OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Files (Egipte)

* Per a altres significats, vegeu «Philae (mòdul de descens)».
Files (grec antic: Φιλαί, Filaí; egipci antic: Pilak, P'aaleq; àrab: فيله, Fīla) és el nom d'una petita illa situada prop de la primera cascada del Nil. Dona nom també al complex de temples construït sobre l'illa, prop d'Assuan, al sud d'Egipte, conegut pels egipcis com palau d'Anas al-Wogoud.
El temples principals són d'època ptolemaica. L'illa presenta els costats molt escarpats, potser per mà humana, i estava envoltada d'uns altíssims murs. Era un lloc venerat tant pels egipcis com pels nubians, que vivien al sud. Segons Plutarc, l'anomenaven Άβατος, àbatos', ‘inaccessible’. Diodor de Sicília diu que a l'illa no s'hi acostaven els peixos ni hi feien niu els ocells.
El temple més antic és una capella o quiosc fet per Nectabeu (380-362 aC). Al nord, es va construir en època ptolemaica el temple d'Isis, dedicat a aquesta dea i al seu fill Harboqrat (l'Horus infant), i s'hi van afegir edificis en els segles següents, durant bona part del període grec i romà. Les darreres inscripcions jeroglífiques es van fer al temple l'any 394 i les darreres inscripcions demòtiques el 452. El temple d'Isis va servir després com a església, i va ser el centre de l'expansió del cristianisme cap a Núbia.
El temple d'Isis té dos lleons de granit al front i columnes a ambdós costats. Després d'una estructura alta, li segueix una altra de més baixa. A l'oest, hi ha l'anomenada porta d'Adrià, en tornar de la qual es passa per la capella principal i cap al temple de la dea Hathor, a l'est del temple d'Isis. Els pilars estan decorats amb escenes de músics, dansaires i déus. Al sud-oest, hi ha el quiosc de Trajà.
Als anys seixanta, els temples estaven destinats a desaparèixer en construir-se la resclosa d'Assuan. El 1974, es van iniciar els treballs de salvament. El 1977, es van aïllar els temples, se'n va treure l'aigua, es van desmuntar i van ser traslladats a la propera illa d'Agilkai, on l'aigua de l'embassament no arribava. Allí es van reconstruir exactament fins al 1979. Des del 10 de març del 1980 es poden visitar.

## Referències

* ↑ L. A. Sèneca, 1957, p. 67.
* ↑ Plutarc. Περί Ίσιδος και Οσίριδος (Sobre Isis i Osiris), 359
* ↑ Diodor de Sicília. Biblioteca històrica, I, 22
* ↑ Smith, William (ed.). «Philae». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 23 gener 2022].
* ↑ «Report on the safeguarding of the Philae monuments». Unesdoc. Unesco. [Consulta: 23 gener 2022].

## Bibliografia

* L. A. Sèneca. Qüestions naturals. Volum II. Fundació Bernat Metge, 1957. ISBN 9788472258945.
# Casa Boada (Girona)

* No s'ha de confondre amb Can Boada (Girona).
La Casa Boada o Casa Boadas-Formiga és un palau gòtic al carrer dels Alemanys al Barri Vell de Girona prop de la Torre Rufina. És un edifici de planta baixa i dos pisos, amb façana de composició lliures i de carreus treballats. Porta semi dovellada d'arc de punt rodó. Al primer pis disposa de finestra conopial d'arquets de punts rodó i sense mainell. Al seu costat hi ha badius de pilar rectangular central. Al seu costat hi ha badius de pilar rectangular central. Interior amb pati d'escala de pedra a la dreta, i que al primer pis es recull en porxo sense sostre i pilaret poligonal. L'escala puja fins a la miranda i el segons pis. Al pati hi ha un pou amb escut de pedra. Les portes són de modillons. Al pati, des d'entrada, s'hi accedeix per porxo d'arc rebaixat. Dins es conserva un arc apuntat rodó en una sala (als anys 1970 s'enfonsà el sostre).

## Notes

* ↑ http://www.coac.net/COAC/centredocumentacio/Girona/arxiu/guia-girona/dates/fitxa/SXV.html?pos=6
* ↑ «CASA BOADAS - FORMIGA». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 febrer 2015].
# Théâtre des Capucines

El Théâtre des Capucines és una vella sala de teatre ubicada en el número 39 del Bulevard des Capucines, en el 2n districte de París. Fou construïda el 1898 per l'arquitecte Édouard-Jean Niermans. Actualment s'hi troba instal·lat un museu de perfumeria.

