OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Vicenç Badenes i Teixidó

Vicenç Badenes i Teixidó (Cornellà de Llobregat, 1957 – Cornellà de Llobregat, 26 de juliol de 2011), activista social i periodista, fou un dels pioners d'Internet a Catalunya. Era llicenciat en Periodisme per la Universitat Autònoma de Barcelona, tot i que havia començat a estudiar química.
Va ser un referent en l'impuls de la Societat de la Informació a Cornellà i a tot l'àrea metropolitana de Barcelona, i un referent també pel que fa a la creació i investigació sobre xarxes locals i comunitats virtuals:
| « | El 1995 exploràvem, incrèduls, les possibilitats que les xarxes digitals ens oferien per desenvolupar nous espais públics. Àmbits de diàleg on articular la participació i el compromís de ciutadans i ciutadanes, també en la cerca de la innovació social. Noves formes de fer, d'actuar... de pensar. | » |
| — Vicenç Badenas |||
Va ser un impulsor de la democratització de les noves tecnologies com a eina de desenvolupament social. El 1997 va començar a gestar amb un grup de gent la idea d'obrir un centre a Cornellà que apliqués aquesta idea. El 2007 veia la llum l'actual Citilab. Així nasqué, el 2007, el CitiLab de Cornellà, centre dedicat a la difusió i recerca en noves tecnologies de la ciutat de Cornellà de Llobregat, un dels equipaments més innovadors de Catalunya, del qual va ser-ne director gerent fins al moment de la seva mort.
Badenes va estar molt vinculat sempre a la seva ciutat, Cornellà de Llobregat, i va impulsar iniciatives ciutadanes per a evitar la fractura digital.
Amb orígens al Partit Socialista Unificat de Catalunya, fou regidor a l'Ajuntament de Cornellà de Llobregat durant 18 anys pel Partit dels Socialistes de Catalunya i es feu càrrec de les regidories d'Educació, de Cultura i de Societat del Coneixement i Relacions Ciutadanes.
En el moment de la seva mort, Badenes compaginava la tasca del Citilab amb la presidència de Cornellà Solidari, una organització no governamental que ha treballat en projectes de desenvolupament a països del tercer món.

## Referències

* 1 2 3 Gordillo, Saül. Sobirania.cat. Creat, 2014, p. 168.
* ↑ «Es mor Vicenç Badenes, un dels pioners d'internet». Vilaweb, 27-07-2011. [Consulta: 27 juliol 2011].
* ↑ «Mor Vicenç Badenes, pioner en la lluita contra la fractura digital». Diari de Girona, 27-07-2011.
* 1 2 «El director del Citilab, Vicenç Badenes, mor als 54 anys». La Malla. Arxivat de l'original el 2011-09-14. [Consulta: 27 juliol 2011].

## Enllaços externs

* IV Congreso de la Cibersociedad 2009. Crisis analógica, futuro digital Arxivat 2011-11-07 a Wayback Machine. (castellà)
# William Whitehouse

William Whitehouse (Londres, 20 de maig de 1859 - Londres, 12 de gener de 1935) va ser un violoncel·lista britànic.
No obstant això, William Edward Whitehouse va començar a tocar el violí amb Adolphe Griesbach als onze anys. Als tretze anys va escollir el violoncel amb lliçons de Walter Petit. El 1877 va començar els seus estudis a la Reial Acadèmia de Música i més tard un any amb Carlo Alfredo Piatti. També va ser un substitut de Piatti durant els concerts, quan no va poder assistir-hi. El mateix Whitehouse es va convertir en professor ajudant (un any després professor) a la Royal Academy of Music, al "Royal College of Music" i al "King's College" el 1882.
Entre els seus estudiants hi havia Felix Salmond i Beatrice Harrison. Al seu torn, eren amics d'Edward Elgar, el compositor, el concert per a violoncel del qual es considera un dels millors de la literatura per a violoncel. Whitehouse va formar part durant alguns temps de grups de música de cambra al voltant de Joseph Joachim i va ser violoncel·lista del London Trio amb el violinista Achille Simonetti i la pianista Amina Goodwin. Va tocar durant molt temps un violoncel Francisco Ruggerius.
William Whitehouse va participar en la primera actuació pública de la Sonata per a violoncel d'Edvard Grieg a Anglaterra; Alma Haas es va asseure al darrere del piano. Whitehoude va escriure l'àlbum Scale and arpeggio per al violoncel de violí que consistia en exercicis. Va adaptar els Capricis de Piatti perquè es poguessin interpretar tal com volia el seu mestre així com l'Escola compilada per Piatti. La sonata per a violoncel en do major de Pietro Giuseppe Gaetano Boni també va ser tocada per ell. Va participar en el que van ser probablement els primers enregistraments professionals d'un conjunt de cambra en la història de l'enregistrament sonor. També ha sobreviscut l'enregistrament d'una peça curta en solitari del compositor del segle xviii Maurice Greene Lull Me. Va publicar un llibre "Memòries d'un violoncel·lista" (Engl. Recollections of a violoncellist; 1930).

