OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Marians (Soanyes)

Marians ([məɾi'ans]) és un poble de la comuna de Soanyes, a la comarca nord-catalana del Conflent. Entre 1790 i 1823 gaudí d'independència municipal, fins que fou agregat a Soanyes, que fins aquell moment tenia també comuna pròpia.
És a la dreta de la Tet, llevat d'una estreta franja de territori a la seva esquerra, al nord del Molí del Pont Nou.

## Etimologia

Joan Coromines explica que el nom d'aquest poble deriva del nom propi llatí Maretius, com es dona també en el cas de Marçà. La diferència és que a Marians no es produeix síncope vocàlica, i de Marezans es passà a Mareans i a Marians.

## Geografia

L'antic terme comunal de Marians és al sud-oest del centre de la comarca del Conflent. Ocupava una mica menys de la quarta part occidental de l'actual terme de Soanyes.
El terme de Marians és en el vessant nord-oest de la Serra, entre el de Soanyes, a llevant, i el de Canavelles, a ponent. Ocupa majoritàriament la riba dreta de la Tet, però una estreta franja de territori passa a l'esquerra del riu.
| | Oleta | |
| Canavelles | | Soanyes |
| | Nyer | |

### Marians

A ponent del terme actual de Soanyes, en un replà del coster de la muntanya, es troba el poble de Marians, agrupat al voltant de l'església, antigament parroquial, de Sant Fruitós de Marians, d'origen romànic. Era aproximadament al centre de l'antic terme propi.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «163 - Soanyes i Marians». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol-El Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Coromines, Joan. «Marçà, Marzà, Marcenyac i noms semblants». A: Onomasticon Cataloniae: Els noms de lloc i noms de persona de totes les terres de llengua catalana. Barcelona: Curial Edicions Catalanes i la Caixa, 1996 (Onomasticon Cataloniae, V L-N). ISBN 84-7256-844-X.
* Kotarba, Jérôme; Castellvi, Georges; Mazière, Florent [directors]. Les Pyrénées-Orientales 66. París: Académie des Inscriptions et Belles-Lettres. Ministère de l'Education Nationale. Ministère de la Recherche. Ministère de la Culture et de la Communication. Maison des Sciences de l'Homme, 2007 (Carte Archeologique de la Gaule). ISBN 2-87754-200-5.
* Pélissier, Jean-Pierre. Paroisses et communes de France: dictionnaire d'histoire administrative et démographique, vol. 66: Pyrénées-Orientales. París: CNRS, 1986. ISBN 2-222-03821-9.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Soanyes». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ Coromines, 1996.
* ↑ El terme de Marians en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Marians a les Cartes de Cassini ofertes per l'IGN
* ↑ Marians en els ortofotomapes de l'IGN
# Martín López de Azlor

Martín López de Azlor (Aragó, ss. XIII–ca. 1313) va ser un religiós aragonès, bisbe d'Osca-Jaca (1300-1313).
Membre de la casa ducal de Villahermosa, va orientar-se vers una carrera eclesiàstica. Va ser canonge i prepòsit de la catedral d'Osca. Va ser designat bisbe d'Osca-Jaca el 24 de juliol del 1300, consagrat pel bisbe de Saragossa, Jimeno de Luna.
Considerat un home culte i de grans coneixements, fou l'artífex d'uns estatuts catedralicis i va erigir l'ardiaconat de Santa Engràcia al Priorat de Santas Masas. Amb els nous estats facultava els canonges i altres càrrecs inherents de la catedral per atorgar testament, fossin béns patrimonials com els adquirits a membres de l'Església. També feu altres disposicions, com l'obligació de dur capa negra des del dia de les Ànimes a Diumenge de Rams, fer sufragis durant nou dies amb motiu de mort d'algun canonge —costum que s'havia anat perdent—, entre d'altres. Va fer fer algunes reformes de càrrecs, com la supressió de la dignitat d'infermer, pròpia de laics, i va revertir les seves rendes a la canònica, també restablí les relacions entre els capítols catedralicis d'Osca i Jaca, que s'havia interromput a causa de diversos plets. Va assistir com a membre del braç eclesiàstic a les Corts de Saragossa de 1301, on va ser molt actiu, i el 1305 va assistir al Concili Provincial Tarraconense, on va sol·licitar que la localitat de Val de Onsella passés a la seva diòcesi enlloc de pertànyer a Pamplona. Al final del seu mandat, el 29 de març de 1313 va celebrar un sínode diocesà, que va aprovà noves constitucions. Va morir poc després.

