OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# In My Skin

In My Skin és una sèrie de televisió dramàtica de comèdia britànica escrita per Kayleigh Llewellyn que es va estrenar a BBC Three el 14 d'octubre de 2018. La sèrie va ser encarregada inicialment com a curtmetratge per a BBC Cymru Wales, però més tard va servir com a episodi pilot després que la BBC ordenés In My Skin com a sèrie completa. La sèrie és protagonitzada per Gabrielle Creevy, James Wilbraham, Poppy Lee Friar, Jo Hartley, Aled ap Steffan, Di Botcher, Georgia Furlong i Rhodri Meilir. El març de 2021, In My Skin es va renovar per a una segona i última sèrie, que es va estrenar el 7 de novembre de 2021. La sèrie ha rebut elogis de la crítica, així com nombrosos premis de cerimònies com ara BAFTA Cymru i els premis de programes de televisió de la Royal Television Society. S'ha doblat i subtitulat al català per a FilminCAT. La traducció del doblatge al català va anar a càrrec de Patricia Bautista i l'adaptació, de Francesc Rocamora, que van ser nominats als XII premis ATRAE en la categoria de millor traducció i adaptació per a doblatge en català per a cinema, TV, DVD o plataforma en línia.

## Premissa

In My Skin se centra en l'adolescent gal·lesa Bethan que intenta viure una doble vida mentre compagina la malaltia mental de la seva mare, les amistats i la sexualitat. La seva mare té un trastorn bipolar i està assignada en una sala psiquiàtrica. La Bethan somia a ser escriptora, però estudia en una escola hostil i homòfoba.

## Referències

* ↑ «In My Skin». Goita què fan, ara!. [Consulta: 18 març 2023].
* ↑ «Finalistas - Premios ATRAE» (en castellà). ATRAE. [Consulta: 21 setembre 2024].
* ↑ «Kayleigh Llewellyn on In My Skin: 'I lived in fear of kids finding out about my mum'». The Guardian, 29-03-2020 [Consulta: 19 març 2021].

## Enllaços externs

* In My Skin a Programmes de la BBC (anglès)
# Cambra de buit tèrmic

Una cambra de buit tèrmic és una cambra de buit en què es controla la radiació tèrmica de l'ambient. Normalment, l'ambient tèrmic s'aconsegueix fent passar líquid sobre fluid sa través de cobertes tèrmiques per aconseguir una temperatura freda, o mitjançant l'aplicació d'una làmpada tèrmica per aconseguir altes temperatures. Les càmeres de buit tèrmic s'utilitzen amb freqüència en les proves de naus espacials o parts d'elles en un entorn espacial simulat.

## Vegeu també

* Enginyeria del buit
* Cambra de buit

## Referències

* ↑ http://www.telstar-vacuum.com/es/productos/sistemas+especials+de+buit/space+simulation+Chambers+.htm%5BEnllaç+no+actiu%5D Cambres de simulació de l'espai. Telstar vacuum solutions.
* ↑ Assaigs ambientals. Arxivat 2010-06-18 a Wayback Machine. Institut Nacional de Tècnica Aeroespacial (INTA)

## Enllaços externs

* Gran simulador espacial de la ESA
* Cambra de buit tèrmic del centre Johnson de la NASA Arxivat 2009-04-11 a Wayback Machine.
* NASA DynaVac 36 "T/Cambra V Arxivat 2019-06-30 a Wayback Machine.
# Tiempo de silencio

«Tiempo de silencio» té aquests significats:
* Literatura: Tiempo de silencio (novel·la), novel·la escrita per Luis Martín-Santos i publicada el 1962
* Cinema: Tiempo de silencio (pel·lícula), pel·lícula espanyola de 1986 dirigida per Vicente Aranda i basada en la novel·la homònima
# Comarca de Pontevedra