## Referències

* Aquest article o una versió anterior és una traducció (parcial) de l'article de William Whitehouse a la Viquipèdia en anglès, que està llicenciat sota la llicència Creative Commons Reconeixement/Compartir igual. Consulteu l'historial d'edicions allà.
* 1 2 3 WR Anderson. Les neus i els sols d'abans (enllaç inaccessible)//The Gramophone, setembre de 1931, pàgina 11.
# Wantan

El wantan, wanton o wonton (Xinès tradicional: 餛 飩) és una massa molt fina i farcida (generalment de carn picada de porc o vedella) molt comú en la gastronomia de la Xina. És consumida cuita en sopes o fregida. El wantan fregit és un entremès i guarnició molt comuna del chifa peruà, consistent en peces fregides de wantan sovint acompanyades de salsa de tamarinde.

## Etimologia

El nom wantán s'escriu en xinès com húndùn (餛飩), denominació que rep en el nord de la Xina una "pasta de forma irregular", o yúntūn (xinès tradicional 雲 吞 xinès simplificat 云吞).
Tracta d'un plat molt popular que en cantonès significa "núvols desbordants". Ambdós termes són pronunciats com /wɐn$_{11}$ tʰɐn$_{55}$/ (wantang) en cantonès. Per aquesta raó avui dia en alguns idiomes com l'anglès es denomina wonton seguint les directrius cantoneses de pronunciació "wuntun".
En Sichuan, el wantan es coneix com a "chāo shǒu" (抄手) i se serveix sovint en pasta de sèsam i salsa de pebrot chile en un plat denominat "oli de wantan roig " (红油抄手). Curiosament, els caràcters 餛飩; poden ser usats en japonès per a denominar l'udon, un tipus de fideus fi que té poques similituds amb el wantan.

## Tipus

Cada wantan està elaborat amb una massa de 10x10 centímetres, elaborada amb farina de blat, aigua, i sal. Aquesta massa s'emplena amb carn picada de porc, gambes, gingebre, cebes picades, oli de sèsam i salsa soia. Es pot dir que són equivalents als tortellini o ravioli en la cuina italiana (curiosament en xinès als tortellini i ravioli se'ls denomina de manera genèrica com "wonton italians" (意大利雲吞) o el kreplach jueu. La subtilesa de la pasta del wonton fa que al coure se semblen a mandonguilles. Altres variants de wonton són els wonton de gambes (鮮蝦雲吞) o de wonton de peix.
La variant fregida del wonton se sol servir com piscolabis o aperitiu, particularment en cuina americo-xinesa.

## Costums

Durant la celebració del Cap d'any xinès, la gent sol posar monedes de plata dins dels wontons per a desitjar bona sort.

