OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Bellveí Vell

Can Bellveí Vell és una masia de Santa Coloma de Farners (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El conjunt actual està format per varies edificacions afegides a un cos principal de planta quadrangular, dues plantes i golfes, amb teulada a dues vessants. A més d'aquesta construcció principal i annexos n'hi ha altres d'exemptes que formen un nucli amb un espai central comú. El parament és de maçoneria i només algunes obertures estan emmarcades amb pedra.

## Història

La primera notícia la trobem l'any 1321 en un document on es dicta un establiment de Berenguer de Farners, cavaller, a favor de Guillem de Torrent de la parròquia de Sant Julià de Llor, i la seva muller Ermessenda, del mas Bellveí, situat a la parròquia de Santa Coloma de Farners. També apareix en el fogatge de 1515. El 1599 apareix dins de la parròquia de Sauleda.

## Referències

* 1 2 «Can Bellveí Vell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 març 2019].
# Söhngeïta

La söhngeïta és un mineral de la classe dels òxids que pertany i dona nom al subgrup de la söhngeïta. És una perovskita no-estequiomètrica. Va ser anomenada en honor de Adolf Paul Gerhard Söhnge (1913-2006), geòleg en cap de la corporació Tsumeb; va ser qui va descobrir el mineral. També va ser professor a la universitat de Stellenbosch (1968-1978).

## Característiques

La söhngeïta és hidròxid de gal·li de fórmula química Ga(OH)₃. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. Apareix en forma de grups i agregats cristal·lins maclats, de fins a 1 cm; molt rarament apareix en forma de cristalls individuals. Les seves macles segueixen una llei desconeguda. És l'anàleg mineral amb gal·li de la bernalita i la dzhalindita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la söhngeïta pertany a «04.FC: Hidròxids (sense V o U), amb OH, sense H₂O; octaedres que comparetixen angles» juntament amb els següents minerals: bernalita, dzhalindita, burtita, mushistonita, natanita, schoenfliesita, vismirnovita, wickmanita, jeanbandyita, mopungita, stottita, tetrawickmanita, ferronigerita-2N1S, magnesionigerita-6N6S, magnesionigerita-2N1S, ferronigerita-6N6S, zinconigerita-2N1S, zinconigerita-6N6S, magnesiotaaffeïta-6N'3S i magnesiotaaffeïa-2N'2S.

## Formació i jaciments

La söhngeïta és un producte d'alteració de germanita amb contingut de gal·lita en la zona d'oxidació d'un dipòsit mineral polimetàl·lic contingut en dolomia. Va ser descoberta a la mina Tsumeb, a la Regió d'Oshikoto (Namíbia). Es tracta de l'únic indret on s'ha trobat aquesta espècie mineral.

## Referències

* 1 2 3 4 «Söhngeite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* 1 2 «Söngeite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 17 abril 2018].
# Gabriel Chmura

Gabriel Chmura (Wrocław, 7 de maig de 1946 - Brussel·les, 17 de novembre de 2020) fou un director d'orquestra polonès-israelià.
El 1957, la família Chmur va marxar a Israel. Els anys 1964–1968 Gabriel Chmura va estudiar direcció, piano i composició al conservatori de Tel-Aviv. Més tard, va continuar la seva formació amb Pierre Dervaux a París i Hans Swarowsky a Viena. Va començar la seva carrera com a director d'orquestra en guanyar el primer premi al concurs de Besançon (1970), al concurs Herbert von Karajan de Berlín (1971) i una medalla d'or al concurs organitzat per La Scala de Milà (1971). Durant els següents anys va dirigir orquestres a Alemanya (Aquisgrà, Bochum) i el Canadà (Ottawa). Va debutar a l'òpera el 1974 amb Otello de Giuseppe Verdi a Múnic. El 2001-2007 va ser el director artístic de l'Orquestra Simfònica de la Ràdio Nacional Polonesa de Katowice. Va col·laborar amb el Teatr Wielki de Varsòvia i el Teatr Wielki Stanisław Moniuszko a Poznań, on va ser el director artístic. Des del 2015 va ser el primer director convidat de la Filharmònica de Cracòvia. Al Liceu de Barcelona, va dirigir Els mestres cantaires de Nuremberg (1976) i una versió de Samson et Dalila (1985).
Entre els nombrosos enregistraments de Chmura hi ha enregistraments per a Chandos amb peces de Mieczysław Weinberg. Chmura va dirigir l’òpera de Weinberg La passatgera a Varsòvia i va introduir l’òpera El retrat al repertori del Gran Teatre de Poznań. Va fer tornar als escenaris polonesos després de més d'un segle Els mestres cantaires de Nuremberg de Richard Wagner.
El 2013 va rebre un doctorat honoris causa per l'Acadèmia de Música Karol Lipiński a Wrocław.
Va morir el 17 de novembre de 2020 a Brussel·les. Va ser enterrat el 23 de novembre al cementiri del municipi d’Etterbeek a Wezembeek-Oppem.

