OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hospital de Santa Coloma de Farners

L'Hospital de Santa Coloma de Farners és un antic hospital monument al nucli de Santa Coloma de Farners (Selva) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'any 1547 es troba la primera dada documental de l'Hospital de Pobres sota el patronatge del comte d'Aranda, darrere de l'església parroquial. L'ampliació de l'església necessita l'espai d'aquest hospital i del cementiri i s'acorda el seu traslladat. L'any 1792 s'inicien les obres del nou edifici al carrer de Sant Salvador i es posa en funcionament cap al 1807. El 1883 se'n fan càrrec les germanes de Sant Josep i es construeix l'espadanya sobre la capella. L'any 1894 passa a ser definitivament propietat municipal i comencen a fer-se millores en els equipaments. L'arquitecte Joaquim Iglesias fa un projecte (1945) d'habilitació de la sala sobre la capella com a cambres que no es realitzarà fins al 1953. L'any 1981 s'inaugura un nou hospital i l'edifici serveix primer d'institut d'ensenyament i actualment és la seu de diverses entitats.
Es tracta d'un edifici de tres plantes amb coberta a dues vessants que cau sobre la façana principal. Aquesta presenta una porta i una finestra emmarcades amb pedra ben escairada. La resta d'obertures són portes amb barana de ferro. Al darrere hi ha un cos afegit de característiques similars. Tres de les façanes donen a carrers i la del costat dret és mitgera. L'interior ha estat modificat per adaptar-hi les noves funcions que ha servit al llarg dels últims anys, però conserva l'escala de pedra amb un arrambador de rajola vidriada.
Al costat dret es troba l'antiga capella dedicada a la Verge dels Dolors amb portada d'arc apuntat de pedra i planta d'una sola nau, altar i sagristia. A l'entrada es conserva el cor de fusta. La façana queda alterada per una galeria afegida posteriorment que sobresurt al primer pis i que descansa sobre l'arc de la porta. Està coronada per un campanar d'espadanya. El conjunt és una construcció molt senzilla sense cap element remarcable.

## Notes

* 1 2 3 «Antic Hospital de Santa Coloma de Farners». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 març 2013].

## Enllaços externs

* http://www.miquelborrell.cat/wp-content/uploads/2015/02/2001-hospital-Santa-Coloma-Farners.pdf
# Riu Cuando

El Cuando (normalment escrit Kwando a Namíbia) és un riu del centre sud d'Àfrica que discorre des d'Angola a la franja de Caprivi (banda estreta del territori de Namíbia), fins al pantà Linyanti a la vora nord de Botswana. Per sota del pantà el riu s'anomena Linyanti , i més cap a l'est Chobe, abans d'entrar al riu Zambezi.

## Curs del riu

El riu Cuando neix a l'altiplà central d'Angola al vessants del Mont Tembo, des d'allí flueix cap al sud-est al costat de la frontera amb Zàmbia. Després flueix en un grup de canals en un passadís pantanós de 5 a 10 km d'amplada. Com tots els rius de la zona central-sud d'Àfrica el seu cabal varia molt entre les estacions seques i humides. Fa uns 10.000 anys el riu Cuando s'unia al riu Okavango i les aigües anaven a parar al Llac Makgadikgadi (el qual actualment és un aiguamoll estacional)), però el terreny es va aixecar tectònicament i com a conseqüència actualment el riu Cuando es distribueix en nombrosos canals i zones pantanoses (anomenades el pantà deLinyanti).
A la banda nord del riu Chobe es troben els pantans de Caprivi, a la vora dels quals es troba la capital en runes de l'ètnia Kololo que van conquerir Barotseland durant el segle xix.
Gran part de les aigües dels rius Cuando, Linyanti i Chobe es perd per evaporació en els diversos pantans i la seva contribució al cabal del riu Zambezi és molt petita excepte en inundacions ocasionals.

