OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Los Pinos (Plasència)

El Parc de "Los Pinos" és un parc municipal situat entre l'avinguda d'Extremadura, el carrer Fuero i l'avinguda de la Hispanitat, de la ciutat de Plasència, a Càceres.
En 1991 va ser declarat Nucli Zoològic per la Junta d'Extremadura.

## Història

L'ajuntament de Plasència va manar construir un dipòsit d'aigües en 1903, amb una capacitat de 1250 m³ d'aigua. Anys més tard, a l'octubre de 1918 comencen a plantar-se una sèrie de pins i altres arbres ornamentals a la zona d'al voltant del dipòsit d'aigües. Finalment en 1937 l'Ajuntament de Plasència, a través de la seva Comissió Gestora crea el Parc de "Los Pinos". Des d'aquest moment el parc ha anat evolucionant i passant diferents fases fins a la seva declaració en 1991 com a Nucli Zoològic, declaració atorgada per la Junta d'Extremadura a petició del mateix Ajuntament de Plasència.
Al juliol de 2011 es va abandonar definitivament el projecte de convertir el parc en un zoològic. Aquesta decisió es va prendre en comprovar que les característiques del parc no feien viable aquest tipus d'instal·lació. Aquest gir en les intencionalitats de transformació del parc no suposen que perdi el seu estatus de “Nucli Zoològic”, adquirit en 1991, encara que sí que ha d'adaptar-se a la normativa que regeix aquesta figura, en la qual queda prohibit albergar animals silvestres. La nova proposta s'encamina a convertir el parc en una zona en la qual es pugui gaudir de passejos sense barreres d'accés i en el qual l'aigua tingui el protagonisme.

## Descripció

Es tracta d'un parc de 53900 m² que s'adapta a l'orografia del terreny en el qual es va començar a construir, el qual presenta una diferent altitud segons zones, presentant el punt més alt del parc 415 metres d'altitud, mentre que la part més baixa es troba a 380 metres sobre el nivell del mar. La major part de l'arbrat està format per espècies autòctones de la zona: pins, alzines, sureres entre una gran varietat d'espècies tant d'arbres com d'arbustos.
Cal destacar la varietat d'aus que el parc posseeix, entre les quals destaquen les aus aquàtiques com: ànecs, oques, cigonyes, garses, grullas, flamencs, etc., que nien als voltants de les tolles i estanys que el parc té. També cal destacar un altre tipus d'aus com el paó, estruços, emúes, ocells tropicals, que estan totalment adaptats al parc.
El parc és considerat un dels “pulmons verds” de la ciutat, i el parc més gran d'aquesta, la qual cosa li atorga tanta importància com la de ser un parc d'interès per la seva fauna i varietat botànica.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 http://www.plasencia.es/web/parque-de-los-pinos
* 1 2 3 «Información Ambiental» (en castellà). Línea Verde. Arxivat de l'original el 8/1/2019. [Consulta: 10 juny 2021].
* ↑ http://www.elperiodicoextremadura.com/noticias/plasencia/parque-placentino-pinos-no-convertira-zoo_595859.html
* ↑ http://www.plasenciajoven.com/paginas/turismo/museos/parques.asp
* ↑ http://www.plasencia.es/web/una-ciudad-verde
* ↑ «http://www.quehacerenplasencia.es/Empresa.php?». Arxivat de l'original el 2013-06-12. [Consulta: 10 febrer 2016].
# Lægerneset

Lægerneset és un assentament abandonat situat a l'illa de Spitsbergen, a l'arxipèlag Svalbard, Noruega.

## Referències

* ↑ «Lægerneset - Nes (Svalbard)». stadnamn.npolar.no. Arxivat de l'original el 2016-10-06. [Consulta: 5 octubre 2016].
# Luanheïta

La luanheïta és un aliatge mineral, que es troba d'aquesta manera a l'escorça terrestre. El seu nom fa referència al riu Luan (Luan He en xinès mandarí), província de Hebei, República Popular de la Xina, on fou descoberta. Fou descrita el 1984 per Shao Dianxin, Zhou Jianxiong, Zhang Jianhong i Bao Daxi.

