OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Paret cabrera

Paret que presenta un encadenat simple o doble en volada com a forma de finalitzar-Ia. Té la darrera filada que sobresurt per evitar que el bestiar caprí la pugui sobrepassar.

## Ús

Separa dues propietats i protegeix els conreus de les cabres.

## Material

Pedra calcària adobada.

## Mesures

1m d'amplària, 1'55m d'alçada.

## Referències

* ↑ Alomar Canyelles EtAl, Guillem. La pedra seca. Materials, eines i tècniques tradicionals de les illes mediterrànies (en català i anglés). Mallorca i Palerm: Consell de Mallorca FODESMA, 2002, p. 316.
# Pares y nones

Pares y nones és una pel·lícula espanyola de "comèdia madrilenya" del 1982 escrita i dirigida per José Luis Cuerda, en la que va ser el seu debut al cinema, i protagonitzada per Antonio Resines, Sílvia Munt, Carles Velat i Virginia Mataix. Fou estrenada com a part de la selecció oficial del Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 1982.

## Argument

El matrimoni entre Paco i Carmen, amics de Víctor i Montse, fa temps que no marxa bé. La seva relació s'ha anat deteriorant amb el temps i per això decideixen separar-se. Paco estrena la seva nova independència coneixent Marta i Patrícia. Convenç Víctor per sortir junts tots quatre. Aleshores Víctor s'enamora molt de la Marta. Per la seva banda. Carmen rep una proposta de matrimoni de Faustino.

## Repartiment

* Antonio Resines - Paco
* Sílvia Munt - Carmen
* Virginia Mataix - Montse
* Carles Velat - Víctor
* Agustín González - Riquelme
* Marta Fernández Muro - Virginia
* Alicia Sánchez - Marta
* Mercè Camins - Patricia
* Miguel Rellán - Faustino

## Reconeixement

Pares i nones, a més de participar al Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià, va rebre el Premi Nous Realitzadors de la Direcció General de Cinematografia i el premi del Festival de Cinema Espanyol de Sao Paolo.

## Referències

* ↑ Pares y nones a decine.21
* ↑ Pares y nones a estelafilms.com
* ↑ Masculino singular, pares y nones, ABC, 23 de setembre de 1982
* ↑ Cineteca Madrid dice adiós a José Luis Cuerda con sus películas y junto a sus amigos a madrid.es

## Enllaços externs

* Tràiler a YouTube
* Pares y nones a Historia de nuestro cine
# Parameci

Els paramecis (Paramecium) són uns organismes microscòpics ciliats amb forma de sola de sabata, habituals en aigües dolces estancades amb abundant matèria orgànica, com bassals i estancs. Són probablement els eucariotes unicel·lulars més coneguts i segur que els protozous ciliats més estudiats per la ciència. La mida de les espècies sol rondar els 0,05 mil·límetres pel que calen microscopis per observar-los amb nitidesa.
Estan mancats de flagels, però els cilis són molt abundants i recobreixen tota la superfície. Els correspon proporcionar moviment a l'organisme sent utilitzats com rems. La membrana externa absorbeix i expulsa regularment l'aigua de l'exterior amb la fi de controlar l'osmoregulació, procés dirigit per dos vacúols contràctils.
De la seva ultraestructura destaca el citostoma, una espècie d'invaginació situada al llarg del parameci que empra per a la captura d'aliment, format per partícules orgàniques flotants i microorganismes menors. El citostoma condueix a una citofaringe abans que l'aliment passi a l'interior d'aquest protozou. Altres orgànuls de fàcil observació són el típic nucli eucariota, situat junt a un "micronucli" en el centre del parameci, i les vaquoles digestives, que digereixen constantment l'aliment capturat. Les desfetes s'expulsen per exocitosi, mitjançant vacúols de secreció que s'originen a partir de les digestives.
S'alimenta de bacteris i altres microorganismes. Té una boca en forma de ranura.
Com molts altres microorganismes, els paramecis es reprodueixen asexualment per bipartició.