## Enllaços externs

* Théâtre des Capucines (en francès)
* Barbara au Théâtre des Capucines (en francès)
# Batalla de Getares

La batalla de Getares fou un dels episodis de la Guerra de Granada.

## Antecedents

La creixent amenaça nassarita-marínida va rellançar la guerra de reconquesta entre 1327 i 1344. Cap a 1330, Granada es va decantar per una altra aliança amb el sultà marínida disposat a una guerra oberta contra els cristians. D'aquesta manera, els marínides van arribar a recuperar els ports de Tarifa, Algesires, Gibraltar (1333) i Rota. Alfons XI de Castella va enfortir Castella durant les treves i en 1339, va ajuntar les seues tropes amb les de Pere IV d'Aragó i Alfons IV de Portugal.

## Batalla

El 4 d'abril de 1340, a la rodalia d'Algesires, va tenir lloc la batalla de Getares, en la qual la flota castellana va ser destruïda per la flota marínida, i l'almirall Alonso Jofre Tenorio va trobar-hi la mort.

## Conseqüències

Les conseqüències de la derrota van ser devastadores per a la marina castellana, ja que Castella va perdre gran part dels seus recursos navals. Alfons XI de Castella necessitava reconstruir la seva armada i per això va recórrer a l'ajuda exterior.
L'agost de 1340, un gran exèrcit marínida va desembarcar a les costes ibèriques i va assetjar Tarifa (llavors en poder dels castellans). L'enfrontament definitiu va tenir lloc a la batalla del riu Salado (30 d'octubre de 1340), on les tropes castellanes, i els seus aliats, derrotaren l'exèrcit nassarita-marínida d'Abu-l-Hàssan Alí i el nassarita Yússuf I, exèrcits més nombrosos, però pitjor armats i d'inferior tàctica. Amb la moral recuperada, Alfons XI va conquerir Alcalá la Real (1341), va derrotar els nassarites eala batalla del riu Palmones el 1343 i després de dos anys de setge va prendre Algesires el març de 1344. El 1349 va intentar conquerir en Gibraltar, però va morir de pesta durant el setge (març de 1350). Amb les seues victòries, Alfons XI va destruir l'últim suport nord-africà d'al-Àndalus. Des de mitjan segle xiv, Granada va quedar aïllada del Magrib. L'imperi marínida va anar desintegrant-se lentament a la mort d'Abu-l-Hàssan, encara que van romandre a la península fins al 1374.

## Referències

* ↑ Calderon Ortega, J.M.; Díaz González, F. «Los Almirantes del siglo de oro de la marina castellana medieval». Revista en la España Medieval, 24, 2011, pàg. 311-364.
* ↑ Ferrer i Mallol, Maria Teresa. La frontera amb l'Islam en el segle xiv cristians i sarraïns al País Valencià. CSIC, 1988, p. 148. ISBN 8400068149.
* ↑ Antonio Torremocha Silva, El fenómeno urbano portuario en el estrecho medieval, a La ciudad en al-andalus y el Magreb (castellà)
# Enric Ballesteros Figueras

Enric Ballesteros Figueras (1930) és submarinista i dirigent de diferents entitats subaquàtiques i un dels fundador del Comitè Olímpic de Catalunya.
La seva trajectòria esportiva es va iniciar com a jugador de futbol als anys quaranta fins que va derivar a les activitats subaquàtiques primer com a soci de l'Associació de Pesca Esportiva de Barcelona el 1948 i posteriorment de l'Associació de Pesca Submarina de la qual va ser secretari a partir de 1965 i president des del 1967. El 1973 va ser el màxim responsable de l'organització del Campionat del Món de pesca submarina de Cadaqués i el 1985 va ocupar la presidència de la Federació Catalana d'Activitats Subaquàtiques fins al 1999. Durant el seu mandat la federació va tenir presència en el Saló Nàutic, i va entrar també a la junta directiva de la Federació Espanyola. El 1989 va ser un dels membres fundadors del Comitè Olímpic de Catalunya i el 1990, formant part de la Confederació Mundial d'Activitats Subaquàtiques (CMAS), va demanar l'ingrés de la Federació Catalana, que va arribar a ser acceptat l'any 1993 però no va ser ratificat davant de la reacció contrària de les autoritats espanyoles.
El 1996 va entrar a la Junta Directiva de la Unió de Federacions Esportives de Catalunya fins al 2008. El 1989 va col·laborar en el Vocabulari de Submarinisme elaborat pel TERMCAT i el 2011 va presentar un llibre autobiogràfic titulat Memòries 'mullades' que recull tota la seva trajectòria esportiva.

