OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cristo de la Vega

El Cristo de la Vega, antigament Santa Leocadia fuera muros, és una antiga ermita construïda fora del nucli antic —al nord-oest d'aquest— a la ciutat de Toledo, a Castella - la Manxa. Consisteix en un temple del segle segle xix que compta amb un absis d'estil mudèjar, romanent de l'església original erigida entorn del segle segle xiii.
Segons la tradició, en el lloc, on s'hauria enterrat a la patrona de Toledo, santa Leocàdia, s'hauria aixecat primer una ermita i posteriorment una basílica visigoda. En el recinte es van trobar restes d'una edificació de data tardorromana, dels quals s'ha especulat que podrien pertànyer a un martyrium de Leocàdia.
Va ser declarada monument historicoartístic pertanyent al Tresor Artístic Nacional el 3 de juny de 1931, durant la Segona República, mitjançant un decret publicat el dia 4 d'aquest mateix mes en la Gaceta de Madrid, amb la rúbrica del president del Govern provisional de la República Niceto Alcalá-Zamora i el ministre d'Educació Pública i Belles arts Marcelino Domingo i Sanjuán.
Enfront d'ella es va construir un monument al Sagrat Cor de Jesús, finalitzat en 1933.
El 2001 va ser delimitat l'entorn de protecció de l'edifici que en aquells dies comptava ja amb l'estatus de Bé d'Interès Cultural.

## Referències

* 1 2 López Torrijos, 1985, p. 13.
* ↑ Gurt i Esparraguera i Diarte Blasco, 2012, p. 149-163.
* ↑ «Decreto de 3 de junio de 1931, declarando monumentos Históricos-Artísticos, pertenecientes al Tesoro Artístico Nacional, los que se indican». Gaceta de Madrid, 155, 04-06-1931, pàg. 1181-1185. ISSN: 0212-1220.
* ↑ Martín Sánchez, 2008, p. 428-433.
* ↑ «Decreto 112/2001, de 03/04/2001, Consejo de Gobierno, por el que se delimita el entorno protegible del Bien de Interés Cultural denominado Ermita del Cristo de la Vega, localizado en Toledo». Diario Oficial de Castilla-La Mancha, 20-04-2001, pàg. 4973-4974. ISSN: 1575-0051.

## Bibliografia

* Gurt i Esparraguera, Josep María; Diarte Blasco, Pilar «La basílica de Santa Leocadia y el final de uso del Circo Romano de Toledo: una nueva interpretación». Zephyrvs, 69, 2012, pàg. 149-163. ISSN: 2386-3943.
* López Torrijos, Rosa «La iconografía de Santa Leocadia de Toledo». Anales Toledanos, 21, 1985, pàg. 7-45. ISSN: 0538-1983.
* Martín Sánchez, Julio. «La arquitectura religiosa en Toledo durante los siglos XI y XX: desamortización, restauración monumental y nuevas consagraciones». A: J. Carlos Vizuete Mendoza, Julio Martín Sánchez (coords.). Sacra loca toletana: los espacios sagrados en Toledo. Cuenca: Ediciones de la Universidad de Castilla La Mancha, 2008, p. 411-452. ISBN 978-84-8427-566-4.
# Christophe Agnolutto

Christophe Agnolutto (Soisy-sous-Montmorency, 6 de desembre de 1969) va ser un ciclista francès, que fou professional entre 1996 i 2006. Durant aquests anys aconseguí una desena de victòries, destacant una etapa del Tour de França de 2000 i la Volta a Suïssa de 1997.

## Palmarès

* 1995
** 1r al Gran Premi del Nord-Pas de Calais
** 1r a la Bordeus-Saintes
* 1997
** 1r a la Volta a Suïssa i vencedor d'una etapa
** 1r a A Travers le Morbihan
* 1998
** Vencedor d'una etapa del Tour de Romandia
* 2000
** 1r al Premi de Quillan
** Vencedor d'una etapa del Tour de França
* 2005
** Vencedor d'una etapa del Tour du Poitou-Charentes et de la Vienne

### Resultats al Tour de França

* 1997. 94è de la classificació general
* 1998. 31è de la classificació general
* 2000. 66è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 2001. 120è de la classificació general
* 2002. 144è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1996. 90è de la classificació general
* 1998. 101è de la classificació general