## Taxonomia

Es reconeixen 14 espècies dintre del gènere Paramecium:
* P. aurelia Ehrenberg, 1838
* P. bursaria Ehrenberg & Focker, 1836
* P. calkinsi Woodruff, 1921
* P. caudatum Ehrenberg, 1838
* P. duboscqui Chatton & Brachon, 1933
* P. jenningsi Diller & Earl, 1958
* P. multimicronucleatum Powers & Mitchell, 1910
* P. nephridiatum von Gelei, 1925
* P. polycaryum Woodruff, 1923
* P. putrinum Claparede & Lachmann, 1858
* P. trichium Stokes, 1885
* P. woodruffi Wenrich, 1928

## Referències

* 1 2 3 Brunie, 2000, p. 12, Paramecio.

## Bibliografia

* Burnie, David. Enciclopedia ilustrada del reino animal. Madrid: Susaeta, 2000. ISBN 84-305-9931-2.

## Enllaços externs

* http://www.metamicrobe.com/Paramecium/ Arxivat 2012-12-29 a Wayback Machine.
# Pedro Pacheco y de Guevara

Pedro Pacheco y de Guevara (La Puebla de Montalbán, 29 de juny de 1488 - Roma, 5 de març de 1560) fou bisbe de Mondoñedo, Ciutat Rodrigo, Pamplona, Sigüenza i Jaén, arquebisbe i cardenal, prelat imperial en el Concili de Trento, virrei de Nàpols, inquisidor, canonista i teòleg.
Fill de família noble, net de Juan Pacheco, marquès de Villena, va estudiar a Salamanca, sent capellà reial de Carles V el 1518, per ordres del rei va visitar les cancelleries de Valladolid i Granada, a partir d'aquí la seva carrera va ser ascendent, marxant a Roma com cambrer privat del papa Adrià VI, va participar en el Concili de Trento sent cèlebres les seves intervencions a favor de la doctrina de la Immaculada.
El 3 de juny de 1553 fou nomenat virrei de Nàpols pel rei Carles V, per a succeir a Pedro Álvarez de Toledo y Zúñiga que havia mort el 21 de febrer d'aquest mateix any.
Temps després de la seva mort, les seves restes van ser traslladades al convent de Concepcionistes Franciscanes de La Puebla de Montalbán, fundat precisament per ell i del qual s'havia fet càrrec de la seva reconstrucció.

## Nomenaments

* Bisbe de Mondoñedo, 6 de setembre de 1532 a l'11 d'abril de 1537.
* Bisbe de Ciutat Rodrigo, 11 d'abril de 1537 al 21 de maig 1539.
* Bisbe de Pamplona, 21 de maig de 1539 al 9 de gener de 1545.
* Bisbe de Jaén, 9 de gener de 1545 al 30 d'abril de 1554
* Bisbe de Sigüenza,30 d'abril de 1554 a 20 setembre 1557
* Bisbe d'Albano de la diòcesi de Roma, 20 de setembre de 1557 al 5 de març de 1560(†)
* Fou nomenat cardenal pel papa Pau III el dia 16 de desembre de 1545.

## Referències

* 1 2 3 «Pedro Pacheco y Guevara» (en castellà). Real Academia de la Historia. [Consulta: 21 agost 2021].
# Peter Mair

Peter Mair (Rosses Point, 3 de març de 1951 - Connemara, 15 d'agost de 2011) fou un historiador i politòleg irlandès, professor de Política comparada a l'Institut Universitari Europeu de Florència.
Nascut el 3 de març de 1951 a Rosses Point, al comtat de Sligo, Irlanda, es llicencià en Història i Ciències polítiques a la University College Dublin. Va treballar com a professor adjunt a les universitats de Limerick, Strathclyde, Manchester i l'Institut Universitari Europeu de Florència durant els anys 1980. L'any 1987 es va doctorar a la Universitat de Leiden, i la tesi titulada The changing Irish party system es va convertir en una obra de referència sobre el sistema de partits d'Irlanda. El 1990 va escriure, juntament amb Stefano Bartolini, el llibre Identity, Competition and Electoral Availability, motiu pel qual va ser guardonat amb el Premi Stein Rokkan d'Estudis Comparats en Ciències Socials del CICS/Unesco. L'any 1994 va començar a treballar a la Universitat de Leiden com a professor de política comparada, quan va pronunciar un discurs inaugural amb el nom de "Democràcies de partits i les seves dificultats". El 2001 es va convertir en coeditor de la revista West European Politics. El 2005 va tornar a l'Institut Universitari Europeu per a invertir temps en les seves investigacions sobre la democràcia, la indiferència i els partits populistes.
Es va especialitzar en política comparada i específicament en l'estudi dels partits i sistemes de partits.
Va morir sobtadament el 15 d'agost de 2011 a Connemara, a l'oest d'Irlanda, mentre estava de vacances amb la seva família.