## Obra

* Ballesteros Figueras, Enric. Vocabulari de submarinisme. Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1989.
* Ballesteros Figueras, Enric. Memòries 'mullades'. Barcelona: EDITTEC, 2011.

## Referències

* ↑ Gallen Utset, Carles. Les Federacions Esportives Catalanes i els seus presidents. Barcelona: UFEC, 2013. ISBN Gi.1233-2013.
* ↑ Comitè Olímpic de Catalunya. Cornellà de Llobregat: Comitè Olímpic de Catalunya, p. 15.
* ↑ Raduà i Domènech, Josep M. Història de totes les seleccions esportives catalanes (1904-2005). Bilbao: Editorial Gráficas Mercurio, 2005. ISBN 8493416746.
* ↑ Gallén Utset, Carles. UFEC1933-2008 75 anys d'esport a Catalunya, 2008. ISBN B-37953-2008.
# Secció de bàsquet del Tampereen Pyrintö

El Tampereen Pyrintö és secció de bàsquet del Tampereen Pyrintö, un club esportiu finlandès de la ciutat de Tampere. Va ser fundat el 1941 i els seus colors són el roig i el blanc.

## Palmarès

* Lliga finlandesa de bàsquet (3):
** 2010, 2011, 2014
* Copa finlandesa de bàsquet (2):
** 1969, 2013

## Referències

* ↑ http://pyrinto.fi/seura/

## Enllaços externs

* Secció de bàsquet al web del club
* Pyrinto Tampere eurobasket.com
# Segimon Font i de Milans

Segimon Font i de Milans (Barcelona, octubre 1721 - Palma, 16 de desembre de 1796) fou un militar català, capità general de Mallorca a finals del segle xviii.
De família de mercaders, va ingressar a l'Exèrcit el 1742 i en 1743 fou destinat a Granada com a subtinent. Va lluitar a Itàlia a les ordres de Gaspar de Cagigal y de la Vega com a enginyer voluntari i fou ferit al setge de Ventimiglia (1747). En tornar va estudiar a la Reial Acadèmia de Matemàtiques de Barcelona i en 1750 ingressà al cos d'enginyers. En 1753 ascendí a tinent, en 1756 a capità i en 1760 a tinent coronel.
En 1763, amb Felipe Caballero, Mateo Vodopich i Pedro Justiniani, va encapçalar la comissió que va fer un informe sobre la situació dels presidis de Melilla i Alhucemas. En 1770 fou enviat a Veracruz, on fou ascendit a coronel i enginyer en cap el 1776. En 1778 va tornar a la Península i va participar en el setge de Gibraltar (1779-1783). En 1783 fou destinat com a comandant d'enginyers a Figueres en 1784 fou ascendit a brigadier i en 1791 a mariscal de camp. En 1793 fou destinat a Mallorca com a enginyer director. En qualitat de militar de més alta graduació, el maig de 1796 fou nomenat capità general interí de Mallorca, càrrec que va ocupar fins a la seva mort el desembre de 1796.

## Referències

* ↑ Segismundo Font y de Milans, Real Academia de la Historia
# Serguei Skripal

Serguéi Viktòrovitx Skripal (en rus: Серге́й Ви́кторович Скрипаль, nascut el 23 de juny de 1951) és un exoficial de la intel·ligència militar russa que va actuar com a agent doble pel MI6 del Regne Unit. El desembre de 2004 va ser arrestat pel Servei Federal de Seguretat de Rússia (FSB) i posteriorment jutjat, condemnat per alta traïció i empresonat. Va establir-se al Regne Unit l'any 2010 després de l'intercanvi d'espies del Programa Il·legals.
El 4 de març de 2018, Skripal i la seva filla Yulia, la qual va anar a visitar-lo des de Moscou, van ser enverinats amb un agent nerviós. Van ser atesos tots dos en estat crític a l'Hospital del Districte de salisbury. Van rebre l'alta del hospital el 18 de maig de 2018. L'enverinament està sent investigat com un intent d'assassinat.