## Vegeu també

* Gyoza
* Sopa wantan

## Referències

* ↑ «Swallowing clouds in water» (en anglès). Arxivat de l'original el 12 maig 2016. [Consulta: 28 abril 2016].
* ↑ «A wonderful wonton soup recipe» (en anglès). Arxivat de l'original el 28 abril 2016. [Consulta: 28 abril 2016].
* ↑ Holland, Mina. The Edible Atlas: Around the World in Thirty-Nine Cuisines. Edimburg: Canongate Books, 2014, p. 275. ISBN 978-0-85786-856-5.

## Enllaços externs

* Recepta del Wantan fregit (castellà)
# Voer

* Aquest article tracta sobre l'afluent del Mosa. Vegeu-ne altres significats a «Voer (Dijle)».
El Voer és un rierol que neix a Sint-Pieters-Voeren, un nucli del municipi Voeren de la província de Limburg a Bèlgica i que desemboca al Mosa a Eijsden als Països Baixos. Els seus afluents principals són el Veurs, el Noorbeek i el Beek.
Als marges del riu es van construir molts molins per al treball del coure i del llautó, ara en desús.

## Afluent

* Veurs
* Ponts al riu a 's-Gravenvoeren
* La desembocadura al Mosa a Eijsden
* Hi ha un afluent del Dijle que es diu Voer també.
* Afluents del Mosa en orde davall->damunt
Dieze - Niers - Swalm - Roer - Geleenbeek- Geul - Jeker - Voer - Berwijn - Julienne - Llègia - Ourthe - Hoyoux - Mehaigne - Samson -Sambre - Bocq - Burnot - Molignée - Lesse - Viroin - Semois - Bar - Kuer (Chiers) :
Vegeu també : • Mosa • França • Bèlgica • Països Baixos :
# Volcà del Racó

El Volcà del Racó és un volcà situat al municipi de les Preses, a la comarca catalana de la Garrotxa.

## Referències

* ↑ «Volcà del Racó». Parcs naturals de Catalunya, 25-07-2022. [Consulta: 6 desembre 2023].
# Winkel (França)

Winkel (en alsacià Wínkel) és un municipi francès, situat a la regió del Gran Est, al departament de l'Alt Rin. L'any 2004 tenia 366 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 337 | 361 | 331 | 323 | 331 | 334 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- 2008 | Joseph Fuetterer | |
| 2008- | Grégory Kluger | |
# Yara dos Santos

Yara dos Santos (1979) és una escriptora de Cap Verd.

## Biografia

El seu primer llibre va ser Força de Mulher (Garrido Editors, 2002), on explica la seva experiència en la participació en el programa televisiu portuguès Confiança Cega. Més tard va escriure Cabo Verde: Tradição e Sabores (Cap Verd: Tradició i Sabors) (Garrido Editors, 2003), sobre la tradició gastronòmica de la seva terra natal. El 2006 va publicar Ildo Lobo, a voz crioula (Ildo Lobo: La Veu Criolla), sobre la vida del cantant de Cap Verd Ildo Lobo, que es presentà primerament a Itàlia.

## Referències

* ↑ «Base Geral da Biblioteca. Pesquisa: "AU SANTOS, Yara dos, 1979-». Câmara Municipal de Coimbra. Arxivat de l'original el 2016-03-14. [Consulta: 18 juliol 2016].
* ↑ «Depois da televisão os livros» (en portuguès). Correio da Manhã, 10-06-2002.
* ↑ «Yara dos Santos apresenta "Ildo, a voz crioula" na Itália». Expresso das Ilhas, 26-11-2008.
# Willy De Clercq

Willy Clarisse Elvire Hector De Clercq, conegut amb el nom de Willy De Clerq, (Gant, Bèlgica 1927 - 28 d'octubre de 2011) fou un advocat i polític belga que fou membre de la Comissió Delors I entre 1985 i 1989.

## Biografia

Va néixer el 8 de juliol de 1927 a la ciutat de Gant, població situada a la província de Flandes Oriental. Va estudiar dret a la Universitat de Gant, i posteriorment amplià els seus estudis a la Universitat de Syracuse (Estats Units d'Amèrica). En finalitzar els seus estudis va esdevenir advocat a la Cort d'Apel·lació de Gant així com professor a la Universitat de Gant i de Brussel·les.
L'any 2006 fou nomenat vescomte pel rei Albert II de Bèlgica.
Mor el 28 d'octubre de 2011.