## Publicacions

* Identity, Competition, and Electoral Availability: the stabilisation of European electorates 1885-1985, amb Stefano Bartolini (1990)
* Party System Change: approaches and interpretations (1997)
* The Enlarged European Union: Diversity and Adaptation, J. Zielonka (eds.) (2002)
* Political Parties and Electoral Change: Party Responses to Electoral Markets, WC Müller (eds.) (2004)
* Representative Government in Modern Europe: Institutions, Parties, and Governments, amb M. Gallagher i M. Laver (2005)
* Party Patronage and Party Government in European Democracies, amb P. Kopecky, i M. Spirova (eds.) (2012)

## Referències

* ↑ Collins, Stephen. «Death of political scientist Peter Mair» (en anglès). Irish Times, 17-08-2011. [Consulta: 12 febrer 2013].
* ↑ Political scientist of worldwide repute Arxivat 2012-05-03 a Wayback Machine., Obituaries, Irish Times, 20 August 2011
* ↑ Cambridge University Press, 1990, 363 pages
* ↑ «Prizes» (en anglès). Consell Internacional de Ciències Socials. [Consulta: 12 febrer 2013].
* ↑ University of Leiden: universitaire drukkerij, 1994, 24pp.
* ↑ «Mair, Professor Peter: Death notice» (en anglès). Irish Times, 17-08-2011. [Consulta: 12 febrer 2013].

## Vegeu també

* Teoria del partit-càrtel
# Pere Serra Colomar

Pere Serra Colomar, més conegut com a Pere Gallet (Formentera, 28 d'abril de 1928 - Formentera, 8 de març del 2014) va ser un polític i animador cultural formenterenc.
De jove va treballar durant 12 anys de cuiner a diverses companyies navilieres. Posteriorment es va dedicar a la pesca, ofici que va exercir durant anys fins a l'edat de 58, moment en què es va jubilar. Va formar part de l'equip de govern de l'Ajuntament de Formentera després de les eleccions municipals espanyoles de 1979 i exercí la política durant tres legislatures. Va gestionar la venguda a Formentera del primer assistent social de l'illa. Compaginà la seva feina política amb l'activisme dins el moviment associatiu de Formentera, i el 1978 va crear el sindicat agrícola Unió de Pagesos de Formentera, germen del primer club social per a persones majors de l'illa. Aquest col·lectiu s'ha destacat per la seva feina contínua en la difusió de la cultura popular i les tradicions de Formentera.
Va ser president del casal de jubilats del Cap de Barbaria, i fou el coordinador d'aquest casal dins el Club de Sant Francesc, del qual la seu del Cap de Barbaria és una extensió. Gràcies a les seves gestions es va dur a terme la reforma i millora de la seu de l'entitat, inaugurada pel Govern de les Illes Balears l'any 2002. El 2003 va rebre el Premi Ramon Llull.

## Referències

* ↑ D.V. «Mor Pere "Gallet", premi Ramon Llull i històric del socialisme formenterenc». noudiari.es Eivissa y Formentera, 09-03-2014.
# Pere Serra (desambiguació)

Pere Serra (desambiguació) és el nom dels següents personatges:
* Pere Serra, pintor del gòtic català
* Pere Serra Colomar, polític formenterer
* Pere Serra i Gonzàlez, compositor i professor del Conservatori del Liceu
* Pere Serra i Postius, escriptor barceloní dels segles XVII i XVIII
* Pere Antoni Serra Bauzà (Sóller, 1928- Palma, 2018), empresari mallorquí president del Grup Serra
* Pere Serra i Andreu (Reus, 1899 - 1983), futbolista català
* Pere Serra i Vidal (Barcelona, 1926), carrosser català

## Vegeu també

* Pere Antoni Serra
# Pere Serra i Vidal

Pere Serra i Vidal (Barcelona, 25 de desembre de 1926 - Barcelona, 17 de febrer de 2017) fou un carrosser català de renom dins el sector de l'automobilisme, considerat el millor carrosser de l'estat espanyol de tots els temps.