## Fauna

Té una gran riquesa de fauna silvestre i moltes àrees de fauna protegides.
Els parcs nacionals de la zona són:
* Coutada Publica do Luiana (Angola)
* Sioma Ngwezi National Park (Zàmbia)
* West Caprivi Game Park (Namíbia)
* Mudumu National Park (Namíbia)
* Mamili National Park (Namíbia)
* Chobe National Park (Botswana)

## Referències

* "Afrique Centre et Sud", Carte Routiere et Touristique Michelin, Paris (1996)
* C. Michael Hogan (2008) Makgadikgadi, The Megalithic Portal, ed. A. Burnham
* Robert Mepham, R. H. Hughes, G. M. Bernacsek (1992) A Directory of African Wetlands, International Union for Conservation of Nature and Natural Resources, United Nations Environment Programme, World Conservation Monitoring Centre, 820 pages ISBN 2880329493

## Notes

* ↑ «The Cardboard Box Travel Shop: Kwando River». Arxivat de l'original el 2013-01-19. [Consulta: 16 abril 2012].
* ↑ Afrique Centre et Sud, 1996
* ↑ R. Mepham, 1992
* ↑ C.M. Hogan, 2008

## Enllaços externs

* «Chobe». A: Hugh Chisholm. Encyclopædia Britannica (en anglès). 11a ed. Cambridge University Press, 1911.
# Premis Phoenix Film Critics Society

Els Premis Phoenix Film Critics Society (PFCs) són lliurats des del 2000 per l'organització nord-americana del mateix nom, amb seu a Phoenix (Arizona).
Està formada per crítics de pel·lícules que al desembre de cada any, voten per l'entrega dels premis. La pel·lícula que més premis ha aconseguit ha estat El senyor dels anells: El retorn del reique l'any 2003 en va reunir un total de vuit: "Millor director", "Millor adaptació", "Millor partitura original", "Millor disseny de producció", "Millor cinematografia", "Millors efectes visuals", "Millor muntatge" i "Millors fotografia".

## Categories

* Millor pel·lícula
* Millor director
* Millor actor
* Millor actriu
* Millor actor secundari
* Millor actriu secundària
* Millor jove actor
* Millor jove actriu
* Millor repartiment
* Millor esperança davant la càmera
* Millor esperança darrere de la càmera
* Millor guió original
* Millor guió adaptat
* Millors decorats
* Millor vestuari
* Millor fotografia
* Millor muntatge
* Millors efectes visuals
* Millor cançó original
* Millor música
* Millor pel·lícula en llengua estrangera
* Millor pel·lícula d'animació
* Millor documental
* Millor pel·lícula de família
* Millor pel·lícula que ha passat desapercebuda

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. (anglès)
# La Noguera (Avià)

La Noguera és una masia que hi ha al voltant del Molí del Castell, al municipi d'Avià, al Baix Berguedà. Està inventariada com a patrimoni immoble pel mapa de patrimoni de la Generalitat de Catalunya amb el número 2994 (any 1983) i en el mapa de patrimoni de la Diputació de Barcelona té el número d'element patrimonial 08011/93. La Noguera és un edifici que té un ús residencial i és de titularitat privada. Té un estat de conservació regular i no està protegit legalment.

## Situació geogràfica

La Noguera és una masia que està situada a la carretera entre Graugés i el Molí del Castell, molt a prop d'aquest últim. A més a més, altres masies veïnes són L'Horta, Cal Coix, Casancamp Vell i la Casanova del Prat.

## Descripció i característiques

La Noguera és una masia orientada cap a migdia que està formada per dues cases adossades. És una obra senzilla, sense obertures laterals estructurada en planta baixa i pis feta de maó coberta a dues aigües amb teula àrab. Hi ha algunes construccions adossades d'una sola planta coberta amb fibrociment (uralita). Les obertures són de llinda, amb llindes de fusta. El cos de la zona dreta està fet de maó vist i té un assecador o pallissa.
Les dues cases que conformen la Noguera van ser construïdes per a masovers. Entre els diferents materials amb què s'ha construït la casa hi destaquen la tàpia i el maó. La teulada té un carener perpendicular a la façana de les cases que està orientada a migdia.

## Història

La casa de la Noguera es va construir com una de les masoveries de Cal Castanyer a mitjans del Segle XIX. El primer document en què surt és el Registro de las Casas de Campo de 1856 que es conserva a l'Arxiu Comarcal del Berguedà. El seu amo era el propietari de Cal Castanyer, de L'Horta i del Pou.