## Activitat política

Membre del Partit Liberal i Demòcrata de Flandes (VLD) a finals de la dècada del 1950 fou escollit membre del Parlament de Bèlgica. Posteriorment formà part de diversos governs, sent nomenat Secretari d'Estat de Pressupostos (1960-1961), Ministre de Pressupostos (1966-1968) i Ministre de Finances (1973-1977). En les eleccions europees de 1979 fou escollit eurodiputat al Parlament Europeu, escó que va mantenir fins al desembre de 1981.
El gener de 1985 fou nomenat membre de la Comissió Delors I, esdevenint Comissari Europeu de Relacions Exteriors i Comissari Europeu de Comerç, càrrec que compartí amb Claude Cheysson. Ocupà aquests càrrecs fins a l'any 1989, quan fou substituït per Karel Van Miert com a Comissari Europeu.
En les eleccions europees de 1989 fou novament escollit eurodiputat, formant part del grup de l'Aliança dels Liberals i Demòcrates per Europa (ALDE), escó que repetí en les eleccions de 1994 i 1999.

## Referències

* ↑ Bolkestein, F.; Eppink, Derk Jan. «Willy De Clercq - The Federalist». A: Grenzen Van Europa. Lannoo Uitgeverij, 2004, p. 54–79. ISBN 978-90-209-5624-5.

## Bibliografia

* Goorden, Thierry. Willy De Clercq: een biografie: de kunst van het haalbare. Lannoo Uitgeverij, 2004. ISBN 978-90-209-5750-1.

## Enllaços externs

* (castellà) Informació de Willy De Clercq al Parlament Europeu
# Woodway (Texas)

Woodway és una població dels Estats Units a l'estat de Texas. Segons el cens del 2000 tenia 8.733 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Woodway tenia 8.733 habitants, 3.382 habitatges, i 2.759 famílies. La densitat de població era de 510,9 habitants per km².
Dels 3.382 habitatges en un 31,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 75,1% hi vivien parelles casades, en un 5,1% dones solteres, i en un 18,4% no eren unitats familiars. En el 16,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,58 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,88.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,9% tenia menys de 18 anys, un 5,8% entre 18 i 24, un 21,3% entre 25 i 44, un 33,5% de 45 a 60 i un 15,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 44 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 93,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 70.139 $ i la renda mediana per família de 80.161 $. Els homes tenien una renda mediana de 57.363 $ mentre que les dones 30.822 $. La renda per capita de la població era de 36.306 $. Aproximadament el 2,6% de les famílies i el 2,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Woodway». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 12 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Woodway». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2011-06-06. [Consulta: 12 agost 2010].
# Xattariyya

La xatarriyya fou un orde sufí introduït a l'Índia per Xah Abd-Al·lah, mort en 1485, un descendent del xeic Xihab-ad-Din Suhrawardí.
Va tenir importància al segle xvi, però després fou eclipsada per les sílsiles o tradicions naqxbandiyya i qadiriyya.

## Referències

* 1 2 Encyclopaedia of Islam. Second Edition, Brill Publishers, Leiden, s.v. "Shaṭṭāriyya".
# XXXIII edició dels Premis Ariel

La XXXIII edició dels Premis Ariel, organitzada per l'Acadèmia Mexicana d'Arts i Ciències Cinematogràfiques (AMACC), es va celebrar el 1991 a Ciutat de Mèxic per celebrar el millor del cinema durant l'any anterior. Durant la cerimònia, l’AMACC va lliurar el premi Ariel a 22 categories en honor de les pel·lícules estrenades el 1990.