## Referències

* ↑ «Gabriel Chmura». Gran Enciclopèdia de la Música. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Sałwacka, Sylwia. «El pianista pregunta per què el Gran Teatre interpreta Wagner. I per què el teatre està dirigit per un ciutadà israelià» (en polonès). Wyborcza.pl. [Consulta: 4 maig 2021].
* ↑ «Llista d'honoraris». [Consulta: 4 maig 2021].
* ↑ Okoński, Grzegorz. «Gabriel Chmura, famós director i director artístic del Gran Teatre de Poznań, ha mort» (en polonès). [Consulta: 4 maig 2021].
# Castell de Betzdorf

El castell de Betzdorf (en luxemburguès: Betzder Schlass; en francès: Château de Betzdorf), és un antic castell del Gran Ducat de Luxemburg, situat a Betzdorf, a l'est del país.
És la seu de l'empresa SES S.A., un operador de telecomunicacions dels més grans del món en termes d'ingressos i el major component del principal LuxX Index de la Borsa de Luxemburg. Es troba al nord-oest de Betzdorf, junt a la línia 30 del ferrocarril del nord. Des de la seva adquisició, la companyia ha construït un gran centre comercial i industrial al voltant del castell.
No ha de confondre's amb el castell de Berg situat en el poble proper de Colmar-Berg, que serveix com a capçalera municipal de Betzdorf.

## Història

El castell va ser la residència del Gran Duc hereu Joan i la seva esposa Josepa Carlota de Bèlgica, del 9 d'abril de 1953, fins al 16 de novembre de 1964, quan va succeí en el Gran Ducat després de la dimissió de la Gran Duquessa Carlota. Tots els fills del matrimoni de Joan i de Josepa Carlota van néixer al castell de Betzdorf:
* Princesa Maria Astrid (nascuda el 17 de febrer 1954)
* Gran Duc Enric (nascut el 16 d'abril 1955)
* Príncep Joan i la princesa Margarida (bessons nascuts el 15 de maig de 1957)
* Príncep Guillem (nascut l'1 de maig 1963)
Després de ser utilitzat com a residència vacacional de la família del nou Gran Duc, el castell es va convertir en una llar d'ancians, que va romandre fins al 1982. Al juliol d'aquest any, el castell va servir com a campament base per a 3.000 Escoltes a la celebració del 75 aniversari de la fundació del moviment. Posteriorment, es va deixar buit fins que va ser comprat per SES el 1986 i va començar un treball de reconstrucció per a transformar-lo en la seva seu.

## Referències

* 1 2 3 «Lokalchronik von Dorf und Pfarrei Betzdorf» (en alemany). [Consulta: 13 setembre 2015].

## Vegeu també

* Llista de castells de Luxemburg
# Södra Teatern

El Södra Teatern (Teatre del Sud) és un teatre situat a Södermalm, Estocolm (Suècia). Va ser construït el 1852 i és el teatre privat més antic de Suècia. Avui en dia, tant s'hi fan produccions teatrals com concerts de música rock.

## Enllaços externs

* Södra Teatern - Lloc web oficial (suec)
# Bath (Nova York)

Bath és una vila i seu del Comtat de Steuben (Nova York) dels Estats Units d'Amèrica.