## Referències

* 1 2 «La Noguera». pat.mapa.gencat. [Consulta: 2 setembre 2015].
* 1 2 3 4 Cortés Elía, María del Agua. «la Noguera». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona. [Consulta: 2 setembre 2015].

## Bibliografia i documents

* 1856: Registro de casas de campo. Conservat a l'Arxiu Comarcal del Berguedà
* Amillaraments de 1879, 1886, 1896 i 1930. Conservats a l'Arxiu Municipal d'Avià.

## Vegeu també

* Llista de monuments d'Avià
# La Noguera (Gurb)

La Noguera és una masia de Gurb (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La característica principal de la masia és la superposició i annexió de cossos de diferents funcionalitats (habitatge, agrícola, domèstica...), que amaguen l'estructura inicial clàssica de la masia.
Tots els elements que caracteritzen les masies de Gurb hi són presents: el porxo o galeria, la lliça, la portalada coberta de teulada a doble vessant, el paller, les petites obertures, etc., però totalment desorganitzades i formant un conjunt compacte.
La precarietat del sistema constructiu corrobora la dificultat d'independitzar cada un dels espais i datar-lo.

## Història

La reconstrucció, consolidació i adaptació de les antigues masies segons les noves necessitats és evident en aquesta construcció.
En algunes ocasions, com en la present, no es té en compte la preservació de les antigues estructures com a fenomen estètic, però sí funcional, ja que els cossos se sobreposen uns als altres, esdevenint, al llarg del temps, estructures totalment heterogènies.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «La Noguera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2017].
# La Sabateria

La Sabateria és una llibreria de la ciutat de Lleida especialitzada en llibre de vell, alguns de centenaris, considerada una de les més boniques del món segons Little Bookstores. També organitza clubs de lectura i escriptura i conviu amb el teixit cultural de Ponent.

## Història

Situada al Barri Antic, La Sabateria va ser fundada per Estefania Reñé el 2017, qui abans havia treballat quinze anys a la llibrera Caselles de la mateixa ciutat, al local que va ser el vestidor dels treballadors que van construir el Museu de Lleida Diocesà i Comarcal. El nom ret homenatge a la sabateria artesanal que hi havia ubicada anteriorment al carrer de la Palma.
La llibreria té una doble porta de colors. És petita, amb una decoració bohèmia, piles de llibres, enformadors, una màquina d'escriure i rams de flors aromàtiques. Les parets són de totxo, el terra de fusta, el sostre té bigues originals de fusta i hi ha mobles d'antiquari diversos: un bagul d'una granja de la Vall d'Aran i prestatges d'una antiga estació de correus. Hi ha més de 8.000 llibres, i la majoria són de segona mà, tot i que també n'hi ha nous. L'establiment també disposa d’una petita terrassa al seu pati interior.

## Referències

* ↑ «La Sabateria, una de les llibreries més boniques del món». TV3, 14-01-2022. [Consulta: 4 octubre 2022].
* ↑ «La Sabateria acollirà el primer club de lectura feminista de Lleida, La Tribu», 06-09-2018. [Consulta: 4 octubre 2022].
* ↑ Matas, Rosa. «Así es La Sabateria de Lleida, considerada una de las más bonitas del mundo» (en castellà). La Vanguardia, 05-01-2022. [Consulta: 4 octubre 2022].
* 1 2 Mas, Griselda. «La Sabateria: on remenar i perdre's entre mil i una paraules», 08-11-2017. [Consulta: 4 octubre 2022].
* ↑ Mongay, Cristina. «'La sabateria', una llibreria plena de personatges, aventures i records», 12-02-2018. [Consulta: 4 octubre 2022].
* ↑ «"La Sabateria", a Lleida, una de les liibreries més maques del món». COPE, 25-04-2022. [Consulta: 4 octubre 2022].
* ↑ de Santiago, Miquel. «La Sabateria, entre el caliu dels llibres», 17-04-2019. [Consulta: 4 octubre 2022].
# Le Chat et la Souris

Le Chat et la Souris és una pel·lícula policíaca francesa dirigida per Claude Lelouch i estrenada el 1975.