La Comarca de Pontevedra és una comarca de Galícia a la província de Pontevedra. Limita amb la comarca de Caldas al nord, amb la comarca de Vigo al sud, amb Tabeirós-Terra de Montes i la comarca d'O Carballiño a l'est i amb O Salnés a l'oest. En formen part els municipis de:
* Barro
* Campo Lameiro
* Cotobade
* A Lama
* Poio
* Ponte Caldelas
* Pontevedra
* Vilaboa.
Aglutina les terres de l'entorn de la capital provincial excepte Marín, integrada en la comarca d'O Morrazo per motius històrics, socials i demogràfics (després de la creació de les comarques oficials gallegues en la dècada de 1990, aquest municipi es va integrar primerament la comarca pontevedresa, però a petició dels seus veïns va passar a incloure's poc temps després dintre de la d'O Morrazo).
Població de la comarca (2006) :
| Municipi | Habitants |
| Pontevedra | 80 096 |
| Poio | 15 201 |
| Ponte Caldelas | 6 513 |
| Vilaboa | 6 030 |
| Cotobade | 4 608 |
| Barro | 3 402 |
| A Lama | 3 022 |
| Campo Lameiro | 2 132 |
| Total | 120 644 |
Font: INE
La comarca ocupa el centre de la regió de les Rías Baixas, si bé les seves sortides al mar són escasses (tan solament les costes dels municipis de Poio i Vilaboa, així com la reduïda orla costanera pontevedresa (parròquies de Lourizán i, en menor mida Ponte Sampaio). Amb centre en la ciutat de Pontevedra, la comarca ocupa tot l'amfiteatre de la vall baixa del riu Lérez i les abruptes serres circumdants (que la uneixen amb la província d'Ourense en l'ajuntament de Lama), així com les riberes marítimes ressenyades.
Aquesta configuració geogràfica delata una comarca bastant heterogènia, que com altres gallegues, aglutina en el seu si diverses comarques històriques. És la de Pontevedra, doncs, una comarca purament funcional, conformada per municipis que es relacionen amb Pontevedra, però no una comarca històrica ni geogràfica. Aglutina bona part de la gran comarca històrica de Terra de Montes, una part de la d'O Morrazo, i altra de la d'O Salnés, així com la del Baixo Lérez, on conflueixen les tres.

## Referències

* ↑ «Pontevedra: Población por municipios y sexo. (2006)» (en castellà). Instituto Nacional de Estadística, 2006. [Consulta: 4 febrer 2020].
# Petru Guelfucci

Petru Guelfucci (Sermano, 6 de març de 1955 - 9è districte, 8 d'octubre de 2021) fou un cantant cors, figura emblemàtica de la renovació de la polifonia corsa, i que participà en la creació del grup Canta U Populu Corsu.
Des dels 14 anys, animava les vetllades i les fires amb el grup folklòric A Manella. El 1973 retrobà Jean-Paul Poletti, un dels principals animadors del moviment cultural cors dels anys 1970. Començà aleshores a fer vetllades a les viles per tal d'enregistrar, escriure i anotar tot el patrimoni musical popular. Aquesta convergència de joves corsos entusiastes va dur a la fundació del grup Canta U Populu Corsu.
Aquest grup reviscolarà la flama nacionalista en tota una generació. Guelfucci mateix afirmà: «Aquest és el període de la reapropiació del nostre patrimoni.»
El 1987, Petru Guelfucci inicià la seva carrera en solitari, i enregistrà Isula amb Ricordu. Amb ell es descobrirà una veu fora del comú, una modulació única anomenada «riucadde». El seu títol, Isula idea,vés una evocació de Còrsega. Petru Guelfucci va conèixer l'èxit no pas a França, sinó al Quebec, on va iniciar una carrera internacional i va obtenir un disc d'or al Canadà.
Petru fou una veritable personalitat de la cançó corsa, amb un timbre de veu atípic i amb un veritable sentit de la melodia. Va escriure una de les cançons més belles evocant el seu país: Corsica.

## Discografia

* 1988 S'o chjodu l'occhji
* 1991 Corsica
* 1992 Isula
* 1994 Memoria
* 1999 Vita
# Sereno

El sereno era un vigilant municipal nocturn que antigament rondava de nit a les poblacions de certa importància. A les ciutats s'encarregava de vigilar un sector o una zona delimitada.

## Història

El cos de serenos va ser creat a Espanya per un decret del 1834. El patró del cos de serenos era l'Àngel Custodi. Generalment els serenos eren empleats de l'administració municipal i depenien de l'ajuntament local. En altres ocasions no tenia sou i vivia de les donacions de comerciants i veïns.
El sereno vigilava la ciutat o poble de nit i s'encarregava de les funcions següents:
* Mirar de posar pau entre baralles de borratxos, freqüents a la nit.
* Perseguir els lladres.
* Avisar el metge en cas de malaltia.
* Acompanyar a la farmàcia.
* Anar a buscar la llevadora.
* Obrir els portals dels habitatges durant les hores nocturnes.
Els serenos duien un uniforme, abric i barret blau fosc d'acord amb llur posició de representants de l'autoritat. Portaven un grapat de claus amb una cadena a la cintura i brandaven una llança curta amb punxa de ferro anomenada "xuixo" (cast. "chuzo"). Cada hora entonaven el cant: «Alabado sea Dios. Las once han dado. (o l'hora que fos). Sereno.»
Abans de Nadal el sereno, igual que altres empleats municipals, com el carter i el fanaler, anava de casa en casa demanant un aguinaldo (propina) a canvi del qual donava una estampeta.
A Catalunya durant la dictadura del General Franco els serenos col·laboraven amb la Policia Armada per enxampar gent que feia pintades contra el règim.
La figura del sereno va desaparèixer als any setanta del segle xx. Tot i així actualment s'han tornat a implantar en ciutats com Gijón i Múrcia.