## Demografia

Segons el cens dels Estats Units del 2000 Bath tenia 5.641 habitants, 2.612 habitatges, i 1.400 famílies. La densitat de població era de 756,3 habitants/km².
Dels 2.612 habitatges en un 24% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 38,2% hi vivien parelles casades, en un 12,1% dones solteres, i en un 46,4% no eren unitats familiars. En el 40% dels habitatges hi vivien persones soles el 20,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,14 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,85.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21,9% tenia menys de 18 anys, un 8% entre 18 i 24, un 25% entre 25 i 44, un 24,6% de 45 a 60 i un 20,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 42 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 87,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 28.897 $ i la renda mediana per família de 39.114 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.685 $ mentre que les dones 25.087 $. La renda per capita de la població era de 18.337 $. Entorn del 10,8% de les famílies i el 15,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Bath». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Bath». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
Viccionari
# Hàbitat pastoral de les Costes

L'Hàbitat pastoral de les Costes és un conjunt de restes medievals possiblement datables al segle x, situat a prop del Pla de l'Ermita i de l'ermita de Sant Quirc de Taüll. Pertany al terme municipal de la Vall de Boí, de l'Alta Ribagorça, dins de l'antic municipi de Barruera.
S'hi arriba seguint la mateixa carretera que mena al Pla de l'Ermita; al cap de dos quilòmetres, la carretera passa pel costat nord de la moderna urbanització, i troba el barranc de Boí. El tram de carretera abans de travessar aquest barranc corre paral·lel al vessant on hi ha aquestes restes.
Es tracta d'un conjunt d'estructures de planta rectangular allargassada, aproximadament de 13 metres de llargària per 4 d'amplària, orientades totes de ponent a llevant, habitualment amb la porta a llevant.
El fet que bona part de l'any aquest lloc està cobert per la neu fa pensar que molt probablement aquestes ruïnes corresponen a hàbitats temporals, corresponents als moments en què aquests prats de muntanya servien per a pasturar els ramats que a l'hivern marxaven cap a terres més baixes, allunyades de la neu. Es tractaria, per tant, d'un hàbitat estacional, utilitzat sobretot a l'estiu i la tardor.
Cal destacar la tasca feta en la recerca i conservació d'aquestes restes de l'Associació Museu i Estudis de la Ribagorça.

## Bibliografia

* GONZÀLEZ I PÉREZ, Joan-Ramon [et al.]. "Hàbitat pastoral de les Costes", a Catalunya romànica. XVI. La Ribagorça. Barcelona: 1996, Enciclopèdia Catalana. ISBN 84-412-2511-7.

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic de Catalunya
# Can Benet (Bigues)

Can Benet, Can Benet Nou o Can Benet del Pla és una masia del veïnat de Vallroja i el Pla, a Bigues (poble del Vallès). És al veïnat de Vallroja i el Pla, al nord-oest del Rieral de Bigues, a llevant del Pla del Vermell. Format aquest veïnat amb les masies de Can Joan, Can Lleuger, Can Lluís, Can Margarins i Ca l'Oncle, quasi agrupades, Can Vermell i les restes de Can Puça una mica més al sud, i Can Piler, més al nord-est.
La masia està catalogada com a Element d'interès municipal per l'ajuntament de Bigues i Riells. Està, igualment, inclosa en el «Catàleg de masies i cases rurals» de Bigues i Riells.
El seu accés és per una pista rural en bon estat que arrenca cap al nord-est del punt quilomètric 23,8 de la carretera BP-1432, a prop de l'extrem nord del Rieral de Bigues. En 700 metres seguint aquesta pista s'arriba a una cruïlla, la segona en poc tros, d'on surt cap al nord-est la pista que mena al costat de llevant del nucli de cases del Pla. Seguint aquesta pista, en quasi 300 metres s'arriba a la fondalada on es troba Can Benet del Pla.

## Referències

* ↑ Catàleg de Béns de Bigues i Riells al Pla d'ordenació urbanística municipal (POUM)
* ↑ «Inventari Patrimoni Cultural de Bigues i Riells. Memòria tècnica». Arxivat de l'original el 2010-11-16. [Consulta: 22 febrer 2011].
# Temps d'assentament

En teoria de control, el temps d'assentament d'un sistema dinàmic com un amplificador o un altre dispositiu de sortida és el temps transcorregut des de l'aplicació d'una entrada de pas instantània ideal fins al moment en què la sortida de l'amplificador ha entrat i es manté dins d'una banda d'error especificada.
El temps d'assentament inclou un retard de propagació, més el temps necessari perquè la sortida s'ajusti a les proximitats del valor final, es recuperi de la condició de sobrecàrrega associada amb slew i, finalment, s'estableixi dins de l'error especificat.
Els sistemes amb emmagatzematge d'energia no poden respondre instantàniament i presentaran respostes transitòries quan estiguin sotmesos a entrades o pertorbacions.