## Premis i nominacions

Nota: Els guanyadors estan llistats primer i destacats en negreta. ⭐
| Millor pel·lícula Rojo amanecer ⭐ Pueblo de madera | Millor direcció Jorge Fons – Rojo amanecer ⭐ Juan Antonio de la Riva – Pueblo de madera |
| Millor actor Héctor Bonilla – Rojo amanecer ⭐ | Millor actriu María Rojo – Rojo amanecer ⭐ Gabriela Roel – Pueblo de madera |
| Millor coactuació masculina Jorge Fegán – Rojo amanecer ⭐ Roberto "Flaco" Guzmán – Jóvenes delincuentes Ignacio Guadalupe – Pueblo de madera | Millor coactuació femenina Claudia Fernández – Por tu maldito amor ⭐ Angélica Aragón – Pueblo de madera |
| Millor actor de repartiment Fernando Rubio – La leyenda de una máscara ⭐ José Rodríguez López – Pueblo de madera Román Valenzuela – Pueblo de madera | Millor actriu de repartiment Mercedes Olea – Jóvenes delincuentes ⭐ Josefina Echanove – Por tu maldito amor ⭐ |
| Millor argument original Guadalupe Ortega, Xavier Robles – Rojo amanecer ⭐ | Millor guió adaptat Guadalupe Ortega, Xavier Robles – Rojo amanecer ⭐ Juan Antonio de la Riva, Francisco Sánchez – Pueblo de madera |
| Millor fotografia Henner Hoffman – La leyenda de una máscara ⭐ Guillermo Navarro – Cabeza de Vaca Leoncio Villarias – Pueblo de madera | Millor edició Sigfrido García – Rojo amanecer ⭐ Oscar Figueroa Jara – Pueblo de madera |
| Millor escenografia Guillermo de la Riva – Pueblo de madera ⭐ Helmut Greisser– Rojo amanecer | Millor banda sonora Eduardo Roel, Karen Roel – Rojo amanecer ⭐ Mario Lavista – Cabeza de Vaca Antonio Avitia – Pueblo de madera' |
| Millor ambientació Alfonso Morales, Patricia Eguia – La leyenda de una máscara ⭐ José Luis Aguilar, Tolita Figueroa– Cabeza de Vaca José Luis Garduño – Rojo amanecer | Millor opera prima José Buil – La leyenda de una máscara ⭐ Nicolás Echevarría – 'Cabeza de Vaca |
| Millor documental No concedit | Millor actuació infantil Anahí Puente – Había una vez una estrella ⭐ |
| Millor curtmetratge de ficció Sergio Muñoz Güemes – La última luna ⭐ Juan Santiago Huerta – Amanecer en Disneylandia Lorenzo Hagerman, Jorge Villalobos – Cabeza hueca | Millor curtmetratge documental Aurelio de los Reyes – Y el cine llegó (1900-1904) ⭐ Eduardo Patiño – 30 años de la Filmoteca de la UNAM Ana Rebuelta – Confidencias de un cineasta, Alejandro Galindo |
| Reconeixement especial Gonzalo Gavira ⭐ Víctor Manuel Mendoza ⭐ | Millor migmetratge documental Guita Schyfter – Xochimilco, historia de un paisaje ⭐ |
| Medalla d'or especial Diana Bracho ⭐ | Medalla Salvador Toscano Alejandro Galindo ⭐ |

## Referències

* ↑ «Premios Ariel - Histórico de nominados y ganadores» (en espanyol de Mèxic). [Consulta: 27 juny 2019].

## Enllaços externs

* XXXIII Premis Ariel a Filmaffinity
# Yaque del Sur

Yaque del Sur és un riu situat al sud-oest de la República Dominicana. Té aproximadament 183 km de longitud. El riu no és navigable, exceptuant petites embarcacions. És utilitzat extensament per regadiu d'arròs, canya de sucre, mongetes, plàtans, i cacauets.

## Referències

* ↑ «The Yaque del Sur». Colonial Zone-Dominican Republic.
* ↑ «Yaque del Sur River». Encyclopædia Britannica.
# Àngel Rodríguez Lozano

Àngel Rodríguez Lozano (Figueres, 1966) és professor, escriptor, poeta i pastisser. Fill d'Ernest Rodríguez Jiménez i d'Ángela Lozano. Es llicencia en filosofia l'any 1989 per la Universitat de Barcelona i té estudis de doctorat (1989-1991).