## Característiques

La luanheïta és una amalgama d'argent i mercuri, de fórmula Ag₃Hg. És de color blanc llet en les reflexions, i negre en zones deslluïdes, i la seva lluentor és metàl·lica. La seva densitat és alta, de 12,5 g/cm³. Cristal·litza en el sistema hexagonal.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la luanheïta pertany a «01.AD - Metalls i aliatges de metalls, família del mercuri i amalgames» juntament amb els següents minerals: mercuri, belendorffita, kolimita, eugenita, moschellandsbergita, paraschachnerita, schachnerita, weishanita, amalgames d'or, potarita i altmarkita.

## Formació i jaciments

Se n'ha trobat en plaers que contenen or i altres elements, com ara plom, zinc, coure, mercuri, argent, cobalt i tel·luri.

## Referències

* ↑ «Luanheite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 19 octubre 2014].
* ↑ «Luanheite Mineral Data» (en anglès). Webmineral.com. [Consulta: 19 octubre 2014].
* ↑ Riba, O.; Melgarejo, J.C.; Mata, J.M. Vocabulari de mineralogia. Segons les normes de la International Mineralogical Association. Amb equivalències angleses. Edicions Universitat Barcelona, 2000. ISBN 9788493100100.
* ↑ Anthony, J.W.; Bideaux, R.A.; Bladh, K.W. [et al.].. «Luanheite». A: Handbook of Mineralogy (pdf). Chantilly, EUA: Mineralogical Society of America, 2005.
* ↑ «Luanheite» (en anglès). Handbook of mineralogy. [Consulta: 19 octubre 2014].
# Lèmur ratolí de Margot Marsh

El lèmur ratolí de Margot Marsh (Microcebus margotmarshae) és una espècie de lèmur ratolí endèmica de Madagascar. L'holotip en fou recollit el 21 de maig del 2006. El 2006, Andriantompohavana et al. suggeriren que es tractava d'una espècie distinta, que fou descrita formalment per Lewis Jr et al. el 2008. Segons les proves genètiques, difereix genèticament del seu tàxon germà més proper, el lèmur ratolí de Claire (M. mamiratra).
Amb un pes d'uns 41 g, un cos de 8,4 cm i una cua de 14 cm, es tracta d'un lèmur ratolí de mida petita. Viu a la Reserva Especial del Bosc Classificat d'Antafondro, al nord de Madagascar.
# Lèmur ratolí de Jonah

El lèmur ratolí de Jonah (Microcebus jonahi) és una espècie de primat de la família dels quirogalèids. Com tots els altres lèmurs, és endèmic de Madagascar, on viu a altituds d'entre 42 i 356 msnm. Es tracta d'un lèmur ratolí gros, de color marró rogenc i orelles petites. El pelatge és curt i espès. El seu hàbitat natural són els boscos. Fou anomenat en honor del primatòleg malgaix Jonah Ratsimbazafy.

## Referències

* ↑ Schüßler, D.; Blanco, M. B.; Salmona, J.; Poelstra, J.; Andriambeloson, J. B.; Miller, A.; Randrianambinina, B.; Rasolofoson, D. W.; Mantilla‐Contreras, J. «Ecology and morphology of mouse lemurs (Microcebus spp.) in a hotspot of microendemism in northeastern Madagascar, with the description of a new species» (en anglès). American Journal of Primatology, 2020. DOI: 10.1002/ajp.23180. ISSN: 0275-2565.
# Paul Lincke

Carl Emil Paul Lincke (Berlín, 7 de novembre de 1866 – Hannenklee, 3 de setembre de 1946) va ser un compositor alemany la cançó del qual Berliner Luft ("Aires de Berlín") es va convertir en l'himne de la seva ciutat natal, Berlín. Considerat el pare de l'opereta berlinesa, és l'equivalent de Berlín a Jacques Offenbach a París i Johann Strauss a Viena.
Va estudiar en la Wittenberger Stadtkapelle i va començar la seva carrera com a director d'una banda. Va treballar amb gran èxit en els teatres berlinesos Apollo i Metropol, èxits que el van portar al Folies-Bergere de París durant dos anys.
La marxa Berliner Luft ve de la seva opereta Frau Luna (1899) sobre el viatge a la Lluna en un globus per un grup de membres de l'alta classe berlinesa.
Altres operetes són Im Reiche des Indra i Lysistrata la cançó de les quals "Das Glühwürmchen" ("La cuca de llum") es va fer internacionalment famosa en les versions angleses de Lilla Cayley Robinson, Johnny Mercer i d'altres.
Es va casar el 1893 amb la jove soubrette i actriu Anna Müller-Lincke (1869-1935) i va mantenir una llarga relació amb l'actriu Ellen Sousa amb qui va tenir un fill. Mai es van casar davant la negativa d'ella. Va ser declarat ciutadà il·lustre de Berlín i el 1943 mentre dirigia a Marienbad el seu apartament del carrer Oranien va ser bombardejat i mai més va tornar a Berlín.
Va ser el compositor de la dansa escoltada en la pel·lícula Titanic mentre la nau s'enfonsa.
Berliner Luft és el bis tradicional de l'Orquestra Filharmònica de Berlín i s'executa durant celebracions de l'any nou. També es va executar per Plácido Domingo en les celebracions del 20è aniversari de la caiguda del mur de Berlín.