## Referències

* 1 2 3 4 Latassa Ortín, Félix de. Biblioteca nueva de los escritores aragoneses que florecieron desde el año de 1500 hasta 1599 (en castellà). Pamplona: Oficina de Joaquín de Domingo, 1798, p. 5.
* ↑ Cheney, David M. «Bishop Martín López Azlor» (en anglès). Catholic Hierarchy, 2015. [Consulta: 1r març 2017].
* 1 2 Huesca, Ramón de. Teatro Historico de las Iglesias del Reyno de Aragón (en castellà). Tom VIII. Pamplona: Oficina de la Viuda de Longás é Hijo, 1802, p. 125-126.
# Mas d'Alimbau

El Mas d'Alimbau és una obra noucentista de la Selva del Camp (Baix Camp) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Gran conjunt d'edificis blancs, dels quals destaca el mas pròpiament dit, amb dues torres disposades simètricament. El mas, de planta rectangular, te coberta a dues vessants i un aspecte de centre de gran hisenda. Al seu entorn, a part d'instal·lacions d'esplai hi ha granges i dependències agrícoles. S'hi arriba per un camí particular que hi mor, generalment barrat per una cadena. Sota els edificis passa la riera d'Almoster, poble amb el qual te l'única comunicació, malgrat pertànyer al terme de la Selva.

## Història

Anteriorment era conegut com a Mas d'en Grau. En èpoques més recents es coneix amb el nom de Limbau o d'Alimbau. La finca s'ubica en terres de la Selva i d'Almoster, i ocupa una superfície de 280 metres quadrats. La producció és bàsicament agrícola i ramadera, però també se'n fa ús forestal.

## Referències

* 1 2 «Mas d'Alimbau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2018].

## Enllaços externs

* «Mas d'Alimbau». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Mas al Carrer de Santa Llúcia

El mas al Carrer de Santa Llúcia és un mas construït al segle xviii dins del nucli urbà de Capmany, a la banda de tramuntana del terme, formant cantonada entre els carrers de Santa Llúcia i Alt.

## Arquitectura

Masia de planta irregular formada per diversos cossos adossats amb una gran zona de pati a migdia. L'edifici principal és rectangular, amb la coberta de teula de dues vessants i distribuït en planta baixa i dos pisos. La façana principal, orientada a migdia, presenta un cos adossat cobert amb una terrassa al nivell del primer pis, sostinguda per dues grans voltes de canó bastides en pedra. Les obertures presents a l'edifici són rectangulars, amb els brancals bastits amb carreus de pedra i les llindes planes. Algunes finestres presenten els ampits motllurats i d'altres han estat reformades o bé són de nova obertura. Adossats a la façana de tramuntana hi ha el forn i el pou de la casa, de planta circular, amb les cobertes d'un sol vessant de teula i arrebossats i pintats. La construcció es complementa amb altres cossos adossats a la casa, disposats a la banda de llevant. Tot i que el conjunt està bastit en pedra, majoritàriament presenta els paraments arrebossats i pintats.

## Notícies històriques

El nucli primitiu de Capmany quedava inclòs dins el recinte medieval emmurallat de la Força. De la mateixa manera van aparèixer diferents nuclis de població relacionats: la Força Forana, la vila d'Avall, la vila d'Amunt, la pujada i alguns masos dispersos. Actualment aquesta edificació que data del segle xviii queda englobada dins del nucli urbà de Capmany, dins del barri de la vila d'Amunt, encara que per la seva tipologia i situació correspon a un dels diferents masos que abans eren situats fora de nucli i que amb el creixement posterior de Capmany, produït pels bons resultats de la vinya i de l'olivera durant el segle xviii, varen ser absorbits pel poble.

## Referències

* 1 2 3 «Mas al carrer Santa Llúcia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 setembre 2014].
# Mas Serra (Talamanca)

El Mas Serra és un edifici del municipi de Talamanca (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La masia consta d'un cos central, antic, i dos cossos adossats d'època posterior, un a la cara sud i l'altre a la nord. L'entrada principal es troba a ponent, i presenta una porta de mig punt amb dovelles grans i ben disposades. Consta de planta baixa- en bona part destinada a les corts-, un primer pis i unes golfes. La cara sud, en ser la més assolellada, és la que presenta més obertures (6 finestres, 2 porxades i 2 balcons). L'aparell és molt irregular i no està disposat en filades. En el cos antic hi ha algunes parts obrades en tàpia.