## Referències

* ↑ «Sergei Skripal: Who is the former Russian colonel?» (en anglès). BBC News, 09-03-2018.
* 1 2 Dodd, Vikram; Harding, Luke; MacAskill, Ewen. «Sergei Skripal: former Russian spy poisoned with nerve agent, say police» (en anglès), 08-03-2018. [Consulta: 11 març 2018].
* ↑ «Critically ill man is former Russian spy» (en anglès). BBC News, 06-03-2018.
* ↑ «Ex-Russian spy collapsed with daughter» (en anglès). BBC News, 06-03-2018.
# Serguei Sokolov

Serguei Leonidòvitx Sokolov (Ievpatòria, Crimea, Ucraïna 1 de juliol de 1911 - Moscou, 31 d'agost de 2012) fou un militar soviètic i des de 1991 rus.
Fou comandant del Districte Militar de Leningrad entre 1965 i 1984; Primer viceministre de Defensa entre 1967 i 1984; i Ministre de Defensa de la Unió Soviètica des de 1984 fins a 1987. Va ser acomiadat per Mikhaïl Gorbatxov de l'aterrament del pilot alemany Mathias Rust a la plaça Roja. Era també mebre sense dret a vota del Buró Polític de 1985 fins a 1987.
Va ser a càrrec de les forces terrestres soviètiques durant la invasió soviètica de l'Afganistan. Hi va dirigir la principal incursió soviètica de les forces terrestres el 27 de desembre 1979. Les seves accions i estratègies de comandament durant la guerra en van fer un dels mariscals més respectats de la Unió Soviètica. Va ser promogut Mariscal de la Unió Soviètica el 1978.
El 1992, ha estat breument assessor del ministre de Defensa de Rússia.
El 28 d'abril de 1980 li van concedir el títol d'Heroi de la Unió Soviètica i el juliol de 2001 va ser nomenat ciutadà honorari de Crimea.

## Referències

* ↑ Новости, Р.И.А. «Маршал Советского Союза Сергей Соколов скончался в Москве [Mor a Moscou el mariscal de la Unió Soviètica Serguei Sòkolov]» (en rus), 31-08-2012. [Consulta: 28 gener 2023].
* ↑ «Früherer russischer Verteidigungsminister ist tot [Ha mort l'antic ministre de defensa de Rússia]» (en alemany). Hamburger Abendblatt, 31-08-2012 [Consulta: 28 gener 2023].

## Enllaços externs

* «Соколов Сергей Леонидович 01.07.1911 - 31.08.2012 [Sokolov Serguei Leonidòvitx 01/07/1911 - 31/08/2012 Heroi de la Unió Soviètica] » (en rus).
# Shōrinji-ryū Kenkōkan

Shōrinjiryū Kenkōkan (少林寺流拳行館唐手?) és una estil de karate fundat per Kori Hisataka després de la Segona Guerra Mundial al Japó.
L'estil és el responsable d'una sèrie d'innovacions per a l'entrenament del karate, incloent:
* L'ús del taló quan puntades
* Tot el cos es posa en acció en executar una tècnica, amb un seguiment a través del moviment.
* L'ús del puny vertical (tate ken).
* La pràctica de Yakusoku kumite.
* L'ús d'equip de protecció per permetre que l'estudiant de Karate-do per posar a prova les seves tècniques sense haver de detenir el seu poder.
* Pràctica de les armes (buki ho).

## Referències

* 1 2 Unante, Second Edition, Panchita S. Hawley, by John Sells, p. 169, ISBN 0-910704-96-1
* ↑ Unante, Second Edition, Panchita S. Hawley, by John Sells, p. 120/1, ISBN 0-910704-96-1

## Enllaços externs

* Shorinjiryu Kenkokan Karatedo World Headquarters Arxivat 2012-04-26 a Wayback Machine.
# Shūji Nakamura

Shūji Nakamura (en japonès: 中村 修二) (Yotsuhama, Nishiuwa, Ehime, Japó 1954) és un enginyer electrònic i professor universitari japonès, nacionalitzat estatunidenc, especialista en nanotecnologia.