## Argument

Els inspectors Lechat (Serge Reggiani) i Chemin (Philippe Léotard) mantenen una amistat i una complicitat en el transcurs del seu treball de policia portat d'una manera prou passada de moda i sense esperit. Lechat és considerat pels seus caps com «una estrella» de la policia, molt eficaç, i aquests tanquen els ulls sobre els seus mètodes poc reglamentaris i sobre els suplements d'ingressos que rep.
M. Richard (Jean-Pierre Aumont), home de negocis i promotor immobiliari a París, és casat però té una amant, una actriu de cinema pornogràfic (Valérie Lagrange). Està enamorat d'aquesta actriu a qui omple de regals. La Sra. Richard (Michèle Morgan) el posa en guàrdia contra els seus excessos, però la tolerància es trenca quan expressa el desig de divorciar-se. L'esposa alimenta llavors envers el seu marit un desig d'homicidi que no realitza. El promotor torna a casa seva, de resultes d'una trucada telefònica informant-lo que la seva esposa es troba malalta. Se’l troba mort al seu despatx, però la mort podria ser deguda a un suïcidi. Lechat i Chemin, dos inspectors, porten la investigació. Quadres de gran valor han desaparegut, la tesi de l'homicidi preval. La minyona era present a la casa en el moment de l'esdeveniment, però no ha vist res. La Sra. Richard havia sortit amb el xofer i es trobava en un cinema en el moment de l'homicidi. Hom s'assabenta que troba un amant en les seves sortides. Lechat sospita de la Sra. Richard, quan comprova, trobant l'assegurador dels quadres, que la vídua rebrà una assegurança de 800 milions de francs. Desgraciadament la seva coartada té base, ja que la distància entre el cinema i la residència dels Richard és massa gran perquè l'esposa hagi pogut cometre l'homicidi i tornar-hi. Lechat busca la falla en la coartada de l'esposa.

## Repartiment

* Serge Reggiani: el comissari Lechat
* Michèle Morgan: Sra. Richard
* Philippe Léotard: Pierre Chemin
* Jean-Pierre Aumont: Jean-Pierre Richard
* Arlette Emmery: Rose
* Jean Mermet: Antoin
* Valérie Lagrange: Manuelle
* Christine Laurent: Christine Lechat
* Anne Libert: Anne Durieux
* Michel Peyrelon: M. Germain
* El gos Samy: Sam (no surt als crèdits)
* Yves Afonso: Alfonso, àlias William Dobb
* Jacques François: prefecte
* Philippe Labro: Henri Lacombe
* Harry Walter: el comissari
* Vernon Dobtcheff: el còmplice de Germain
* Erik Colin: Robert
* Gérard Dournel: el superior de Lechat
* Judith Magre: l'actriu de la pel·lícula "La dame au petit chien"
* Jack Berard: el polícia de balística
* Gérard Lemaire: Fiton, el falsificador de moneda
* Roland Neunreuther: l'especialista
* Maurice Gottesman: un polícia

## Premis

* Gran Premi de l'Académie française
# Leeis

Els leeis (en llatí laeaei, en grec antic Λαιαῖοι) eren una tribu dels peons de Macedònia, que al segle iv aC vivien al costat dels agrians, una altra tribu dels peons al llarg del curs del riu Estrímon, a la vora occidental de Tràcia. No es van incorporar a les altres tribus peònies ni al Regne dels odrisis, i vivien com un regne independent fora de les fronteres d'aquests països.
Segons Tucídides, els leeis, els agrians i altres tribus tràcies es van unir al rei odrisi Sitalces en la seva campanya contra Perdicas II de Macedònia. No se sap segur si va ser Filip II de Macedònia o Alexandre el Gran qui els va sotmetre, però Flavi Arrià diu que eren tributaris de Macedònia.

## Referències

* ↑ Tucídides. Història de la guerra del Peloponès, II, 96
* ↑ Flavi Arrià. Anàbasi d'Alexandre el Gran, I, 16,3
# La Virreina

* No s'ha de confondre amb Palau de la Virreina o Palau de la Virreina de Gràcia.
La Virreina és un nucli poblacional de la vila de Tiana, al Maresme, bàsicament residencial. Està situat a la part sud-est del poble i confronta amb la vila veïna de Montgat. És el barri més distant de centre del poble al que està comunicat per camins secundaris. La població el 2022 era de 301 habitants (el 3,28% de tot Tiana).