## Història

La part originària de la masia podria ser del segle xvii o anterior. A l'interior hi ha una premsa del segle xvii. Els cossos adossats són clarament posteriors; així ho testimonien la seva estructura, els materials emprats i el tipus d'aparell.

## Referències

* 1 2 «Mas Serra». Mapa de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 novembre 2015].
# Marta Poláková

Marta Poláková (cognom de naixement:Sedláčková; nascuda el 3 de juliol de 1934) és una jugadora d'escacs txeca, anteriorment txecoslovaca, assídua participant en els Campionats d'escacs femeníns de Txecoslovàquia.

## Resultats destacats en competició

Marta Poláková va ser una jugadora d'escacs de Brno. Fou una de les principals jugadores d'escacs txecoslovaques entre 1955 i 1966. Marta Poláková va ser quatre vegades finalista del Campionat d'escacs femení de Txecoslovàquia: 1956 (10è lloc), 1961 (4t-5è lloc compartit), 1965 (2n-3r lloc compartit), 1966 (7è lloc). Va ser dissenyadora de professió.
Marta Poláková va jugar representant Txecoslovàquia en una edició de les Olimpíades d'escacs femenines:
* L'any 1966, al primer tauler reserva a la 3a Olimpíada d'escacs (femenina) a Oberhausen (+0, =1, -1).

## Referències

* ↑ Ad Poláková Marta
* ↑ Bartelski, Wojciech. «OlimpBase :: Women's Chess Olympiads :: Marta Poláková». www.olimpbase.org.
# Shūdōkan

Shūdōkan(修道 馆), traduït al català 'la sala per a l'estudi del karate' és una escola de karate creada el 1932 per Kankan Toyama (1888 - 1966). Les característiques del shudokan inclouen amplis moviments circulars amb l'èmfasi en la protecció en el seu únic kata propi.

## Enllaços externs

* Shudokan Martial Arts Association
# Turan (Balutxistan)

Turan (potser també Tuwaran) fou una antiga regió del Balutxistan. Al-Tabarí esmenta als reis de Turan i de Makuran que diu que es van sotmetre al sassànida Ardaixir I (224-241); la inscripció de Paikuli només esmenta al rei de Makuran que segurament era un vassall saka i s'hauria sotmès quan Ardashir va sotmetre Sakastan. Al-Istakhri i Ibn Hàwqal esmenten com a llocs habitats al Turan Madjak, Kizkanan, Siwi i Kusdar o Kuzdar (Khuzdar); Ibn Hawkal diu que Turan era una vall amb una fortalesa al mig anomenada al-Turan rodejada d'una població i diu que el cap del lloc era Abu l-Kasim al-Basri; Kuzdar era probablement la ciutat comercial de Turan; allí dominava Mughir o Muin o Mutazz ibn Ahmad, que no reconeixa cap autoritat més que el califa Kandabil a 5 farsakhs ja no era part de la regió de Turan i era la capital dels Budha. Segons al-Ishtrakri el cap de Turan era Muin ibn Ahmad (el mateix que Ibn Hawkal assenyala com a cap de Kuzdar) i residia a Kizkanan, de situació desconeguda que voldria dir "la fortalesa de Turan"; al territori dels budhes (entre Kizkanan i Kandabil) li dona el nom del seu cap Ayl o Utl. Yaqut al-Hamawí diu que la capital de Turan era Kuzdar.

## Notes

* ↑ 5 farsakhs serien uns 25 km, però podria ser un error per 5 marhals, que serien 125 km
* ↑ Kandabil podria ser Gandawa a uns 120 km al nord-est de Khuzdar

## Bibliografia

* C. E. Bosworth, Rulers of Makran and Qusdar in the early islamic period, Studia Iranica, XXIII, 1994
* Article a Encyclopaedia Iranica
* Minorsky, V.. "Ṭūrān". Encyclopaedia of Islam, primera edició (1913-1936). Editada per M. Th. Houtsma, T.W. Arnold, R. Basset, R. Hartmann. Brill Online, 2016. 22 de maig de 2016 <http://referenceworks.brillonline.com/entries/encyclopaedia-of-islam-1/turan-SIM_5834>
# Gustavo Antonio Varela Rodríguez

Gustavo Antonio Varela Rodríguez (Montevideo, 14 de maig de 1978) és un futbolista internacional uruguaià que juga actualment al Club Atlético Cerro.