## Enllaços externs

* Fitxa de Christophe Agnolutto a sitiodeciclismo.net
# Àhmad al-Abbàs

Àhmad al-Abbàs fou sultà sadita a Marràqueix del 1655 al 1659.
Va succeir el seu pare Mahàmmad aix-Xaykh al-Àsghar quan va morir el 30 de gener del 1655. Degut a una aliança matrimonial la tribu Xabana o Xabbanat va agafar una mena d'hegemonia a la regió, fins que finalment el xeic Abu-Bakr aix-Xabaní va intentar agafar el poder i va assetjar al sultà durant mesos a la ciutat (1658). Per consell de la mare, el sultà va anar a parlar amb els caps de la revolta, que eren els seus oncles materns, però una vegada es va presentar al domini de la tribu fou fet presoner i assassinat (1659). Van entrar a la capital i van proclamar sobirà al caid local Abd al-Karim ibn Abu Bakr aix-Xabaní, conegut per Karrum al-Hajjí, fill del xeic dels Xabana.

## Referències

* Muhammad al-Saghir ibn al-Hadjdj ibn Abd Allah al-Wafrani, Nozhet-el hādi bi akhbar moulouk el-Karn el-Hadi (Histoire de la dynastie saadienne au Maroc : 1511-1670), traduït i publicat per O. Houdas, Ernest Leroux, París, 1889. En línia a gallica.bnf.fr
# Premis Ondas 2005

Els Premis Ondas 2005 van ser la cinquanta-dosena edició dels Premis Ondas, lliurats el 3 de novembre de 2005 al Gran Teatre del Liceu de Barcelona
Per primera vegada en molts anys, la cerimònia va estrenar presentadors amb Carles Francino i Àngels Barceló, tots dos periodistes recentment incorporats a la Cadena SER. Van actuar The Corrs, Diana Navarro, Coti, Pastora, Il Divo, Antonio Orozco i Lucie Silvas. La gala fou retransmesa per a Espanya per Canal+ en obert i va estar amenitzada per Juan Carlos Ortega.
Prèviament a la gala, al migdia, l'alcalde de Barcelona, Joan Clos, va realitzar el tradicional esmorzar amb tots els premiats al Palauet Albéniz.

## Premis de televisió i cinema

* Millor sèrie espanyola: Hospital Central (Telecinco) i Arrayán (Canal Sur)
* Millor programa d'entreteniment: Operación Triunfo (Telecinco)
* Trajectòria o labor professional més destacada: Mercedes Milá
* Millor programa o millor tractament d'un esdeveniment: Els matins de TV3 (TV3)
* Millor programa de televisió local: 52 (Localia)
* Premi internacional de televisió: Je zal het maar hebben de BNNVARA (Països Baixos).
* Menció especial del jurat: Racconti di vita: Donne in Sospeso de Rai 3 (Itàlia)
* Premi Cinemanía a l'esdeveniment cinematogràfic de l'any: Princesas

## Premis de ràdio

* Millor programa de radio: El suplement (Catalunya Ràdio)
* Millor programa informatiu: Scannerfm.com per la retransmissió del festival Primavera Sound de Barcelona
* Trajectòria o labor professional més destacada: Julio César Iglesias (Radio Nacional de España)
* Premi a la innovació radiofònica: José Ramón de la Morena (Cadena SER)
* Premi internacional de ràdio: La nouvelle cuisine ou comment cuisiner après mai 68 Arxivat 2019-05-03 a Wayback Machine. de Radio France
* Menció especial del jurat: Lives in a landscape – The Base de BBC Radio 4.

### Publicitat en ràdio

* Millor cunya de ràdio: La no colección (Renault)
* Millor equip creatiu de publicitat en ràdio: Juan Nonzioli, Nacho Guilló i Víctor Aguilar (agència Shackleton)
* Millor campanya de ràdio: Deseos d'ONCE (agencia DDB)
* Millor creativitat en patrocini, jingle, esment, promoció, concurs o un altre format original: Pepe Domingo Castaño

## Premis de música

* Millor cançó: Caminando por la vida de Melendi
* Millor àlbum: Pájaros en la cabeza d'Amaral
* Millor artista o grup espanyol: El canto del loco
* Millor artista o grup internacional: Coti
* Premi Especial del Jurat/Millor artista revelació: Diana Navarro
* Menció Especial del Jurat: The Corrs

## Premis iberoamericans de ràdio i televisió

* Millor programa, professional o emissora de ràdio o de televisió: Radio Caracol (Miami pel seguiment informatiu al pas de l'huracà Katrina.