## Operettes (selecció)

* Venus auf Erden (Berlín 1897)
* Frau Luna (Berlín 1899)
* Im Reiche des Indra (Berlín 1899)
* Fräulein Loreley (Berlín 1900)
* Lysistrata (Berlín 1902)
* Nakiris Hochzeit, oder Der Stern von Siam (Berlín 1902)
* Prinzess Rosine (Berlín 1905)
* Casanova (Darmstadt 1913)
* Ein Liebestraum (Hamburg 1940)

## Referències

* ↑ «Paul Lincke» (en alemany). Neue deutsche Biographie. Münchener Digitalisierungszentrum. [Consulta: 29 octubre 2017].
* ↑ «YouTube - Erna Sack sings Glühwürmchen-Idyll from the operetta "Lysistrata"».
* ↑ «YouTube - Berliner Luft - Simon Rattle - Berliner Philharmoniker».
* ↑ «YouTube - Plácido Domingo canta a la 'Festa de la Llibertat' de Berlín».

## Enllaços externs

* "Berliner Luft" a YouTube, conducted by Plácido Domingo with the Berlin Philharmonic
# Son Xic

Son Xic són unes antigues cases i redol rural i d'habitatges dispersos de Santa Maria del Camí.
L'origen d'aquestes cases està en una segregació de la Cavalleria de Santa Maria, cap a la part nord de la carretera d'Inca a Ciutat. La via del tren en marca el seu límit sud (Camí de sa Síquia). Els intents d'urbanització duits a terme en el segle XX sols han aconseguit integrar dins el centre urbà una petita part de l'àrea. Confronta amb Can Orell, Son Company, es Camp Gran i Can Borralló.

## Referències

* ↑ Mateu Vich i Coll Evolució urbana de Santa Maria del Camí II Jornades d'estudis locals.- Ajuntament de Santa Maria del Camí: Santa Maria del Camí, 2000, p. 183-196
# Marquesat de Benavites

El Marquesat de Benavites és un títol nobiliari espanyol creat el 18 de maig de 1628 pel rei Felip IV per elevació a marquesat del comtat de Benavites, a favor de Pere Exarch de Belvís i Martorell, I comte de Benavites.
El comtat de Benavites havia estat creat el 8 de juny de 1624 per a Pere Eixarch de Bellvís i Martorell, com a primer comte, passant en 1628 a ser primer marquès de Benavites.
La seva denominació fa referència a la localitat de Benavites (Camp de Morvedre).

## Marquesos de Benevites

| | Titular | Període |
| Creació per Felip IV |||
| I | Pere Eixarch de Bellvís i Martorell | 1628- |
| Rehabilitació per Alfons XIII |||
| IX | Bernardino de Melgar y Álvarez de Abreu | 1893-1942 |
| X | María de los Dolores de Melgar y Hernández | 1951- ? |
| XI | María del Campanario de Melgar y Hernández | ? - ? |
| XII | Juan Luis de Narváez y de Melgar | 1959- ? |
| XIII | Juan Antonio de Narváez y Muguiro | 1995-2015 |

## Història dels Marquesos de Benavites

Pere Eixarch de Bellvís i Martorell, I marquès de Benevites, abans I comte de Benavites.
Rehabilitat en 1893 per a:
* Bernardino de Melgar y Álvarez de Abreu (1863-1942), IX marquès de Benavites, VII marquès de San Juan de Piedras Albas, VI marquès de Canales de Chozas, senyor d'Alconchel. Va casar amb María de los Dolores Hernández y Torres Gorrita. El va succeir, en 1951, la seva filla:
* María de los Dolores de Melgar y Hernández (n. en 1893), X marquesa de Benavites, VIII marquesa de San Juan de Piedras Albas, VII marquesa de Canales de Chozas. Va casar amb Manuel García Iraola. Sense descendents. La va succeir la seva germana:
* María del Campanario de Melgar y Hernández (n. en 1896), XI marquesa de Benavites. Va casar amb Ramón de Narváez y Pérez de Guzmán el Bueno, XV marquès d'Espeja. La va succeir, en 1959, el seu fill:
* Juan Luis de Narváez y de Melgar (n. en 1923), XII marquès de Benavites. Va casar amb María Antonia de Muguiro. El va succeir, en 1995, el seu fill:
* Juan Antonio de Narváez i Muguiro (m. 2015), XIII marquès de Benavites. Sense descendents

