l'any 1855.
Repartits entre el Museu de l'Exèrcit de Madrid i el Museu de l'Acadèmia de San Fernando es troben els retrats dels generals Castaños, Espartero, Serrano, Espoz i Mina, de Lluïsa Ferranda d'Espanya i del Duc de Montpensier.
En 1923 l'Ajuntament d'Oviedo inaugurà als jardins de la Fàbrica d'Armes de Trubia un Monument al General Elorza, fet en bronze per Josep Piquer, que està format pel bust del General col·locat davant de la intersecció de dos canons que formen una aspa i davant del bust una piràmide d'artilleria.

## Bibliografia i referències

* Tom 16 (2004), La Gran Enciclopèdia en català Barcelona, Edicions 62. ISBN 84 297 5444 X
* ↑ «Josep Piquer i Duart». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Ainhoa Arozamena Ayala, «José Piquer i Duart»(castellà), Auñamendi Eusko Entziklopedia
* ↑ A.N., «Piquer y Duart, José» (castellà), Enciclopedia online, Madrid, Museu del Prado
* ↑ Arxivat 2012-07-15 a Wayback Machine. Arxivat 2012-07-15 a Wayback Machine. Arxivat 2012-07-15 a Wayback Machine. Arxivat 2012-07-15 a Wayback Machine. Arxivat 2012-07-15 a Wayback Machine. «Historia de la Colección - Reial Academia de Bellas Artes de San Fernando (castellà)» Arxivat 2012-07-15 a Wayback Machine., s.d. [consulta 27 de setembre de 2012]
* ↑ http://www.vivirasturias.com/quehacer/Oviedo/Qu%C3%A9+hacer%7CPatrimonio+civil%7CEsculturas/es Arxivat 2014-08-11 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.esculturaurbana.com/paginas/oviedo.htm Arxivat 2014-07-17 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.turismoviedo.es/
# Josep Pintat Solans

Josep Pintat Solans (Sant Julià de Lòria, 21 de gener de 1925 - Barcelona, 20 d'octubre de 2007) fou el segon Cap de Govern del principat d'Andorra. El seu mandat durà des de al 21 de maig de 1984 fins al 12 de gener de 1990.

## Vida política

Va participar en la política tota la seva vida. Els anys 60 va ser cònsol del comú de Sant Julià de Lòria.
Després fou cap de govern d'Andorra durant 6 anys i la seva acció més important com a president fou la definitiva integració d'Andorra a Europa. Va ser elegit primerament l'any 1984 i després al gener del 1986 amb 27 dels 28 membres del Consell General d'Andorra. Qui després fora president d'Andorra, el seu nebot Albert Pintat, va tenir diversos càrrecs en el seu govern, secretari personal del 1984 el 1985 i conseller general a partir del 1986.

## Distincions honorífiques

* Placa d'honor a títol pòstum de la Creu dels Set Braços, Principat d'Andorra (2024)

## Referències

* «Josep Pintat Solans». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ www.terra.es 22 d'octubre del 2007 (castellà)
* ↑ La vanguardia 23 d'octubre del 2007 (castellà)
* ↑ The Europa World Year Book 2004 pàgina 486 (anglès)
* ↑ BOPA. «Decret 283/2024, del 10-7-2024, pel qual es formalitzen diversos atorgaments de la Creu dels Set Braços i de l’Orde de Carlemany», 17-07-2024. [Consulta: 17 juliol 2024].
# Josep Roca-Sastre i Muncunill

Josep Roca-Sastre i Muncunill (Terrassa, 1928 - Barcelona, 1997) fou un pintor català, fill del jurista Ramon Maria Roca i Sastre i net de l'arquitecte modernista, Lluís Muncunill i Parellada. La seva carrera va començar el 1956 París on passà dos anys amb una beca de l'Institut Francès i on guanyà el Primer Premi del concurs Jeune Peinture. Més endavant desenvolupà una temàtica urbana i intimista, molt personal, que reflecteix un món d'interiors modernistes, inspirats sovint en passadissos i racons del seu mateix estudi de l'Eixample de Barcelona.
Fou membre numerari de la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi de Barcelona (1980). Havia obtingut el premi Sant Jordi de la Diputació de Barcelona (1966) i la medalla d'honor del Salon des Artistes Français de París (1968) i el Premi Quadern de la Fundació Amics de les Arts i de les Lletres de Sabadell (1993).

## Referències

* 1 2 Oblidant Velázquez. Las Meninas. Barcelona: Museu Picasso, Ajuntament de Barcelona, 2008, p.219. ISBN 978-84-9850-090-5.

## Bibliografia

* Oriol Pi de Cabanyes i Almirall. Roca-Sastre: una vindicació del realisme. Terrassa, 2004, Caixa de Terrassa. Barcelona, Lunwerg.
* Carlos Barral. Roca-Sastre. Barcelona, 1985, Àmbit.
* Francesc Fontbona. Roca-Sastre. Barcelona, 1988
# Jean-Pierre Boucret

Jean-Pierre Boucret (París, 16 de maig de 1764 - Orleans, 17 d'agost de 1820) fou un gran general de la Revolució Francesa.