## Referències

* ↑ Canal + emite desde Barcelona la gala de la 52ª edición de los Ondas, El País, 3 de novembre de 2005
* ↑ Recepción en el palacete Albéniz, El País, 4 de novembre de 2005

## Vegeu també

* TP d'Or 2005
* Antena de Oro 2005
* Premis ATV 2005

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial dels Premis Ondas Arxivat 2019-04-22 a Wayback Machine.
# José Ángel Gómez Marchante

José Ángel Gómez Marchante (San Sebastián de los Reyes, Madrid, 30 de maig de 1971) és un ciclista espanyol que fou professional entre 2004 i 2010.
El principal èxit de la seva carrera va ser la Volta al País Basc de 2006.

## Palmarès

* 2003
** Vencedor de d'una etapa del Circuito Montañés
** 1r a la Volta a Extremadura
** 1r a l'Aiztondo Klasica
** 1r a la Volta a Biscaia
* 2004
** Vencedor de d'una etapa del Gran Premi Internacional CTT Correios de Portugal
* 2006
** 1r a la Volta al País Basc i vencedor d'una etapa
* 2007
** 1r a la Pujada a Urkiola

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2004. 8è de la classificació general
* 2006. 5è de la classificació general
* 2007. 40è de la classificació general
* 2010. 80è de la classificació general

### Resultats al Tour de França

* 2005. Abandona (9a etapa)
* 2006. Abandona (17a etapa)
* 2009. Abandona (17a etapa)

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a cyclebase.nl
# Cultura de Trinxeres

La cultura de Trinxeres és un complex arqueològic els portadors del qual van viure a la regió nord-oest de Sonora (Mèxic). Es va desenvolupar entre els anys 200 i 1450 d.C. Alguns autors l'associen amb l'àrea Mogollon de Oasisamèrica, encara que és probable que haga rebut també influència dels hohokam. Entre els llocs més coneguts d'aquesta cultura es troba el lloc epònim de Cerro de Trinxeres.
Un dels principals problemes per establir una cronologia de la cultura de Trinxeres és l'escassetat de dades precises sobre l'antiguitat de les restes materials. Monica va proposar una cronologia en quatre estadis que va ser corregida en 1993 per McGuire i Villalpando.

## Referències

* Amador Bech, Julio (2010). «Estrategias constructivas, simbolismo del paisaje y arte rupestre en los cerros de trincheras del noroeste de Sonora». Anales de Antropología 44(2010):105-157. Consultado el 19 de enero de 2013.
* Bowen, Thomas G. (1976). «Esquema de la historia de la cultura Trincheras». En Braniff, Beatriz y Felger, Richard (coords.), Sonora: antropología del desierto. Primera reunión de antropología e historia del Noroeste. Ciudad de México. Instituto Nacional de Antropología e Historia.
* McGuire, Randall H. y Villalpando, María Elisa (1993). An Archeological Survey of the Altar Valley, Sonora, México. Tucson: Arizona State Museum-University of Arizona.
# Christophe Barratier

Christophe Barratier (París, 17 de juny de 1963) és un productor de cinema i guionista francès.

## Biografia

Essent guitarrista abans de cineasta, Christophe Barratier tingué una formació musical clàssica, amb llicència de l'École normale de musique de Paris i que arribà a participar en diversos concursos internacionals. El 1991 entrà en la societat de producció del seu oncle Jacques Perrin: Galatée Films. Hi aprengué l'ofici de productor i acompanyà les direccions de Microcosmos: Le Peuple de l'herbe (1995), Himalaya: L'Enfance d'un chef (1999) i Le Peuple migrateur (2001).
El 2011 passà a la producció amb el curtmetratge Les Tombales, amb Lambert Wilson i Carole Weiss. Adaptat de la novel·la de Guy de Maupassant, i amb música de Bruno Coulais, fou seleccionat per al Festival Internacional de Curtmetratges de Clermont-Ferrand. El seu primer llargmetratge li arribà el 2004: Les Choristes, una adaptació de la pel·lícula de Jean Dréville, La Cage aux rossignols (1945).