## Referències

* ↑ Idescat
# La verbena de la Paloma (pel·lícula de 1963)

La verbena de la Paloma és una pel·lícula musical espanyola dirigida per José Luis Sáenz de Heredia, tercera adaptació de l'obra de Ricardo de la Vega, primera en color, i protagonitzada per Concha Velasco, Vicente Parra i Miguel Ligero. El cartell fou realitzat per Francisco Fernández Zarza. És un remake de la versió de 1934.

## Sinopsi

En un barri castís de Madrid dues dependentes molt boniques, Susana i Casta, accepten els festeigs de don Hilarión, un hipotecari ja en la maduresa. Aquesta relació disgusta al jove Julián, que està enamorat de Susana. Tot es complica quan, el dia de la Verbena de la Paloma, les dues joves decideixen deixar-se acompanyar pel seu admirador madur.

## Repartiment

* Concha Velasco - Susana / Mari Loli
* Vicente Parra - Julián
* Miguel Ligero - Don Hilarión
* Ángel Garasa - Tabernero
* Mercedes Vecino - Señá Rita
* Milagros Leal - Tía Antonia
* Irán Eory - Casta / Merche
* Félix Fernández - Don Sebastián
* Silvia Solar - Balbina
* Alfredo Landa - Manolo
* Mary Begoña - Encarna
* Antonio Ferrandis - Venedor de 'la juerga padre'
* Modesto Blanch - Paco - el cotxer
* Adrián Ortega - Guàrdia en mercat #1
* Miguel Ángel Ferriz - Don Lucio
* Luis Morris - Moro al mercat
* José Morales
* Agustín González – Fruiter
* Tony Soler - Venedora de loteria
* Erasmo Pascual - Venedor de clares de llimona
* Xan das Bolas - Francisco, el sereno
* Ricardo Ojeda
* Alberto Portillo
* Antonio Moreno
* Joaquín Pamplona
* Rafael Hernández - Home partida
* Pedro Oliver
* Enrique Navarro
* Roberto Cruz
* Valentín Tornos - Veí ancià
* Antonio Zaragoza
* Enrique Núñez
* Manuel Rojas
* Pilar Gómez Ferrer - Senyora a bàscula
* José María Tasso - Chulo
* Joaquín Portillo 'Top'
* José Blanch - Amic de Don Hilarión
* Goyo Lebrero - Guàrdia en verbena #1
* Daniel Dicenta
* María Elena Maroto
* Luis Varela
* José María Prada
* Jorge Cuadros
* Narciso Ojeda
* Simón Ramírez - Narrador
* Elena María Tejeiro

## Premis

La pel·lícula va guanyar el primer premi als Premis del Sindicat Nacional de l'Espectacle de 1963.

## Referències

* ↑ «Jano, un recuerdo imborrable». Cine Jano. Arxivat de l'original el 10 de desembre de 2010. [Consulta: 6 novembre 2011].
* ↑ Mira, Alberto. Historical Dictionary of Spanish Cinema. Scarecrow Press, 2010. p.237
* ↑ La verbena de la Paloma, abc.es
* ↑ Los premios sindicales cinematográficos de 1963, ABC, 1 de febrer de 1964

## Enllaços externs

* Fragments de la pel·lícula a YouTube
# La dona de la còfia

La dona de la còfia és una pintura a l'oli sobre tela realitzada per Pablo Picasso el 1901 a París i que actualment forma part de la col·lecció permanent del Museu Picasso de Barcelona. Es mostra a la Sala 8 de la col·lecció permanent del museu, i va ser donat el 1985 per Jacqueline Picasso.