## Biografia

Va entrar al servei el 1782 com a simple soldat en el regiment Vivarais, després el 1785 al regiment d'Orleans, fins a l'1 de maig de 1789. El 12 de maig de 1793 es va convertir en capità del sisè batalló de voluntaris de París.
El van fer general de brigada el 30 d'octubre de 1793, i durant el Setge d'Angers lluità sota les ordres del general Thévenet, (anomenat Danican), i llavors l'anomenaren general de divisió el 9 d'abril de 1794 destinant-lo a l'exèrcit d'Occident. En la Revolta de La Vendée, va comandar una de les columnes infernals.
El juny de 1795, va comandar Belle-Île-en-Mer i va rebutjar una companyia britànica durant l'expedició de Quiberon. El 14 de gener de 1796, va comandar la 16a divisió militar, després va servir a l'exèrcit del nord, abans de ser reformada el 3 de març de 1797.
El 13 de maig de 1800 va ser nomenat membre del consell d'administració dels hospitals militars de l'Exèrcit d'Itàlia fins al 23 de setembre de 1801 que van ser abandonats.
Va morir el 17 d'agost de 1820, a Orléans.

## Fonts

* Pierre Jullien de Courcelles, Diccionari històric i biogràfic dels generals francesos: des del segle xi fins al 1822, volum 2, l'autor,1823, 564 pàg. (llegir en línia [arxiu]), pàg. 467.
* SHAT costa: 7 YD 187
* (pl) "Napoléon.org.pl" [arxiu]
* Docteur Robinet, Jean-François Eugène i J. Le Chapelain, Diccionari històric i biogràfic de la revolució i l'imperi, 1789-1815, volum 1, Llibreria històrica de la revolució i l'imperi, 900 pàg. (llegir en línia [arxiu]), pàg. 242.
# Josepa Martínez Caballer

Josepa Martínez Caballer (Castelló de la Plana, Plana Alta, 1875 - Borriol, Plana Alta, 29 de setembre de 1936), coneguda com La Caballera o Cavallera, fou una activista carlina valenciana.

## Biografia

Era una dona molt activa, vinculada tant al carlisme com a moviments eclesiàstics i parroquials de Castelló (Santa Maria i Sagrada Família). Afiliada a les «Margarites», era l'ànima de l'acció social femenina del carlisme, i directora del grup de teatre del Cercle Instructiu Legitimista. També era una fervent activista del Sindicat de l'Agulla. Estava casada i tenia sis fills (quatre xiques i dos xics). El seu marit era cec. Vivien al carrer Conills (Sant Josep), un barri de llauradors, on tenien una vaqueria.
Durant els anys de la Segona República es va distingir pel seu activisme catòlic i tradicionalista, de manera que quan va esclatar la Guerra Civil Espanyola, a conseqüència de la rebel·lió militar, va ser una de les víctimes dels primers mesos de persecució indiscriminada per part dels més extremistes. Pocs dies abans de ser detinguda i assassinada, i mentre passejava amb el marit invident pel seu barri, una persona va dir: «Prompte farem botifarres amb la sang de la Cavallera». Efectivament, va ser detinguda pels milicians, passejada entre insults i burles, i finalment assassinada. Se li va clavar un clau al cap a cops de martell. Tenia 61 anys.

## Referències

* 1 2 3 Diccionari biogràfic de dones. «Josepa Martínez Caballer». Xarxa Vives d'Universitats (CC-BY-SA via OTRS). Arxivat de l'original el 1 d’octubre 2015. [Consulta: 24 setembre 2015].
# Josephville

Josephville és una població dels Estats Units a l'estat de Missouri. Segons el cens del 2000 tenia 270 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Josephville tenia 270 habitants, 91 habitatges, i 70 famílies. La densitat de població era de 66,4 habitants per km².
Dels 91 habitatges en un 37,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 63,7% hi vivien parelles casades, en un 8,8% dones solteres, i en un 22% no eren unitats familiars. En el 19,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 3,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,96 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,46.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 33,3% tenia menys de 18 anys, un 6,3% entre 18 i 24, un 28,1% entre 25 i 44, un 21,5% de 45 a 60 i un 10,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 106,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 52.500 $ i la renda mediana per família de 54.643 $. Els homes tenien una renda mediana de 36.042 $ mentre que les dones 23.750 $. La renda per capita de la població era de 16.363 $. Entorn del 4,5% de les famílies i l'1,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Josephville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Josephville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 8 agost 2010].
# José Antonio Loidi

José Antonio Loidi Bizkarrondo (Errenteria, Guipúscoa, 1916 - Irun, Guipúscoa, 1999 va ser un escriptor en èuscar.
Farmacèutic de professió és sobretot conegut per ésser l'autor(1955)de la primera novel·la policíaca en basc "Hamabost egun Urgainen" (Quinze dies a Urgain) i també del primer detectiu de llengua basca.