## Biografia

Va néixer el 22 de maig de 1954 al poble de Yotsuhama (posteriorment part de la vila de Seto i actualment part de la vila d'Ikata), població situada al Districte de Nishiuwa, Prefectura d'Ehime de l'illa de Shikoku. Va estudiar enginyeria electrònica a la Universitat de Tokushima, on es va llicenciar el 1977 i en la qual es doctorà el 1994.
L'any 1999 emigrà als Estats Units, de la qual n'obtingué la ciutadania, on es feu càrrec de la càtedra d'enginyeria electrònica de la Universitat de Califòrnia a Santa Barbara.

## Recerca científica

En la seva etapa en la Corporació Nichia va realitzar els seus primers treballs sobre nanotecnologia, desenvolupant el Díode LED, font lumínica de gran eficiència, llarga vida i un consum energètic molt més reduït que el de les fonts tradicionals. Així mateix també ha desenvolupat investigacions sobre el làser, desenvolupant la tècnica Blu-ray.
Guardonat amb la Medalla Benjamin Franklin de Física (2002) i el Premi de Tecnologia del Mil·lenni (2006), el juny de 2008 ha estat guardonat amb el Premi Príncep d'Astúries d'Investigació Científica i Tècnica, juntament amb Sumio Iijima, Robert Langer, George Whitesides i Tobin Marks, pels seus treballs al voltant de la nanotecnologia.

## Enllaços externs

* (castellà) Fundació Príncep d'Astúries, Premi d'Investagació Científica i Tècnica 2008 Arxivat 2010-05-04 a Wayback Machine.
# Shōtōkai

El shōtōkai (松涛 会) és una associació de karate japonesa creada inicialment el 1935 per Gichin Funakoshi per tal d'organitzar la logística necessària per posar en funcionament un dojo central a Tòquio per a la pràctica d'aquesta art marcial.

## Diferències amb l'estil shotokan

Les diferències tècniques amb l'estil shotokan no són massa notòries, i es basen principalment en el resultat dels estudis del mestre Egami sobre el tsuki (tècnica de puny), que arriba a la conclusió que l'ús del makiwara és innecessaris, afavorint l'adopció de la tècnica coneguda com a nakadaka-ken, per considerar-la més efectiva en contra del cos humà, ja que és bastant més flexible que l'esmentat makiwara. Una altra de les diferències a notar es troba en el fet que mentre que els mestres de les diferents variants de l'estil shotokan contínuament modifiquen, amplien o inclouen katas d'altres estils de karate, a les escoles associades a la shotokai es continua amb la pràctica dels pocs (15) katas ensenyats pel mestre Gichin Funakoshi sense més variacions.

## Referències

* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2009-07-10. [Consulta: 19 gener 2012].
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2009-02-18. [Consulta: 19 gener 2012].

## Enllaços externs

* Enciclopèdia Shotokai(castellà)
# Sent Aubin de Medòc

Sent Aubin dau Medòc (en francès Saint-Aubin-de-Médoc) és un municipi francès, situat al departament de la Gironda i a la regió de la Nova Aquitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 444 | 723 | 2.105 | 2.979 | 4.332 | 4.990 | 5.610 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2004 | Georges Teyssier | Les Verts |
| 2004-2005 | Sylvie Collet-Lejuif | PS |
| 2005- | Christophe Duprat | UMP |

## Personatges il·lustres

* Eogver Desbats, ciclista francès, hi va morir.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Simó Stock

Simon Stock (Aylesford, Anglaterra, ca. 1165 - Bordeus, 1265) va ser un carmelita anglès, prior general de l'orde i venerat com a sant a l'Església Catòlica que en celebra la festa el 16 de maig. És el sant protector de l'Orde del Carme.

## Hagiografia

Hi ha poques notícies de la seva vida, basant-se en bona part en tradicions i llegendes. Segons aquestes, als dotze anys deixà la casa pairal i es feu eremita, vivint sota una alzina (i d'aquí el malnom Stock, que deriva de l'anglès antic i vol dir «tronc d'arbre»). Va predicar arreu del país i, després de pelegrinar a Terra Santa, va decidir entrar a l'Orde del Carme. Va estudiar a Roma i fou ordenat sacerdot.
Al voltant de 1247 (ja tenia 82 anys) va ser elegit com a sisè prior general de l'orde, la regla de la qual va reformar, convertint-la en orde mendicant (abans era eremítica) i afavorint-ne la difusió en Anglaterra i tot Europa. En aquesta etapa es van fundar, entre d'altres, les cases carmelites de Cambridge (1248), Oxford (1253), París i Bolonya (1260).
La nova regla va ser aprovada per Innocenci IV, que el 1251 va garantir a l'orde la protecció particular per part de la Santa Seu.
* Escultura d'Alfonso Balzico (s. XIX) a Santa Maria della Vittoria (Roma)
* Mare de Déu del Carme i sants carmelites per Pietro Novelli, 1641 (Museo Diocesano, Palermo); Simó Stock és dret, a la dreta.
* Priorat d'Aylesford (Kent)
* Catedral de Bordeus, lloc d'enterrament de Simó Stock