## Referències

* ↑ >Elenco de Grandezas y Títulos Nobiliarios Españoles. Instituto "Salazar y Castro", C.S.I.C.
# Peloide

Els Peloides són al·loquímics que estan composts de micrita, sense tenir en compte la mida, la forma o l'origen. Els dos principals tipus de peloides són els pel·lets i els intraclasts. Un altre tipus de peloide és el pseudo-oòlit.

## Referències

* ↑ Folk, R.L. (1959) Practical petrographic classification of limestones. American Association of Petroleum Geologists Bulletin. 43, pp. 1-38.
* ↑ Neuendorf, K.K.E., J.P. Mehl, Jr., and J.A. Jackson, J.A., eds. (2005) Glossary of Geology (5th ed.). Alexandria, Virginia, American Geological Institute. 779 pp. ISBN 0-922152-76-4
* ↑ Scholle, P.A., and D.S. Ulmer-Scholle (2003) A Color Guide to the Petrography of Carbonate Rocks: Grains, textures, porosity, diagenesis. American Association of Petroleum Geologists Memoir no. 77. Tulsa, Oklahoma, American Association of Petroleum Geologists. 474 pp. ISBN 0891813586
# Viatge a Melònia

Viatge a Melònia (títol original en suec: Resan till Melonia) és un llargmetratge d'animació suec dirigit per Per Åhlin i estrenat l'any 1989. És una adaptació animada de l'obra de William Shakespeare La tempesta i ha estat doblada al català.
Amb un pressupost de 22 milions de SEK, va ser la pel·lícula d'animació sueca més cara que s'havia fet mai a la història, a causa del llarg procés de producció entre 1982 i 1989. Quan es va fer el guió, Per Åhlin i Karl Rasmussen van escollir línies de La tempesta que van pensar que podrien fer servei, i després les van reunir en una sinopsi coherent. Una influència per a l'estil visual va ser l'obra de 1895 de Jules Verne Propeller Island.

## Argument

Quan un vaixell s'enfonsa durant una tempesta, un esclau de l'illa industrial de Plutònia es renta a les platges de l'illa paradisíaca Melònia, on resideix el totpoderós mag Pròsper i els seus estranys amics.

## Repartiment

* Allan Edwall: Prospero
* Robin Carlsson: Miranda
* Olle Sarri: Ferdinand
* Tomas von Brömssen: Ariel
* Jan-Olof Strandberg: William
* Ingvar Kjellson: Kapten Julgransfot
* Ernst Günther: Caliban
* Eva Rydberg: Kockan
* Jan Blomberg: Slug
* Hans Alfredson: Slagg
* Nils Eklund: Rorsman

## Premis i reconeixements

Va guanyar dos premis Guldbagge al Millor assoliment creatiu (una categoria amb tres premis per assoliments tècnics sense les seves pròpies categories). El primer va ser atorgat a Åhlin per l'animació i el segon a Björn Isfält per la música. L'any 1991 va participar al Festival de Cinema d'Annecy, en la secció oficial de llargmetratges a concurs.

## Referències

* 1 2 «Viatge a Melònia». Esadir.cat. [Consulta: 23 març 2022].
* ↑ «Press reaction and comment» (en suec). SFI.se. [Consulta: 23 març 2022].
* ↑ «Filmhandledning - Resan till Melonia» (pdf) (en suec). SFI.se. [Consulta: 23 març 2022].
* ↑ «Resan till Melonia». IMDb.
* ↑ «Guldbaggen: Vinnare 1981-90» (en suec). SFI.se. [Consulta: 22 març 2022].
# Campionat de Zúric 1990

L'edició del 1990 fou la 75a del Campionat de Zuric. La cursa es disputà el 19 d'agost de 1990, pels voltants de Zúric i amb un recorregut de 240 quilòmetres. El vencedor final fou el francès Charly Mottet, que s'imposà per davant de Greg LeMond i Claudio Chiappucci.
Va ser la vuitena cursa de la Copa del Món de ciclisme de 1990