## Filmografia

* 2004: Les Choristes
* 2008: Faubourg 36
* 2011: La Nouvelle Guerre des boutons

## Premis i nominacions
### Nominacions

* 2005: Oscar a la millor cançó original per Les Choristes amb "Look To Your Path (Vois Sur Ton Chemin)"
* 2005: BAFTA a la millor pel·lícula de parla no anglesa per Les Choristes
* 2005: BAFTA al millor guió adaptat per Les Choristes
* 2005: César a la millor pel·lícula per Les Choristes
* 2005: César al millor director per Les Choristes
* 2006: Goya a la millor pel·lícula europea per Les Choristes
# Valerio Conti

Valerio Conti (Roma, 30 de març de 1993) és un ciclista italià professional des del 2014 i actualment a l'equip Astana Qazaqstan Team.
Del seu palmarès destaca la victòria d'etapa a la Volta a Espanya de 2016.

## Palmarès

* 2010
** Vencedor d'una etapa a la Tre Ciclistica Bresciana
* 2011
** 1r a la Tre Ciclistica Bresciana i vencedor de 2 etapes
** Vencedor d'una etapa al Trofeu Karlsberg
* 2014
** 1r al Gran Premi Bruno Beghelli
* 2015
** Vencedor d'una etapa a la Volta al Japó
* 2016
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Espanya
* 2020
** 1r al Trofeu Matteotti

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2014. 112è de la classificació general
* 2015. 151è de la classificació general
* 2016. 66è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 2018. 60è de la classificació general
* 2019. 71è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2016. 27è de la classificació general
* 2017. 68è de la classificació general
* 2018. 24è de la classificació general
* 2019. No surt (18a etapa)
* 2020. 101è de la classificació general
* 2021. 89è de la classificació general
* 2022. Abandona (15a etapa)
* 2023. No surt (5a etapa)

## Referències

* ↑ «ASTANA QAZAQSTAN TEAM». [Consulta: 3 gener 2022].
* ↑ Clavijo, Juan M. «Vuelta a España 2016: Conti se exhibe ante la desidia del pelotón» (en castellà), 02-09-2016. [Consulta: 26 setembre 2020].

## Enllaços externs

* Resultats a sitiodeciclismo.net
* Resultats a cyclebase.nl
* Resultats a museociclismo.it
* Resultats a procyclingstats.com
# Àhmad al-Ahsaí

El xeic Àhmad ibn Zayn-ad-Din ibn Ibrahim al-Ahsaí —àrab: شيخ أحمد بن زين الدين بن إبراهيم الأحسائي, xayẖ Aḥmad b. Zayn ad-Dīn b. Ibrāhīm al-Aḥsāʾī—, més conegut simplement com a xeic Àhmad al-Ahsaí o Àhmad al-Ahsaí (Al-Ahsa, península Aràbiga oriental, 1753 - voltants de Medina, 1826) fou un religiós musulmà fundador d'una escola teològica heterodoxa i esotèrica xiïta anomenada xaykhisme, on es barrejaven nocions del sufisme. Aquesta escola va continuar sota la direcció de Sayyid Kàzim Raixtí i d'altres, i es troba a la base del moviment babí.

## Biografia

Quan tenia 40 anys, Àhmad al-Ahsaí va anar a estudiar en els prestigiosos centres teològics xiïtes de Karbala i Najaf, a l'Iraq. Allà va aconseguir el reconeixement suficient per a ser declarat mújtahid, intèrpret de llei islàmica. Va discutir amb erudits sufís i neoplatònics i va assolir una bona reputació entre els seus detractors.
Considerant que certs elements de la tradició xiïta s'havien perdut en el transcurs del temps o havien sofert alteracions d'origen sunnita, Àhmad al-Ahsaí va voler restaurar aquesta tradició en la seva integritat i en la seva integralitat.
Així, va començar a propagar el seu ensenyament on declarava que tot el coneixement es troba contingut de forma essencial en l'Alcorà, i que per excel·lir en les ciències les coneixences s'han d'extreure del Llibre sagrat. Va desenvolupar diversos sistemes d'interpretació de l'Alcorà.
Va manifestar una veneració pels imams més enllà de la dels seus contemporanis pietosos, i va exposar explicacions heterodoxes sobre la vida després de la mort, la resurrecció i la fi del món, així com sobre la medicina i la cosmologia. També definia l'ànima com un «cos subtil» separat però associat amb el cos físic, sent el primer el qui anava al Paradís, anant a l'encontre de la tradició que deia que el profeta Muhàmmad havia ascendit corporalment al Cel. Aquesta afirmació també canviava la visió tradicional xiïta sobre l'ocultació de l'imam Muhàmmad al-Mahdí.
Les seves idees foren condemnades pels mújtahids xiïtes el 1824 i llavors se'n va anar a Pèrsia, on va rebre la protecció i el patronatge dels prínceps de la dinastia qajarita. Va passar els vint darrers anys de la seva vida a la província de Yazd, on va escriure la majoria de les seves obres i va formar nombrosos deixebles. Va morir mentre efectuava un pelegrinatge a la Meca.