## Definició

Tay, Mareels i Moore (1998) van definir el temps d'assentament com "el temps necessari perquè la corba de resposta arribi i es mantingui dins d'un interval d'un percentatge determinat (normalment el 5% o el 2%) del valor final".

## Detall matemàtic

El temps d'assentament depèn de la resposta del sistema i de la freqüència natural.
El temps d'assentament per a un sistema d'amortiment insuficient de segon ordre que respon a una resposta esglaonada es pot aproximar si la relació d'amortiment $\zeta \ll 1$ per$T_{s}=-{\frac {\ln({\text{tolerància}}\times {\sqrt {1-\zeta ^{2}}})}{{\text{relació d'esmortiment}}\times {\text{freq.natural}}}}$Per tant, si la relació d'amortiment $\zeta \ll 1$, el temps de liquidació dins del 2% = 0,02 és:$T_{s}=-{\frac {\ln(0.02)}{\zeta \omega _{n}}}\approx {\frac {3.9}{\zeta \omega _{n}}}$

## Referències

* ↑ «Settling Time: What is it? (Formula And How To Find it in MATLAB)» (en anglès). [Consulta: 24 octubre 2023].
* ↑ «Ask the Applications Engineer—18: Settling Time» (en anglès). [Consulta: 24 octubre 2023].
* ↑ Tay, Teng-Tiow. High performance control (en anglès). Birkhäuser, 1998, p. 93. ISBN 978-0-8176-4004-0.
* ↑ «Rise time, settling time, and other step-response characteristics - MATLAB stepinfo» (en anglès). [Consulta: 24 octubre 2023].
# Informe Aho

L'Informe Aho sobre la Creació d'una Europa innovadora, o simplement Informe Aho va ser publicat el 2006. L'informe va ser redactat per un grup de quatre membres presidit per Esko Aho, antic primer ministre de Finlàndia. El comitè va ser creat a la cimera realitzada al Palau de Hampton Court, al Regne Unit a l'octubre de 2005. L'informe se centra en la creació de mercats favorables a la innovació, l'enfortiment dels recursos d'investigació i desenvolupament, l'augment de la mobilitat estructural a Europa i fomentar una cultura de la innovació.
En foren membres;
* Sr. Esko Aho (President) – ex-primer ministre de Finlàndia
* Dr. Jozef Cornu – ex-president i COO d'Alcatel Telecom
* Prof. Luke Georghiou (ponent) - Manchester Business School de la Universitat de Manchester
* Prof. Antoni Subirà – IESE Business School (Barcelona)
L'informe assenyala que les tendències actuals de la Unió Europea no són sostenibles en el front a la competència i demana un pacte europeu per a la investigació i la innovació global. L'informe insta la ràpida acció col·lectiva a escala europea i una nova visió per fer front a la productivitat d'Europa i els reptes socials.
La creació d'un mercat interior de productes i serveis innovadors, en un entorn reglamentari harmonitzat, seria un incentiu a les empreses per augmentar les seves inversions en investigació i desenvolupament d'una gamma més àmplia de tecnologies modernes. Les àrees estratègiques de l'economia europea són la sanitat electrònica, els productes farmacèutics, el transport i la logística, l'energia, la seguretat, el medi ambient i la indústria de continguts digitals. L'informe proposa un millor finançament de la ciència i d'augmentar les inversions i oferir incentius fiscals en àmbits d'alta tecnologia, com la biotecnologia, la nanotecnologia i les neurociències. L'informe també fa un al·legat en favor de la mobilitat de la mà d'obra europea, les idees i actius financers.

## Referències

* ↑ Rapid reaction required right away
* ↑ «Aho report: Final call for concrete efforts on research and innovation». Arxivat de l'original el 2007-05-23. [Consulta: 2 març 2014].
* ↑ «Aho Group Report». Arxivat de l'original el 2008-05-09. [Consulta: 2 març 2014].
# Munros

Els munros són les muntanyes escoceses d'una alçada superior a 914,4m (3000 peus). Són anomenades així, ja que Sir Hugh Munro (1856-1919) va fer el primer cens exhaustiu d'aquestes, conegut amb la denominació de Munro's Tables, el 1891.
Existeixen altres classificacions per a les muntanyes més baixes, que comprenen els marilyns, els corbetts, els grahams i (al sud del país), els donalds. Tanmateix els munros continuen sent únics, ja que no tenen criteris d'admissió.