## Classificació final

| | Ciclista | Equip | Temps |
| 1 | Charly Mottet (FRA) | R.M.O.-Mavic | 6h 07' 08" |
| 2 | Greg LeMond (USA) | Z | m. t. |
| 3 | Claudio Chiappucci (ITA) | Carrera Jeans | m. t. |
| 4 | Marino Lejarreta (ESP) | ONCE | m. t. |
| 5 | Gianni Bugno (ITA) | Chateau d'Ax | + 39" |
| 6 | Rolf Sørensen (DEN) | Ariostea | m. t. |
| 7 | Franco Ballerini (ITA) | Del Tongo-Rex | m. t. |
| 8 | Iñaki Gastón (ESP) | CLAS-Cajastur | m. t. |
| 9 | Gilles Delion (FRA) | Helvetia-La Suisse | m. t. |
| 10 | Pedro Delgado (ESP) | Banesto | m. t. |

## Referències

* Resultats a les-sports.info
# Cal Martorell

Cal Martorell és un habitatge del municipi de Calaf (Anoia) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Malgrat les reformes que ha patit, s'hi poden destacar dos pisos, entre ells hi ha gravat un rellotge de sol i dalt de tot, sota la cornisa, una cartel·la. També hi ha la data, pràcticament il·legible. La casa és feta, com la resta de les que conformen la plaça, amb pedra ben tallada d'aparell regular. Rectangular. L'accés és sota els porxos i els balcons es distribueixen tenint en compte els dos arcs que donen a la plaça, que estan decorats, a la dovella central amb mènsules.

## Referències

* ↑ «Cal Martorell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].
# Can Benet (Vilobí d'Onyar)

Can Benet és un edifici del municipi de Vilobí d'Onyar (Selva). Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La casa està situada al nucli més antic de la vila, al carrer Onyar, que segueix la forma corba de l'antiga muralla. És una casa entre mitgeres de tres plantes, vessant a façana i cornisa catalana. Les obertures de la planta baixa i la planta noble són quadrangulars amb llinda monolítica. Destaca el portal de dimensions considerables que presenta als brancals unes petxines en relleu que probablement eren l'acabament d'un guardapols, ja que a la part superior s'observa l'arrancament de la motllura. Ha estat molt reformada recentment i subdividida en tres habitatges. La porta de la dreta ha estat oberta per permetre l'accés als apartaments superiors. La rehabilitació però ha respectat la tipologia original de la façana.

## Referències

* ↑ «Can Benet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 octubre 2014].
# Canal Inferior del Ganges

El canal Inferior del Ganges (Lower Ganges Canal) és un canal de reg al sud i est del Doab a Uttar Pradesh.
Es va construir a partir del 1866 i va ser obert el 1878. Agafa l'aigua del Ganges a Naraura. Una branca anomenada Pitehgarh, de 98 km, se'n separa al km. 40; al km 55 el canal és conduït per un aqüeducte a través del Kali Nadi a Nadrai i a 10 km més avals se'n separa la branca Bewar de 105 km. Al km 88 el canal principal es troba amb una antiga branca anomenada Cawnpore, del Canal Superior del Ganges, a Gopalpur; llavors passa a la branca Etawah del mateix canal i llavors agafa el nom de branca Bhohnipur que acaba prop de Cawnpore. El 1895 es va iniciar la branca de Fatehpur, continuació de la de Cawnpore, oberta el 1898.

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Cantó de Saint-Maur-des-Fossés-1

El cantó de Saint-Maur-des-Fossés-1 és un cantó francès del departament de la Val-de-Marne, al districte de Créteil. Creat amb la reorganització cantonal del 2015.

## Municipis

* Saint-Maur-des-Fossés (en part)

## Referències

* ↑ Décret n° 2014-171 du 17 février 2014 portant délimitation des cantons dans le département du Val-de-Marne
# Cantó de Saint-Maur-des-Fossés-Centre

El cantó de Saint-Maur-des-Fossés-Centre és un antic cantó francès del departament de Val-de-Marne, que estava situat al districte de Créteil. Comptava amb part del municipi de Saint-Maur-des-Fossés.
Va desaparèixer al 2015 i el seu territori es va dividir entre el cantó de Saint-Maur-des-Fossés-1 i el cantó de Saint-Maur-des-Fossés-2.