## Resum biogràfic

Fill de Joan Serra, carrosser de cotxes de cavalls, Pere Serra seguí el negoci familiar des de ben jove. Amb l'aparició dels primers automòbils, els tallers de carrosseria començaren a adaptar la seva activitat als nous temps i els carrossers d'automòbils començaren a proliferar a Barcelona, especialment d'ençà de la dècada de 1920, quan els fabricants d'automòbils venien els seus xassissos motoritzats i el client triava el tipus de carrosseria que volia.
Pere Serra va començar a destacar en aquesta tasca a l'època de la postguerra, tot renovant els pocs cotxes que circulaven aleshores -bé importats o bé exemplars d'abans de la guerra civil espanyola recuperats i arranjats per tal que seguissin circulant. Durant les dècades de 1950 i 1960, dels tallers de Pere Serra en van sortir cotxes tan espectaculars com el Pegaso Z-102 Spider, el Dodge Specter o el Dodge Boulevard. Al llarg de la seva carrera, va treballar també per a fabricants com ara Biscúter (fou l'autor del famós Coupé 200-F Sport "Pegasín"), Clúa o SEAT.
* El Biscúter Coupé 200-F Sport "Pegasín" de 1958
* El Pegaso Z-102 SSP Spider "Serra" de 1958, la seva obra més recordada
* Un Citroën Dyane 6 carrossat per Pere Serra
* Un Dodge 3700GT "Boulevard" carrossat per Pere Serra

## Referències

* ↑ «Pere Serra Vidal». lavanguardia.com. La Vanguardia, 17-02-2017. [Consulta: 26 febrer 2017].
* 1 2 3 «SERRA (Pedro Serra - Carrocero) (1.955 - 1979)» (en castellà). autopasion18.com. [Consulta: 24 març 2016].
* ↑ «MODELOS SERRA» (en castellà). pegasos.webcindario.com. [Consulta: 24 març 2016].

## Bibliografia

* Gimeno. Pedro Serra. Carrocero (en castellà). Madrid: Inversiones Editoriales Dossat-2000, 2003. ISBN 9788489656598.

## Enllaços externs

* Article sobre Pere Serra al Web Suprainmortales (castellà)
# Pic Negre d'Envalira

El Pic Negre d'Envalira, és una muntanya de 2.823 metres d'altitud situada al límit dels termes comunal de Porta, de l'Alta Cerdanya, a la Catalunya del Nord, i parroquial d'Encamp, pertanyent a Andorra.
Està situat a l'extrem nord-oest del terme de Porta i a l'est del d'Encamp. És al sud-sud-oest del Pas de la Casa, bastant allunyat d'aquest nucli de població.
És destí freqüent de moltes de les rutes d'excursionisme de la zona dels Pirineus entre Andorra i l'Alta Cerdanya.
Aquest cim està inclòs al llistat dels 100 cims de la FEEC

## Referències

* ↑ «El pic Negre d’Envalira: un 100 Cims poc clar». Senderisme en tren, 10-07-2017. [Consulta: 6 octubre 2021].
* ↑ «Pic Negre d'Envalira». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ El Pic Negre d'Envalira en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Una ruta de Wikiloc
* ↑ Una altra ruta de Wikiloc
* ↑ «Repte 100 cims». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 28 de març 2019. [Consulta: 16 juliol 2022].

## Bibliografia

* Becat, Joan. «- Porta». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Figuera, Manel. Excursions escollides per a raquetes de neu: 20 itineraris pel Berguedà, l'Alt Urgell i la Cerdanya. Valls: Cossetània Edicions, 2005 (Azimut, 75). ISBN 84-9791-140-7.
* Gel, Carles. 30 ascensions a peu per la Catalunya Nord. Valls: Cossetània Edicions, 2004 (Azimut, 64). ISBN 84-9791-055-9.
* Gel, Carles. Andorra: 15 ascensions i 11 escalades hivernals. Valls: Cossetània Edicions, 2003 (Azimut, 44). ISBN 84-96035-19-0.
* Guasch i Terré, Oriol. Obrint traça pel Pirineu: Recull de travessies d'esquí de muntanya. Valls: Cossetània Edicions, 2001 (Azimut, 26). ISBN 84-95684-37-3.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Porta». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Enllaços externs