## Obres

* Voracitat blanca. Figueres: l'autor, 1989 (signat amb el pseudònim Àngel Custodi)
* Els Territoris del mal: narració poética. Figueres: Funerals, 1989. (Signat amb el pseudònim d'Àngel Custodi).
* Monstruari. Figueres: l'autor, 1994. (signat amb el pseudònim Àngel Custodi)
* Papers d'Ultramort. Vic: Emboscall, 1999. (signat amb el pseudònim Àngel Custodi)
* Somnis de sucre candi. Barcelona: Columna, 1999 (guanyador del Premi de Poesia Divendres Culturals de Cerdanyola)
* Neuropa: semblança d'un ciutadà inadvertit. Vic: Emboscall, 2000 (signat amb el pseudònim Àngel Custodi)
* El Vent de l'entropia. Vic: Emboscall, 2006.
* Cave canem = compte amb el gos. Vic: Emboscall, 2001.
* La Pastisseria a mà: formulari de confiteria i rebosteria. Ernest Rodríguez i Àngel Rodríguez. Vic: Emboscall, 2004. (en col·laboració amb el seu pare)
* Romances y trovos del Ciego Corrales. Recopilació, introducció i notes: Ángel Rodríguez Lozano. Albuñol: Ayuntamiento de Albuñol, 2007.
* Sota les mans. Girona: Senhal, 2009.
* Infraflor. Tordera: Emboscall, 2011.
* L'Hora sororal. Girona: Senhal, 2013.
* Torxes. Tordera: Emboscall, 2014.
* Ignasi Bassedas Galofré, un mestre republicà, maçó i catalanista. [S.l.] : Emboscall, 2015. ISBN 9788492563944
* Neuropa profunda. Vic : Emboscall, 2016
* Arbres de sel estompé = Arbres de sal desdibuixada : poésie 1998-2016. Traduction et préface de Núria Colomer. Vic : Emboscall, 2017
* Matèria mare. Il·lustracions de Montserrat Pibernat Valls. Boadella : Licàngel, 2018
* Psicòsia. Àngel Custodi ; Il·lustracions de Frederic Fortunet Lorca. Boadella d'Empordà : Licàngel, gener de 2020
* El jardí de les oques. Boadella d'Empordà: Edicions Licàngel, setembre de 2021.

## Referències

* ↑ Padrosa Gorgot, Inés. Diccionari biogràfic de l'Alt Empordà. Girona: Diputació de Girona, 2009.
* ↑ «Presentació del llibre Torxes en el programa Vingue».
* ↑ Vila, Cristina «La presentació de Torxes d'Àngel Rodríguez omple fins dalt la galeria Ventós». Setmanari de l'Alt Empordà: l'Empordà, 28-10-2014 [Consulta: 13 febrer 2015].
* ↑ «Argus». [Consulta: 15 març 2030].
* ↑ Rodriguez Lozano, Àngel. Neuropa profunda. Primera. Vic: Emboscall, febrer 2016, p. 89. ISBN 9788416304233.
* ↑ Rodríguez Lozano, Àngel. Matèria mare. Boadella: Licàngel, 2018, p. 73. ISBN 9788416304592.
# Xiong Zhaozheng

Xiong Zhaozheng (xinès simplificat: 熊召政) (Wenquan 1953 -) cal·lígraf, poeta i escriptor xinès. Guanyador del Premi Mao Dun de Literatura de l'any 2005 per la seva novel·la històrica en quatre volums 张居正 (Zhang Juzheng).

## Biografia

Xiong Zhaozheng va néixer el desembre de 1953 a Wenquan, Yingshan, província de Hubei (Xina).
El 1981 va començar a treballar com a escriptor professional a la Hubei Writers Association, de 1984-1986 va ser redactor en cap adjunt de la revista "长江文艺" (Literatura sobre el riu Yangtze).
Del 1985 al 1989, va exercir de vicepresident de l'Associació d'Escriptors Provincials de Hubei, i durant aquest període va estudiar durant dos anys a la primera classe d'escriptors de la Universitat de Wuhan.