## Biografia

Varela va començar la seva trajectòria professional al Club Nacional de Football de Montevideo. Entre el 2002 i el 2008 va jugar per al Schalke 04 d'Alemanya. El gener de 2009, un cop havia caducat el seu contracte amb el club alemany, Varela va tornar al Nacional.
Varela va ser transferit al club argentí Quilmes AC, el qual acabava de pujar a primera divisió durant la temporada 2010-2011. Des de l'any 2011 juga al Club Atlético Cerro de Montevideo.

### Internacional

Varela va jugar amb la selecció de futbol de l'Uruguai en 24 partits, participant en la Copa del Món de futbol de 2002.

## Referències

* ↑ «"Heimweh" in Uruguay: Zu Besuch bei Darío Rodríguez und Gustavo Varela» (en alemany). FC Schalke 04, 01-02-2010. Arxivat de l'original el 2010-05-29. [Consulta: 17 setembre 2011].
* ↑ «Morales y Varela llegan a Quilmes» (en castellà). ESPN Deportes, 18-06-2010 [Consulta: 17 setembre 2011].
* ↑ Passo Alpuin, Luis Fernando. «Uruguay - Record International Players» (en anglès). RSSSF, 01-05-2009. [Consulta: 17 setembre 2011].

## Enllaços externs

* Estadístiques Arxivat 2010-05-15 a Wayback Machine. a ESPN Soccernet (anglès)
# Simó Pastor

Simó Pastor (?, segle xv) va ser un poeta català, del qual no se'n tenen referències bigràfiques.
Les obres que se'n conserven són les següents:
* una cançó amorosa, elogi elegant d'Isabel Suaris, amb nombroses referències a la mitologia
* un maldit adreçat a un home
* una composició farcida, Omne Rarum Preciosum, escrita en llatí i castellà

## Referències

«Simó Pastor». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Snap!

Snap! és un llenguatge de programació educatiu lliure, visual i drag-and-drop que s'executa al navegador. Permet als usuaris crear animacions interactives i jocs mentre assoleixen coneixements científics, enginyerils i computacionals. Snap! està inspirat en Scratch, però el seu públic objectiu és tant usuaris principiants com més avançat donat que Snap! inclou i amplia les possibilitats de programació de Scratch. Des de Snap! 4.0, la plataforma ja era totalment per a navegador i ja no requeria instal·lar-hi cap mena de programari en el dispositiu local.
Snap! 4.0 i el seu predecessor BYOB (Build Your Own Blocks) van ser desenvolupats inicialment per Jens Mönig per a Linux, Mac OS X o Windows, i el disseny i la documentació va ser proporcionada per Brian Harvey de la Universitat de Califòrnia a Berkeley. La plataforma ha estat utilitzada en cursos d'introducció a la programació d'estudiants universitaris. El codi de font està sota llicència AGPL i es pot descarregar tant des del web de Snap! com des de GitHub. Existeix també una modificació de Snap!, Snap4Arduino, que conté blocs específics per a interactuar amb plaques Arduino.

## Referències

* ↑ Brian Harvey user contributions page
* ↑ Brian Harvey's homepage
* ↑ Jens Mönig user contributions page
* ↑ Mönig's blog post announcing BYOB as bringing protypal inheritance to Scratch
* ↑ The Beauty and Joy of Computing course homepage
* ↑ Github Snap! page
* ↑ Pàgina oficial
* ↑ Introducció a Snap4Arduino
* ↑ Snap4Arduino, ¡Un mundo que programar! Universidad de Navarra
* ↑ Snap4Arduino: ventajas, instalación e importación de proyectos de Scratch

## Enllaços externs

* Snap! - Lloc web oficial
* Introducció a Snap! Arxivat 2019-02-09 a Wayback Machine. (català)
# Shi Tennō-ji

El Shi Tennō-ji (四天王寺) és un temple budista situat a la ciutat d'Osaka, Japó.