## Enllaços externs

* (basc) Jose Antonio Loidi Bizkarrondo literaturaren zubitegian
# Barriada Vallès

La Barriada Vallès és una filera de cases del passeig de la Torre Blanca de Sant Cugat del Vallès (Vallès Occidental) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Els edificis dels números 24 a 42 del passeig de la Torre Blanca és un agrupament de cases unifamiliars formades per planta baixa i pis que formen part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Són agrupades en forma escalonada per tal de superar el fort pendent del carrer. Destaquen per llur ornamentació de majòliques i esgrafiats a la façana de tipus noucentista. És un notable exemple de cases urbanes del primer terç del segle xx.

## Referències

* ↑ «Barriada Vallès». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 abril 2015].
# Casa Boier

La Casa Boier, o Boyer, és un edifici de la vila de Vilafranca de Conflent, de la comuna del mateix nom, a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord.
Està situada al començament pel costat de ponent del Carrer de Sant Joan, en el número 2 d'aquest carrer, just al costat del portal d'Espanya. Li correspon el número 249 en el cadastre.
La Porta d'Espanya va ser del tot reconstruïda el segle xviii. En el temps de la porta primitiva hi devia haver un espai lliure entre la casa i la muralla, que permetia l'accés a l'antic mercat, que era justament darrere de la casa. La façana presenta dos nivells; a la planta baixa hi ha dues portes en arc, d'1,85 m d'amplària, separades per un entredós. Els paraments hi són particularment acurats, amb fines traces de treballs d'escoda, amb l'enquedrament interior aixamfranat. Al pis, la façana, treballada com a la planta baixa, està tallada per un bandó horitzontal, amb cavet i llistó al nivell dels ampits de les finestres. El ràfec de la casa assoleix 7,65 m a la façana,

## Vegeu també

* Llista de monuments del Conflent

## Referències

* ↑ La Casa Boier en els ortofotomapes de l'IGN

## Bibliografia

* Becat, Joan. «189 - Vilafranca de Conflent». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Garrigou Grandchamp, Pierre. «Inventaire des édifices domestiques des XIIe, XIIIe et XIVe siècles à Villefranche de Conflent». A: La maison au Moyen Age. Toulouse: Société archéologique du Midi, 2002.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Vilafranca de Conflent». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Enllaços externs

* La casa a Monumentum. Carte des monuments historiques français
# Gonichthys venetus

Gonichthys venetus és una espècie de peix de la família dels mictòfids i de l'ordre dels mictofiformes. És un peix marí i d'aigües profundes, endèmic de Xile.

## Referències

* ↑ Becker, V. E.. «Slendertailed myctophids (genera Loweina, Tarletonbeania, Gonichthys and Centrobranchus) of the Pacific and Indian oceans. Systematics and distribution». A: Fishes of the Pacific and Indian oceans (en rus, amb resum en anglès)). v. 73. Trudy Instituta okeanologii, 1964, p. 10-75.
* ↑ Garilao, Cristina V.; Bailly, Nicolas. «Gonichthys venetus Becker, 1964» (en anglès). FishBase.
* ↑ Pequeño, G., 1997. Peces de Chile. Lista sistemática revisada y comentada: addendum. Rev. Biol. Mar. Oceanogr. 32(2):77-94.

## Bibliografia

* Hulley, P.A., 1984. Myctophidae. p. 429-483. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.). Fishes of the north-eastern Atlantic and the Mediterranean. UNESCO, París. Vol. 1.
* Hulley, P.A., 1990. Myctophidae. p. 398-467. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI; París; i UNESCO, París. Vol. 1.
* Paxton, J.R. i P.A. Hulley, 1999. Myctophidae. Lanternfishes. p. 1957-1964. A K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the WCP. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes part 1 (Elopidae to Linophrynidae]). FAO, Roma
# Cold Bay

Cold Bay és una població dels Estats Units a l'estat d'Alaska. Segons el cens del 2007 tenia 88 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Cold Bay tenia 88 habitants, 36 habitatges, i 18 famílies La densitat de població era de 0,6 habitants/km².
Dels 36 habitatges en un 33,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 44,4% hi vivien parelles casades, en un 2,8% dones solteres, i en un 50% no eren unitats familiars. En el 36,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 36,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,28 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,11.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,9% tenia menys de 18 anys, un 9,1% entre 18 i 24, un 39,8% entre 25 i 44, un 27,3% de 45 a 60 i un 0% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones hi havia 183,9 homes. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 204,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 55.750 $ i la renda mediana per família de 64.375 $. Els homes tenien una renda mediana de 36.250 $ mentre que les dones 38.333 $. La renda per capita de la població era de 20.037 $. Cap de les famílies i el 27,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Annual Estimates of the Population for Incorporated Places in Alabama». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Cold Bay». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 15 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Cold Bay». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 15 juliol 2010].