## Municipis

* Saint-Maur-des-Fossés (part)

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1967-1979 | M. Julien | UDR, després RPR |
| 1979-1985 | Bernard Vincens | Divers droite |
| 1985-1992 | Jean-Jacques Julien | RPR |
| 1992-2004 | Bernard Vincens | Divers droite, després RPR |
| 2004-2009 | Henri Plagnol | UMP |
| 2009- | Nicolas Clodong | Divers droite |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| - | - | - | - | 31.767 | 29.686 | 30.584 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Cantó de Saint-Maur-des-Fossés-Oest

El cantó de Saint-Maur-des-Fossés-Oest és un antic cantó francès del departament de Val-de-Marne, que estava situat al districte de Créteil. Comptava amb part del municipi de Saint-Maur-des-Fossés.
Va desaparèixer al 2015 i el seu territori es va dividir entre el cantó de Saint-Maur-des-Fossés-1 i el cantó de Saint-Maur-des-Fossés-2.

## Municipis

* Saint-Maur-des-Fossés (part)

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1967-1979 | Jean-Claude Smits | UDR, després RPR |
| 1979-1998 | Claude Bouchet | UDF-DL |
| 1998- | Jacques Leroy | Divers droite, després UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| - | - | - | - | 25.907 | 24.472 | 24.937 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Cantó de Verdun-Oest

El cantó de Verdun-Oest és un cantó francès del departament del Mosa, situat al districte de Verdun. Compta amb 1 municipi i part del de Verdun.

## Municipis

* Sivry-la-Perche
* Verdun (part)

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1973-1979 | Pierre Méchin | PS |
| 1979-2004 | Maurice Delamarche | UDF |
| 2004-2011 | Arsène Lux | Divers droite |
| 2011- | Samuel Hazard | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Cantó de Vercel-Villedieu-le-Camp

El cantó de Vercel-Villedieu-le-Camp és un cantó francès del departament del Doubs, situat al districte de Pontarlier. Té 28 municipis i el cap és Vercel-Villedieu-le-Camp.

## Municipis

* Adam-lès-Vercel
* Athose
* Avoudrey
* Belmont
* Bremondans
* Chasnans
* Chaux-lès-Passavant
* Chevigney-lès-Vercel
* Courtetain-et-Salans
* Épenouse
* Épenoy
* Étalans
* Étray
* Eysson
* Fallerans
* Hautepierre-le-Châtelet
* Longechaux
* Longemaison
* Magny-Châtelard
* Nods
* Orsans
* Passonfontaine
* Rantechaux
* Valdahon
* Vanclans
* Vercel-Villedieu-le-Camp
* Vernierfontaine
* Verrières-du-Grosbois

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1967 | Henri Viennet | PRL, després Divers droite |
| 1967-1979 | Denise Viennet | Divers droite |
| 1979-2004 | Georges Gruillot | RPR, després UMP |
| 2004- | Léon Bessot | Divers gauche |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Can Calopa

Can Calopa és una masia d'Argentona (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia amb teulada a quatre vessants, de planta baixa, pis i golfes. Les quatre façanes ocupen un rectangle de 18,80 x 25,30 m. La façana principal mira al pati davanter, on s'entra passant per un portal, a la llinda del qual hi ha l'escut de la casa amb la data de 1698. Portal rodó de 13 dovelles i balcó sobreposat amb barana de ferro. La façana que dona al carrer té finestres de l'època i dos balcons al cos del celler. Té façana posterior. L'entrada i la sala del pis fan 13 x 5,30 m. La sala del cos del celler, amb porta a nivell de la plaça, fa 17,30 x 5,20 m. Està decorada per l'arquitecte Josep Puig i Cadafalch. Els gruixos dels murs de la casa aprofiten el tipus constructiu a base de tres pams i s'hi utilitza morter de calç i formigó. Sostres amb bigues o jàsseres o voltes de rajola amb llunetes.

## Història

Mateu Calopa, mort el 1661, comença la genealogia d'aquesta casa pairal d'Argentona. Fins fa poc la casa tenia les vinyes al seu davant. La façana lateral ara es veu edificada amb cases aïllades amb petits jardins. Se li han afegit dos porxos laterals. Actualment la gran sala del cos del celler, a la planta baixa, està destinada a restaurant. És propietat de la família Gallifa.

## Referències

* 1 2 «Can Calopa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 novembre 2016].