## Història

El príncep Shotoku va fer construir aquest temple l'any 593 per Kongō Gumi. El dedica als quatre déus-reis guardians dels horitzons, el shitennō, en agraïment per la seva victòria contra el clan Mononobe. És el temple administrat oficialment més antic del Japó, tot i que el local s'ha reconstruït al llarg dels anys. Té diversos edificis, inclosa una pagoda de cinc nivells que es pot visitar i el pavelló kōdō decorat amb frescos de Gakuryo Nakamura (1890-1969).
També és el lloc d'uns importants encants el 21 de cada mes, on els endevins i els curanderos també ofereixen els seus serveis
El Shi Tennō-ji és a deu minuts a peu de l'Estació de Tennōji, a les línies JR, Midōsuji i Tanimachi. Va donar el seu nom al barri de Tennōji.
El temple té diversos artefactes històrics valuosos, que s'exposen a la seva Sala dels Tresors. També amaga en el seu interior, a l'edifici Kameido, una estàtua de tortuga, encara utilitzada al segle xxi per als ritus de commemoració fúnebre, que daten del segle vii.

## Pavelló Gansandaishi-dō

Al temple, el pavelló Gansandaishi-dō (元三大師堂) és visitat pels estudiants abans de presentar-se als exàmens; realitzen la seva pregària d'èxit passant per un cercle de corda, el « cercle de saviesa » (智慧の輪, chie no wa). Després poden comprar talismans en una botiga.

## Galeria d'imatges

* Porta de l'oest (Gokuraku-mon).
* Porta est.
* Porta Sud (Nandai-mon).
* Shōrō del Nord.
* Shōrō del Sud.
* Torii.
* Pati.
* Niō.
* Niō.
* Kūkai.

## Referències

* ↑ «Street diviners and healers» (en anglès). nirc.nanzan-u.ac.jp. [Consulta: 20 setembre 2019].
* ↑ Y. Hayashi. «Turtle-shaped stonework at Osaka temple dates to 7th century: study» (en anglès). mainichi.jp. [Consulta: 20 setembre 2019].
* ↑ Kunik, Damien «Repenser les catégories de l’objet votif au Japon» (en francès). Techniques & Culture. Revue semestrielle d’anthropologie des techniques, 06-12-2018. ISSN: 0248-6016.
# Skúvoy (Skúvoy)

Skúvoy [skʉuːwɪ], o Skúgvoy, és un petit poble i municipi de l'illa de Skúvoy, a les illes Fèroe. El poble de Skúvoy és també la capital del municipi, que inclou l'illa de Stóra Dímun i la mateixa Skúvoy. L'1 de gener de 2021 hi vivien 43 persones a les dues illes, 33 a Skúvoy i 10 a Stóra Dímun.
El Høgoyggj, de 396 metres, situada a Stóra Dímun, és la muntanya més alta del municipi.
El ferri Sildberin connecta varis cops a la setmana el poble de Skúvoy amb Sandur, a l'illa de Sandoy. Alguns horaris només serveixen sota reserva, i tots estan subjectes a les condicions meteorològiques.

## Història

Al cementiri de Skúvoy hi ha una làpida anomenada Sigmundarsteinur (Pedra de Sigmundur) que, segons la tradició, pertany a Sigmundur Brestisson. Segons la Saga dels feroesos Brestisson va ser el cap viking que va cristianitzar les Illes Fèroe l'any 1000. La tradició diu que vivia a la seva granja de Skúvoy quan Tróndur i Gøtu el va atacar. Sigmundur va fugir saltant al mar i nedant fins a Sandvík, a l'illa de Suðuroy (15 km). A Sandvík el va trobar esgotat Torgrimur Illi, que el va matar per a poder robar-li el braçalet d'or que duia.
Al segle xiv, la pesta negra va matar tots els habitants de l'illa, excepte a una dona jove. Al segle xviii una epidèmia de verola va fer estralls a tot l'arxipèlag i va exterminar tota la població de Skúvoy.
Hi ha hagut diverses esglésies al llarg de la història. La primera va ser construïda per Sigmundur Brestisson l'any 999. L'església actual de Skúvoy data del 1937.
Fins fa poc era popular la captura d'ocells al costat oest de l'illa. Com que el nombre d'individus a les colònies d'ocells ha disminuït notablement la seva captura ara és limitada.