## Descripció

La primavera de 1901, Picasso emprèn el segon viatge a París. S'instal·la al mateix taller que uns mesos enrere havia habitat el seu dissortat amic Carles Casagemas. Entre la tardor de 1901 i el gener de 1902, l'obra de l'artista experimenta un canvi temàtic i cromàtic radical. Picasso afirmarà temps després que va ser pensant en la mort del seu amic que es va posar a pintar en blau.
En el decurs de tota la seva vida, Picasso se sent captivat pels personatges tabú, que protagonitzaran obres molt importants. Saint-Lazare, presó de dones i hospital de malalties venèries, estava situat a prop de Montmartre.
Picasso el va visitar en diverses ocasions, segons les indicacions d'Olivier Sainsière, Conseller d'Estat i un dels primers col·leccionistes de la seva obra. L'artista, inspirant-se en aquestes dones i la seva particular indumentària, va realitzar diferents pintures, entre les quals destaca Les dues germanes, un oli d'època blava de 1902, avui al Museu de l'Hermitage de Sant Petersburg.
La dona de la còfia pertany a aquest grup de captives, víctimes de la societat, que Picasso extreu d'aquell indret de sinistres passatges per situar-les davant de cortinatges o fons neutres. Aquests configuren un espai indefinit i atemporal. La descontextualització de les figures converteix la dona malalta, desesperançada i maltractada per la vida, en una dona que transpira una enorme sensibilitat i serenor.
Estilísticament, la figura, de silueta perfilada, connecta amb les estilitzacions i amaneraments del Greco i amb la simplificació de Gauguin. Amb aquest també l'uneix l'ús i l'aprofitament plàstic del decorós tocat, el barret frigi en aquest cas. L'uniforme de les recluses, a més del singular barret –blanc per a les sifilítiques- està format per àmplies bruses ratllades en blanc i negre que Picasso sol substituir per hàbits blaus.
La capa de pintura és molt gruixuda, amb pinzellades molt marcades. Una versió d'aquest tema ha aparegut sota examen radiogràfic de l'obra Retrat blau de Sabartés. La radiografia permet verificar que aquesta pintura va ser feta sobre una altra, en la qual apareix el bust d'una dona jove amb la toca blanca que utilitzaven les presoneres i malaltes de Saint-Lazare. La tela, avui folrada, va ésser traslladada de París a Barcelona a començaments de 1902 per Picasso, qui la va col·locar en un marc de cornucòpia al local Quatre Gats. Actualment s'hi observen senyals que marquen el contorn de l'antic marc ovalat.

## Referències

* ↑ «Fitxa de l'obra al web del museu». Museu Picasso, 2007. [Consulta: 12 juliol 2011].
* ↑ MPB 70.491

## Bibliografia

* Rafart i Planas, Claustre. Guia del Museu Picasso. Barcelona: Ajuntament de Barcelona, 1998, p.21. DL B.2.887-1998. ISBN 84-7609-869-3.
# Lasnierita

La lasnierita és un mineral de la classe dels fosfats. Rep el nom en honor del professor Bernard Lasnier (1938-), president del Centre de Recherches Gemmologiques de Nantes, a França.

## Característiques

La fórmula química d'aquest fosfat és: (Ca,Sr)(Mg,Fe$^{2+}$)₂Al(PO₄)₃, i cristal·litza en el sistema ortoròmbic. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2018, sent publicada per primera vegada el 2019.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del Museu Nacional d'Història Natural, a París (França), amb el número de registre: mnhn 217.001.

## Formació i jaciments

Va ser descrita a Sahatsiho Ambohimanjaka, a Ambositra (Amoron'i Mania, Madagascar), associada a latzulita i quars, tractant-se de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Lasnierite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 10 juliol 2021].
* ↑ Rondeau, Benjamin; Devouard, Bertrand; Jacob, Damien; Roussel, Pascal; Stephant, Nicolas; Boulet, Constance; Mollé, Valentin; Corre, Marianna; Fritsch, Emmanuel; Ferraris, Cristiano; Parodi, Gian Carlo «Lasnierite, (Ca,Sr)(Mg,Fe)2Al(PO4)3, a new phosphate accompanying lazulite from Mt. Ibity, Madagascar: an example of structural characterization from dynamical refinement of precession electron diffraction data on submicrometre sample». European Journal of Mineralogy, 31, 2, 07-06-2019, pàg. 379–388. DOI: DOI:10.1127/ejm/2019/0031-2817.
* ↑ «The New IMA List of Minerals – A Work in Progress – Updated: July 2021» (en anglès). International Mineralogical Association. Arxivat de l'original el 22 de setembre 2021. [Consulta: 10 juliol 2021].
# Laskár

Laskár és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Žilina, al centre-nord del país. El 2017 tenia 136 habitants.