## Obres destacades

* 醉汉 (Drunkard)
* 张居正 (Zhang Juzheng) : Novel·la històrica en quatre volums sobre la vida del Gran Secretari Zhang Juzheng, durant el regnat de l'emperador Longqing i de l'emperador Wanli de la Dinastia Ming. El 2005 va ser adaptada a la televisió en una serie de quaranta-quatre episodis, produïda per China Film Group, el Departament de Propaganda del Comitè del Partit Provincial de Hubei, el Grup editorial Changjiang, l'estació de televisió de Hubei i l'empresa de cinema i televisió Hubei Elephant.
* 1973: 献给祖国的歌 (A Song for My Country) (Poema)
* 在深山 (In the Mountains)
* 为少女而歌 (A Song for the Girl)
* 魔瓶 (Magic Bottle)
El setembre de 2013, 82 de les seves obres de cal·ligrafia van ser exposades a la Biblioteca Provincial de Hubei.

## Premis i honors

* 1979-1980 Primer premi de poesia destacat per a joves i de mitjana edat de la Xina. El 2002, va guanyar successivament el premi provincial de literatura Qu Yuan de Hubei i el premi del llibre del govern provincial de Hubei.
* L'abril de 2005 va guanyar el primer premi del 6è Premi Mao Dun de Literatura per vots unànimes.
* El 2006, va guanyar la Medalla Laboral de l'1 de maig de la província de Hubei.
* El 2007 va ser nomenat el cinquè alumne destacat de la Universitat de Wuhan.
* El 25 de setembre de 2012 va ser elegit president de la Federació Provincial de Cercles Literaris i Artístics de Hubei al 9è Congrés de la Federació Provincial de Cercles Literaris i Artístics de Hubei.
* El 2013 va guanyar el primer premi de novel·la Yao Xueyin
* El desembre de 2016 va ser elegit membre del 10è Comitè Nacional de la Federació Xinesa de Cercles Literaris i Artístics

## Referències

* ↑ Abrahamsen, Eric. «Xiong Zhaozheng» (en anglès). [Consulta: 26 febrer 2021].
* 1 2 «熊召政_百度百科». [Consulta: 26 febrer 2021].
# Yazz Ahmed

Yazz Ahmed és una trompetista de jazz britànica i de Bahrain que combina en el seu estil la música de Bahrain amb el jazz. Debutà el 2012 amb l'àlbum d'estudi Finding My Way Home. Dirigeix un quintet format pel clarinetista Ben Castle, teclista Naadia Sheriff, baixista Dudley Phillips, músic de bateria Martin France i la percussionista Corrina Silvester. Ha col·laborat com a músic de sessió amb Radiohead, Lee 'Scratch' Perry, Urban Soul Orchestra i, amb el seu quintet, amb Lewis Wright.
A finals de la seua adolescència començà a tocar amb la trompeta.
El 2012 va debutar amb el seu primer àlbum d'estudi Finding My Way Home.
El 2017 va traure el segon àlbum d'estudi La Saboteuse.

## Referències

* 1 2 Izod, Liam «Yazz Ahmed mysterious and compelling at Foyles». Jazzwise, 15-01-2016 [Consulta: 20 juliol 2017].
* ↑ «Yazz Ahmed – Sabotage and Surprise». Jazzwise, 11-08-2016 [Consulta: 20 juliol 2017].
* ↑ «Yazz Ahmed». TimeOut, 26-08-2014.
* ↑ Harris, Selwyn «Yazz Ahmed – Finding My Way Home». Jazzwise, 26-04-2012 [Consulta: 20 juliol 2017].
* ↑ Fordham, John «Yazz Ahmed: Finding My Way Home – review». The Guardian, 01-08-2012 [Consulta: 20 juliol 2017].
* ↑ Lewis, John «azz Ahmed: La Saboteuse review – futuristic jazz with Arabic scales». The Guardian, 11-05-2017 [Consulta: 20 juliol 2017].