## Referències

* ↑ Dempster, 2021, p. Cap. 1.
* ↑ Dempster, 2021, p. Cap. 7.

## Bibliografia

* Dempster, Andrew. The Munros: A History (en anglès). Main Point Books, 2021. ISBN 978-1-910022-98-6.
# Bayldonita

La bayldonita és un mineral de la classe dels arsenats. Va ser descobert el 1865 a la mina en Penberthy Croft, Cornualla, Anglaterra. El nom li va donar Arthur Herbert Church en honor del físic anglès John Bayldon. També se la coneix amb els noms de cuproplumbita o parabayldonita.

## Característiques

Es tracta d'un mineral secundari poc comú amb fórmula química PbCu₃(AsO₄)₂(OH)₂. S'assembla a la olivenita i a la malaquita però es diferencia d'aquests degut a la forma dels seus cristalls. Cristal·litza en el sistema monoclínic, la seva fractura és desigual i no s'ha observat cap tipus d'exfoliació.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la bayldonita pertany a «08.BH: Fosfats, etc. amb anions addicionals, sense H₂O, amb cations de mida mitjana i gran, (OH, etc.):RO₄ = 1:1» juntament amb els següents minerals: thadeuita, durangita, isokita, lacroixita, maxwellita, panasqueiraita, tilasita, drugmanita, bjarebyita, cirrolita, kulanita, penikisita, perloffita, johntomaita, bertossaita, palermoita, carminita, sewardita, adelita, arsendescloizita, austinita, cobaltaustinita, conicalcita, duftita, gabrielsonita, nickelaustinita, tangeita, gottlobita, hermannroseita, čechita, descloizita, mottramita, pirobelonita, vesignieita, paganoita, jagowerita, carlgieseckeita-(Nd), attakolita i leningradita.

## Formació i jaciments

Es forma a les zones d'oxidació dels dipòsits polimetàl·lics, sobretot en els jaciments de coure i de plom. En aquests dipòsits es troba associat amb: olivina, mimetita, malaquita, duftita, cerussita, beudantita, barita, atzurita, tsumebita, schultenita, keyita, adamita o anglesita.
La bayldonita va ser descoberta a la mina Penberthy Croft, a Saint Hilary (Cornualla, Anglaterra). També ha estat descrita a altres indrets del Regne Unit, Alemanya, Angola, l'Argentina, Austràlia, Àustria, Espanya, els Estats Units, França, Grècia, Hongria, Irlanda, Itàlia, el Japó, el Kazakhstan, el Marroc, Mèxic, Namíbia, Polònia, Portugal, Romania, la República Txeca, Suïssa, Xile, la Xina i Zimbàbue. A Catalunya ha estat trobada a la mina Les Ferreres, a Rocabruna, a Camprodon (Ripollès, Girona) i a la mina «Iris 18» d'Escornalbou, a Riudecanyes (Baix Camp, Tarragona).

## Referències

* 1 2 «Bayldonite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 12 març 2014].
* ↑ Joan Vinyoles Verdaguer · Josep Lluís Garrido Rufaste · Adolf Cortel Ortuño · Josep Carreras Peñalvert «La mina "Iris 18" (grup miner "Porvenir") d'Escornalbou, Riudecanyes, el Baix Camp, Tarragona, Catalunya, Espanya». Mineralogistes de Catalunya [Barcelona], 13, 2, 01-11-2019, pàg. 3-46 [Consulta: 24 novembre 2023].
# Fènix

«Fènix» té aquests significats:
* Astronomia:
** Constel·lació del Fènix, constel·lació del sud
** Cúmul del Fènix, cúmul de galàxies a la Constel·lació del Fènix
* Biografies:
** Fènix de Tebes, militar de Tebes
** Fènix de Ténedos, militar al servei d'algun diàdocs
** Fènix de Colofó, poeta iàmbic grec
* Literatura:
** Èric i l'Exèrcit del Fènix (2006), novel·la autobiogràfica d'Èric Bertrans i Martínez
* Miscel·lània
** Fénix (automòbil), automòbil projectat el 1903 a Barcelona per Domingo Támaro
** Fènix (cotxe), cotxe ecològic (2004) ideat per Josep Mora
** Fènix (Creta), ciutat a la costa sud de Creta
* Mitologia:
** Fènix (ocell)
** Fènix (fill d'Agenor), heroi grec, fill d'Agènor i de Telefaassa
** Fènix (fill d'Amíntor), heroi, fill d'Amíntor i de Cleobule o d'Hipodamia, segons la variant
Viccionari
# Catedral d'Albarrasí