## Bibliografia

* D. M. MacEoin, “Ahsai, Shaikh Ahmad,” Encyclopædia Iranica, I/7, pp. 674-679; una versió actualitzada es troba disponible en línia a http://www.iranicaonline.org/articles/ahsai-shaikh-ahmad (consultat l'11 de juny del 2016).
* Ebrahimi, Zeinolabedin i Qasemi, Jawad, “Al-Aḥsāʾī”, a: Encyclopaedia Islamica, Editors en cap: Wilferd Madelung and, Farhad Daftary. Consultat en línia l'11 de juny del 2016
* Bausani, A., “al-Aḥsāʾī”, a: Encyclopaedia of Islam, segona edició, Editada per: P. Bearman, Th. Bianquis, C.E. Bosworth, E. van Donzel, W.P. Heinrichs. Consultat en línia l'11 de juny del 2016
# Tamaguert

Tamaguert (en àrab تمكرت, Tamagart; en amazic ⵜⴰⵎⴰⴳⵔⵜ) és una comuna rural de la província d'Al Haouz, a la regió de Marràqueix-Safi, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 10.540 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Dervil·lita

* No s'ha de confondre amb devil·lina.
La dervil·lita és un mineral d'argent, arsènic i sofre. Fou descoberta a Sainte Marie aux Mines, a la Serralada dels Vosges, Alt Rin, França el 1941 per Weil. El seu nom fa honor a Henri Derville, paleontòleg francès de la Universitat d'Estrasburg, França.

## Característiques

La dervil·lita és, químicament, un sulfur d'argent i arsènic, de fórmula Ag₂AsS₂. És de color blanc, negre o negre marronós, amb una duresa de 2 a l'escala de Mohs. La seva densitat és de 5,62 g/cm³, i cristal·litza en el sistema monoclínic.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la dervil·lita pertany a 02.LA.10, sulfosals sense classificar sense Pb essencial, juntament amb: daomanita, vaughanita, criddleïta, fettelita, chameanita, arcubisita, mgriïta, benleonardita, tsnigriïta, borovskita i jonassonita.

## Formació i jaciments

Només se n'ha trobat a la pedrera Lengenbach (Valais, Suïssa), i a dues localitats franceses: Sainte Marie aux Mines, la localitat tipus d'aquesta espècie, i a Saint-Pal-de-Senouire (Alt Loira), pràcticament sempre acompanyada de safflorita, rammelsbergita, quars, proustita, calcita i arsènic.

## Referències

* ↑ Anthony, J.W.; Bideaux, R.A.; Bladh, K.W. [et al.].. «Dervillite». A: Handbook of Mineralogy (pdf). Chantilly, EUA: Mineralogical Society of America, 2005 [Consulta: 7 maig 2012].
* ↑ «Dervillite» (en anglès/francès). The EUROMIN project. [Consulta: 7 maig 2012].
* ↑ «Dervillite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 19 juny 2014].
* ↑ Garrido, Josep Lluís; Ybarra, Joan Manuel. Nomenclàtor de les espècies minerals, 2010, p. 374. D.L. B-38531-2010 [Consulta: 6 maig 2014].
# Journal of Botany, British and Foreign

Journal of Botany, British and Foreign, (abreujat J. Bot.) va ser una revista mensual que es va publicar des de 1863 fins a 1942, fundat per Berthold Carl Seemann qui va ser l'editor fins al 1871.

## Referències

* ↑ a Tropicos
* ↑ BHL, 1863-1942.
* ↑ BSBI, 1863-1942.

## Enllaços externs

* OCLC 1642195
# David Seco Amundarain

David Seco Amundarain (Busturia, 7 de març de 1973) va ser un ciclista basc, que es va especialitzar en el ciclocròs. Va guanyar sis cops el Campionat d'Espanya, sent el ciclista que més cops ho ha fet.
El 2006 va competir professionalment en ruta amb l'equip Spiuk-Extremadura.