* El Pic Negre d'Envalira i el Pic d'Envalira a Youtube
* El pic a Vimeo
# Pau Vilana-Perles i Camarasa

Pau Vilana-Perles i Camarasa (Barcelona, 1669 - Salern, 1729) fou un sacerdot català, arquebisbe de Brindisi i de Salern. Era germà del notari Ramon Frederic de Vilana-Perles (1663-1741), conseller de l'emperador Carles VI del Sacre Imperi Romanogermànic.
Pau Vilana-Perles va néixer l'any 1669 a Barcelona, essent fill del notari Ramon Vilana-Perles i d'Eulàlia Camarasa. La família paterna, originària d'Oliana, estava estretament vinculada a l'Església. Amb 20 anys era degà i canonge de la Seu d'Urgell. L'any 1715 fou nomenat arquebisbe de Brindisi i el 1723 fou nomenat arquebisbe de Salern, on morí l'any 1729.

## Referències

* ↑ Costa Trost, 2016, p. 52.

## Bibliografia

* Costa Trost, Margarita. Ramon Frederic Vilana-Perlas i Camarasa, marquès de Rialp, i el Regomir de Barcelona. Barcelona: Fundació Noguera, 2016. ISBN 978-84-9975-767-4.
# Pau Venteo Coll

Pau Venteo Coll (Rubí, 1995) és un fotoperiodista català.
Graduat en Comunicació Audiovisual a la UAB el 2017, va treballar en diversos programes de Catalunya Ràdio. En motiu de les protestes contra la sentència del judici al procés independentista català va començar a interessar-se per fer fotografies. La sortida de la presó de Jaume Cuixart o una foto abans de les protestes d'Urquinaona són algunes de les seves imatges més icòniques. Des del 2019 treballa de fotoperiodista per l'agència Europa Press.
Va publicar amb Albert Mercadé Massó el llibre Del procés a la revolta.Crònica en primera persona dels dies que els carrers van dir prou (Pagès Editors, 2019) sobre les protestes posteriors a la sentència del judici als líders independentistes que havien promogut el referèndum de l'1 d'octubre del 2017.

## Referències

* ↑ «▷ Pau Venteo » Kit del Fotógrafo » Fotografía Documental» (en castellà), 11-05-2020. [Consulta: 3 març 2022].
* 1 2 «Pau Venteo: “M’ha fet fotògraf el fet de voler documentar l’actualitat”». [Consulta: 3 març 2022].
* 1 2 Busquets, Gemma. «La noia poderosa d'Urquinaona - 27 set 2020». [Consulta: 3 març 2022].
* ↑ TV3. «Preguntes freqüents - El fotògraf Pau Venteo, que va immortalitzar la sortida de Cuixart, al "FAQS"». [Consulta: 3 març 2022].
* ↑ ReusDigital. «Albert Mercadé i Pau Venteo desgranen els ingredients del seu “antídot contra l’oblit” de la tardor de 2019 | ReusDigital». Arxivat de l'original el 2022-03-03. [Consulta: 3 març 2022].
* ↑ «El fotoperiodista Pau Venteo presentarà el llibre ‘Del procés a la revolta’ a Rubí» (en castellà), 15-06-2020. [Consulta: 3 març 2022].
# Paul Lester Errington