La catedral del Salvador o concatedral d'Albarrasí és un temple cristià situat a la localitat d'Albarrasí, província de Terol, a l'Aragó). És seu catedralícia de la diòcesi de Terol i Albarrasí, conjuntament amb la catedral de Terol.

## Història

La catedral s'assenta sobre les restes d'un antic temple romànic construït a finals del segle xii. L'edifici actual es començà a construir el 1572, a càrrec de Martín de Castañeda i del francès Quinto Pierres Bedel. El primer bisbe en fou Andrés Santos de Sampedro. A començaments del segle xviii es reformà l'interior del temple amb elements barrocs, com les pilastres que es conserven actualment.

## Característiques

L'estructura del temple està presidida per una única nau central amb volta de creueria gòtica, flanquejada per capelles laterals ubicades entre els contraforts.
De la capella major en destaca el retaule de 1566, obra de Cosme Damián Bas que representa la Transfiguració. De les capelles laterals, la més rellevant és la del Pilar, amb un retaule barroc daurat. També destaca el retaule de la capella de Sant Pere, que hom especula que podria ser obra de Gabriel Yoly.
De l'exterior en destaca la torre, d'estil renaixentista, i que té quatre cossos, dels quals el darrer és de planta octogonal.

## Referències

* 1 2 «Catedral de Albarracín» (en castellà). Arteguías. [Consulta: 16 setembre 2009].
* 1 2 Diòcesi de Terol i Albarrasí. «Historia de la diócesis» (en castellà). Arxivat de l'original el 2011-07-26. [Consulta: 16 setembre 2009].
* 1 2 3 Diòcesi de Terol i Albarrasí. «Catedral de Albarracín» (en castellà). [Consulta: 16 setembre 2009].
# Can Sala de Baix (Cervelló)

Can Sala de Baix és una masia del municipi de Cervelló (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una masia situada vora un camí al sud del temple romànic de Santa Maria de Cervelló, antiga parròquia de Sant Esteve. El conjunt està format per dos cossos principals, de planta rectangular amb la coberta a dues vessants. A la part més moderna destaca una galeria. Damunt el portal principal d'arc de mig punt hi ha incís el nom: "Llorens Pujol i Pi" que fou un sacerdot que renovà la casa com a hereu dels Pujol. Annexa a l'edifici hi ha una capella dedicada a santa Maria de Cervelló. És d'estil barroc d'una sola nau amb volta de canó seguit amb llunetes. Sobre l'arc del porxo hi ha una majòlica amb una imatge de la Mare de Déu dels Dolors i la data de 1754.
El portal de la capella està decorat amb uns relleus que, segons sembla, van ser traslladats d'un altre lloc. D'estil renaixentista, és fet en pedra i té la llinda ornamentada amb uns angelets que sostenen un escut (amb el camp partit, amb una creu sobre una peanya a dalt i tres arbres a baix); a sobre hi ha un gos ajupit i medallons a banda i banda amb els retrats d'un home amb casc i llarga barba i una dama. A banda i banda de la llinda hi ha uns angelets encarats al buit de la porta i uns caps d'un home amb gorra frígia i una dona mirant l'espectador. Dins la capella hi ha un cor sobre l'entrada que és tapiat. L'altar és format per una taula de pedra sostinguda per dos capitells romànics.
Cada setembre, a l'era del davant de la masia, se celebra l'Aplec de Santa Maria de Cervelló. A més de l'aplec s'hi havien fet balls i festes dels estiuejants.

## Història

Sembla que el llinatge del topònim no apareix. Segons informació dels actuals propietaris, el nom d'origen és "Pujol", que subsistí fins al segle xix. Passà a Nin i Pujol, Dolors Pujol i Amat, i als "Amat", que porten moltes generacions en la successió de la casa.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Sala de Baix». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 desembre 2015].
* ↑ «Fiestas mayores. En Santa María de Cervelló». La Vanguardia, 29-08-1930, pàg. 10.