## Palmarès en ciclocròs

* 1999-2000
** Campió d'Espanya de ciclocròs
* 2000-2001
** Campió d'Espanya de ciclocròs
* 2001-2002
** Campió d'Espanya de ciclocròs
* 2002-2003
** Campió d'Espanya de ciclocròs
* 2003-2004
** Campió d'Espanya de ciclocròs
* 2005-2006
** Campió d'Espanya de ciclocròs
* 2007-2008
** 1r al Trofeu San Andrés

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Zacaries (desambiguació)

Zacaries és el nom dels següents personatges:
* Profeta Zacaries.
* Zacaries és el marit d'Elisabet, cosina de la Verge Maria, i pare de sant Joan Baptista.
* Zaccaria (Zacaries), important família feudal genovesa a l'Imperi Romà d'Orient.
* Zacaries Escolàstic, filòsof romà d'Orient
* Zacaries de Jerusalem, patriarca de Jerusalem.
* Zacaries d'Alexandria, patriarca d'Alexandria.
* Zacaries I, Papa i sant
* Zacaries de Laon bisbe de Crisòpolis (segle XII-XIII)
* Zacaries de Hierocesarea, bisbe de Hierocesarea, segle VIII
* Zacaries de Grönland, bisbe italià de Grönland (prop de Drontheim), del segle xvi, nascut a Vicenza
* Joan Zacaries, agustí alemany (nascut a Erfurt i mort en aquesta ciutat el 1428) teòleg defensor de Joan Hus.
Vegeu també
# Tamal

Els tamales (del nàhuatl, tamalli) és un menjar típic d'Amèrica Llatina el qual, amb petites variacions, està present a la gastronomia del Perú, Colòmbia, Mèxic, l'Argentina, l'Uruguai, l'Equador, Bolívia, etc. Es tracta d'una espècie d'empanada feta normalment amb farina de blat de moro i farcida de carn de porc, pollastre o vedella. Aquesta empanada, que pot ser més o menys condimentada o picant, s'envolta en fulles de banana o panotxa i es cuina en un forn o en una paella, normalment al vapor.

## Referències

* ↑ Tamal: del nahua tamalli (DRAE).
* ↑ «Tamales Huilenses» (en castellà). Huila: Secretaría de Cultura y Turismo del Huila. Arxivat de l'original el 2012-12-12. [Consulta: 26 desembre 2009].
* ↑ «Así será el día del tamal» (en castellà). Noticias al día. Bogotá: Alcaldía de Ibagué. Arxivat de l'original el 2010-11-20. [Consulta: 26 desembre 2009].
* ↑ «Tamales - Cocina Regional en Sonora» (en castellà). Sonora Turismo. Hermosilla: Gobierno del Estado de Sonora. Arxivat de l'original el 2010-03-29. [Consulta: 26 desembre 2009].
* ↑ «Tamales para los muertos» (en castellà). Mèxic D.F.: Instituto Nacional de Antropología e Historia, 2008.
* ↑ «Recetario de cocina criolla» (en castellà). Portal oficial del Gobierno de la República Argentina. Arxivat de l'original el 2009-12-28. [Consulta: 26 desembre 2009].
* ↑ «Recetas regionales» (en castellà). Portal Informativo de SALTA. Salta: Cámara de Diputados de la Provincia de Salta. Arxivat de l'original el 2010-03-12. [Consulta: 26 desembre 2009].
* ↑ «Tamales» (en castellà). Ente Tucumán Turismo. Tucumán: Gobierno de Tucumán. Arxivat de l'original el 2009-08-18. [Consulta: 26 desembre 2009].
* ↑ «TAMAL DE YUCA» (en castellà). Macas, Esmeralda Oriental Principal. Macas: Gobierno Municipal del Canton Morona. Arxivat de l'original el 2005-12-27. [Consulta: 26 desembre 2009].
# Desaigües de la fàbrica tèxtil Bach

Els Desaigües de la fàbrica tèxtil Bach és una obra de Ripoll protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta de quatre arcades de mig punt rebaixat construïdes amb maó. Per elles sortia l'aigua, un cop passava per les turbines que hi havia als baixos de la fàbrica. L'aigua arribava per un canal soterrat que portava l'aigua des de la resclosa de can Guetes.

## Referències

* ↑ «Desaigües de la fàbrica tèxtil Bach». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 18 març 2019].