Paul Lester Errington (14 de juny de 1902 - 5 de novembre de 1962) fou un zoòleg i naturalista estatunidenc de Dakota del Sud. Tot i que estudià molts animals diferents al llarg de la seva carrera, és especialment cèlebre pels seus estudis sobre la relació predador-presa entre el visó americà i la rata mesquera, als quals dedicà més de tres dècades.
Errington nasqué en una granja a prop de Bruce (Dakota del Sud). A l'edat de set anys caigué malalt de pòlio, i durant un any es veié obligat a caminar amb crosses. Després d'estudiar a Brookings i a l'Institut Agrícola de Dakota del Sud, el 1929 marxà a estudiar a la Universitat de Wisconsin, on es doctorà el 1932. Aquest mateix any, marxà a la Universitat Estatal d'Iowa a treballar com a professor ajudant de zoologia, i dos anys més tard es casà, en un matrimoni que li donaria dos fills barons. El 1948 fou promogut a professor titular, un lloc que ocuparia fins a la seva mort el 5 de novembre del 1962 mentre dormia.
Els seus coneixements de captura d'animals l'ajudaren molt en el seu treball de camp. La seva àrea predilecta d'estudi eren la dinàmica de poblacions i els mecanismes de regulació de les poblacions en els vertebrats. A més dels visons americans i les rates mesqueres, també estudià els mussols.
Escrigué més de 200 articles científics però també produí obres literàries molt reeixides. El 1962 fou guardonat amb la Medalla Aldo Leopold, el màxim guardó de la Wildlife Society per a aquells que destaquen en la conservació de la vida salvatge.

## Referències

* ↑ Errington, P. L. 1963. Muskrat populations. Iowa State University Press
* ↑ Schorger, A.W. «Paul Lester Errington: In memoriam» (en anglès). . Arxivat de l'original el 2011-06-14 [Consulta: 16 gener 2012].
# Paul Le Flem

Paul Le Flem (Lézardrieux, Costes del Nord, 1881 - Tréguier, 31 de juliol de 1984) fou un compositor bretó. Orfe als 12 anys, estudià al liceu de Brest i el 1899 va obtenir una beca per a estudiar al Conservatori de París, alhora que estudiava filosofia a la Sorbonne amb Henri Bergson. EL 1902 anà a treballar com a professor a Moscou i va aprendre rus. El 1903 es va inscriure a la Schola Cantorum amb els professors Vincent d'Indy i Albert Roussel. De 1905 a 1913 va compondre la seva primera simfonia, una Fantasia per a piano i orquestra, i una òpera amb influència del folklore bretó i Claude Debussy.
La guerra va posar fi temporalment a les seves activitats de composició, i després de la guerra es va dedicar a la crítica i la música coral. De 1923 a 1939 succeí Roussel com a professor de contrapunt, i entre els seus deixebles cal destacar Erik Satie, Knudage Rilsager i André Jolivet, i de 1921 a 1937 dirigí la revista de crítica musical Comœdia, on defensà el talen d'Igor Stravinski i Darius Milhaud, al mateix temps donà lliçons a diversos alumnes entre els quals hi havia el que després seria compositor, el turc Ahmet Adnan Saygun, el mexicà Ignacio Fernández Esperón. Era una intel·ligència viva i esperit obert, va defensar els treballs que atreien la seva atenció, fins i tot si no era del seu gust. Alhora, formà part del moviment artístic bretó Seiz Breur.
El 1938, va començar a compondre una vegada més. Va compondre les obres vocals (Morvenn le Gaélique i Hommage à Rameau), una obra atonal, el Concertstück pour violon et orchestre (1964), una 3a Symphonie (1971), une 4t Symphonie (1975), La Maudite, òpera no representada, i els Préludes pour orchestre (inacabats, 1976), abans que finalment va ser forçat a renunciar a la composició el 1976, a l'edat de 95, a causa de la ceguesa.

## Bibliografia

* Vie et œuvre de Paul Le Flem (Université de Lyon II, 1998). Philippe Gonin.
* ↑ Dictionnaire des compositeurs.. France: Encyclopædia Universalis, [2016]. ISBN 2-85229-559-8.

## Enllaços externs

* Paul Le Flem a compositeursbretons.com Arxivat 2011-10-03 a Wayback Machine.
# Petrovski (Astracan)

* Per a altres significats, vegeu «Petrovski».
Petrovski (en rus: Петровский) és un poble (un possiólok) de l'óblast d'Astracan, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 16 habitants.

## Referències

* ↑ «Карты Генштаба L-38 (Б) 1:100000. Астраханская область и Калмыкия». Arxivat de l'original el 2016-10-03. [Consulta: 24 juliol 2016].
* ↑ «Akhtubinka». GeoNames. Arxivat de l'original el 2019-02-24. [Consulta: 23 febrer 2019].
* ↑ «Регионы России → Астраханская обл. → Харабалинский р-н → Ахтубинка с.». Arxivat de l'original el 2015-03-24. [Consulta: 10 setembre 2020].