## Culte

El 16 de juliol de 1251, a Cambridge, havia tingut la visió de la Mare de Déu revelant-li el privilegi de l'escapulari carmelita: qui el portés en morir seria alliberat de les penes del purgatori el dissabte següent a la seva mort. Per commemorar aquest fet, s'instituí la festa de la Mare de Déu del Carme, que es fixà el 16 de juliol.
Morí en 1265, amb cent anys, durant una visita al convent carmelita de Bordeus. Va ser enterrat a la Catedral de Bordeus, on es conserva. El 1951, el crani va ser donat al priorat d'Aylesford, on es preserva en un reliquiari.

## Enllaços externs

* Joseph Hilgers, "St. Simon Stock", in The Catholic Encyclopedia, vol. XIII, New York 1912 (anglès)
# Simó Pujol i Folcrà

Simó Pujol i Folcrà (Ripoll, 19 de març de 1935) és un empresari i polític català.

## Biografia

Es llicencià en dret i s'especialitza en dret constitucional comparat, i ciències empresarials. Ha estat president de l'Associació Catalano-Balear d'Importadors de Fusta. És membre del Cercle del Liceu i ha col·laborat en articles al diari La Vanguardia.
El 1983 fou nomenat secretari d'Aliança Popular a Barcelona i fou elegit diputat a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1984. Fou portaveu primer del seu partit al Parlament de Catalunya i membre de la Diputació Permanent i entre d'altres, de les Comissions de Govern Interior, Justícia, Dret i Seguretat Ciutadana i de la Comissió d'Investigació sobre els Maltractaments Infligits als Menors.
Quan AP es transformà en Partit Popular fou escollit novament diputat a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1992 i 1995 per la província de Barcelona. En aquesta segona legislatura fou vicepresident segon del Parlament de Catalunya

## Referències

* ↑ Diputats del Parlament de Catalunya en la II Legislatura p. 97
* ↑ «Composició del Parlament de Catalunya». Arxivat de l'original el 2013-07-22. [Consulta: 29 novembre 2009].

## Enllaços externs

* «Perfil de candidat». La Vanguardia, 02-05-1984.
# Serra de la Creu (Tivissa)

La Serra de la Creu és una serra que pertany a la Serralada Prelitoral Catalana.

## Particularitats

Està situada al municipi de Tivissa, a la comarca de la (Ribera d'Ebre). La seva elevació màxima es troba al Missamaroi, cim de 719 metres.
Gran part es troba protegida pel PEIN Muntanyes de Tivissa-Vandellòs.

## Enllaços externs

* Muntanyes de Tivissa-Vandellòs Arxivat 2015-09-23 a Wayback Machine.
# Shi to Kanojo to Boku

Shi to Kanojo to Boku (死と彼女とぼく) és un manga de terror escrit i dibuixat per Madoka Kawaguchi. El manga va ser serialitzat a la revista Kiss des del 1991 fins al 1999 i posteriorment recopilada en 10 volums per l'editorial Kodansha. Fou adaptada a una sèrie de televisió que debutà el 21 de setembre de 2012 al Japó.

## Personatges

* Yukari Tokino (Azusa Mine)
* Yūsaku Matsumi (Tomohiro Ichikawa)
* Natsumi (Atsuko Sakurai)

## Referències

* ↑ «Madoka Kawaguchi's Shi to Kanojo to Boku Horror Manga Gets TV Drama». Anime News Network, 23-08-2012. [Consulta: 25 agost 2012].

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial de la sèrie de televisió Arxivat 2012-08-31 a Wayback Machine. (japonès)
* Shi to Kanojo to Boku (manga) a l'Enciclopèdia d'Anime News Network (anglès)