## Referències

* ↑ «Statistical Database» (en feroès). Arxivat de l'original el 2020-07-06. [Consulta: 11 setembre 2021]. «Base de dades estadística de les Illes Fèroe»
* ↑ «Fjøll» (en feroès). Arxivat de l'original el 2011-07-20. [Consulta: 8 agost 2019]. «Llista de muntanyes de les Fèroe per alçada.»
* ↑ «66 Sandur - Skúvoy» (en anglès). Strandfaraskip Landsins. [Consulta: 13 agost 2019].
* ↑ «Sigmundarsteinur» (en anglès). Visit Faroe Islands. [Consulta: 13 agost 2019].
* 1 2 3 4 «Skúvoy» (en anglès). Faroe Islands. [Consulta: 13 agost 2019].

## Vegeu també

* Llista de municipis de les Illes Fèroe.

## Enllaços externs

* Pictures of the island Skúvoy Arxivat 2018-09-30 a Wayback Machine.
# Snowkite

Snowkite (estel de neu), és un esport d'hivern a l'aire lliure en el que s'utilitza l'energia del vent per lliscar sobre la neu o el gel per mitjà d'un estel.
A mitjans de la dècada de 1980, alguns esquiadors alpins van utilitzar l'energia de tracció dels parapents quadrats per esquiar muntanya amunt. En la dècada del 2000, s'ha produït un gran salt i avenç tecnològic en els processos i materials utilitzats en la fabricació dels estels per neu. Això ha permès a les persones que fan snowkite (anomenats kiters) una major llibertat per fer excursions per la muntanya i realitzar llargues travessies per la neu, com la que es va fer a Groenlàndia (3.120 km el 2009), entre moltes altres activitats.

## Referències

* ↑ (issuu) DRIFT Snowkite Magazine, 2008.
* ↑ «Longest Arctic unsupported snowkite expedition (straight line)» (en anglès britànic). Guinnes World Record. [Consulta: 11 desembre 2021].
* ↑ Song, Lauren. «New Sport Alert: Snowkiting» (en anglès canadenc). Faze, 24-10-2014. [Consulta: 11 desembre 2021].

## Vegeu també

* Kitesurf
# Solea fulvomarginata

Solea fulvomarginata és un peix teleosti de la família dels soleids i de l'ordre dels pleuronectiformes que es troba a les costes de Sud-àfrica.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
# Mascarada (desambiguació)

«Mascarada» té aquests significats:
* Mascarada, forma d'entreteniment cortesana que va florir a Europa entre els segles XVI i XVIII, que destaca per l'ús de màscares
* Mascarada (Joan Abelló i Prat), pintura a l'oli del pintor català Joan Abelló de 1953
* Mascarada (pel·lícula) (títol original en anglès Masquerade), pel·lícula britànica de 1965 dirigida per Basil Dearden i protagonitzada per Cliff Robertson i Jack Hawkins
* Mascarada per un crim (títol original en anglès: Masquerade), pel·lícula estatunidenca de 1988 dirigida per Bob Swaim i protagonitzada per Rob Lowe i Meg Tilly
# Monument de la Dona Treballadora

El Monument de la Dona Treballadora fou inaugurat el 21 de desembre de 1996. L'autor, Andreu Alfaro, cerca amb aquest monument retre homenatge a la dona treballadora terrassenca.
Està situada dins la glorieta de l'encreuament entre la carretera de Castellar amb les avingudes de Jaume I i de Barcelona, i el passeig Vint-i-dos de Juliol, dins de la ciutat de Terrassa.
Com a estructura, és un llarg tirabuixó cònic d'uns 40 metres d'alçada i més de 60 tones de pes, fet en acer patinable, format per dos plans entrellaçats estrenyent-se a mesura que l'altura augmenta, emulant les trenes que portaven les dones que treballaven a les fàbriques tèxtils de la ciutat. En la precarietat d'aquestes fàbriques s'havien produït nombrosos accidents en què les trenes de les treballadores quedaven embullades en la maquinària, matant-les en l'acte. L'autor honra amb aquest monument a totes les dones treballadores de les fàbriques tèxtils de la ciutat de Terrassa. A més, per la seva mena de material, el monument adopta tonalitats i colors diferents segons l'hora del dia.

## Enllaços externs

* Monument a la Dona Treballadora (Terrassa - Eixample i rodal - Vallés Occidental) (català)
* Ajuntament de Tarrasa - Arxiu Municipal - Escultures i Monuments Urbans