## Cultura popular

Segons la cultura popular, l'origen del nom del sereno rau en el fet que a aquelles hores de la nit era l'únic individu que hom trobava als carrers que no estava borratxo. «El sereno» és també una sardana de Josep Coll i Ligora (1893 - 1965).

## Referències

* 1 2 «Sereno». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Congostrina, Alfonso «La privatització de la seguretat vestida de sereno». El País, 29-01-2019.

## Enllaços externs

* Badalona - Fotos de serenos
* Breu història del Cos de Serenos de Badalona (pàg. 12-13)
Viccionari
# Citroën C-Cactus

El Citroën C-Cactus és un prototip que va debutar el 2007 al Frankfurt Motor Show. El cotxe es diu així pel seu baix consum de recursos, l'ús d'un combustible més econòmic motor dièsel a diferència dels Toyota Prius i contemporanis, igual que la planta de cactus. El C-Cactus és un cotxe "ecològic" amb una línia de conducció HDi híbrid capaç de 69 mpg (3,4 l/100 km) en el cicle combinat i unes emissions de 78 g/km de Plantilla:CO₂.

## Referències

* ↑ Citroen C-Cactus Concept to Debut at Frankfurt
# Ieixivà de Valojin

La Ieixivà de Valojin, va ser fundada el 1803 pel gran rabí Chaim de Valojin, qui fou alumne del Gaó de Vílnius. En morir el rabí Chaim, va prendre possessió d'aquesta iexivà el seu fill, el rabí Itzjak (1821). Posteriorment, va ser l'encarregat d'aquesta iexivà el rabí Eliezer Fried, juntament amb el rabí Naftali Tzvi Yehuda Berlín, el seu ajudant, qui era més conegut com el "Netziv". En morir el rabí Fried, poc després de 1854, el "Netziv" va esdevenir el nou cap de la Ieixivà, juntament amb el rabí Josef Ber Soloveichik, el net del rabí Chaim.
Es considera una fita cultural i arquitectònica, i l'any 1998, la Yeshiva de Volozhin es va registrar a la Llista estatal de monuments històrics i culturals de la República de Bielorússia.

## Tancament

La Ieixivà va ser tancada en 1892, per ordre del govern rus, això va ser una conseqüència, per no acceptar les regles que va imposar el govern rus, sobre la necessitat d'incloure els estudis seculars en el funcionament de la ieixivà. Aquesta llei, fou considerada pels rabins d'aleshores, com la destrucció espiritual de la Ieixivà.

## Galeria

* Ieixivà de Valojin.
* Ieixivà de Valojin.
* Ieixivà de Valojin, Anatoly Nalivaev, 1964.
* Ieixivà de Valojin, Anatoly Nalivaev, 1967.
* Moneda de 10 rubles, 2010, Belarús, Ieixivà de Valojin.

## Alumnes prominents

* Rav Jaim Ozer Grodinski
* Rav Baruj Ber Leibovitz
* Rav Iser Zalmen Meltzer
* Rav Zundel Salant
* Rav Shimon Shkop
* Rav Jaim Soloveichik
* Rav Eljonon Vaserman

## Referències

* ↑ «YIVO | Volozhin, Yeshiva of». [Consulta: 15 juny 2024].
* ↑ «Volozhin Yeshiva» (en anglès). [Consulta: 15 juny 2024].
* ↑ «Slonim Jews of Belarus Move to Save Their Past», 11-11-2011. Arxivat de l'original el 2011-11-11. [Consulta: 15 juny 2024].
* ↑ «Rabbi Hayyim Soloveitchik of Brisk | Sefaria». [Consulta: 15 juny 2024].
# Can Joanetes

Can Joanetes és una obra noucentista d'Olot (Garrotxa).

## Descripció

L'edifici actual està format per un cos rectangular al que s'hi addicionen perpendicularment a la part posterior, altres cossos baixos. Destaca la composició de la façana principal amb un eix de simetria emfatitzat per una gran porta adovellada i el gran frontó de la coberta. La composició recull tant en planta com en secció, alguns elements tipològics extrets de la masia catalana amb diferents tractaments de la pedra, el ferro forjat, ceràmica i fusteria.
Des de 1995 és la seu de l'Ajuntament d'Olot, a proposta de l'Alcalde Pere Macias, que va traslladar les dependències d'un edifici del carrer major.

## Referències

* 1 2 3 «Can Joanetes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2016].
* ↑ valeri, olot | Xavier. «Macias farà de guia als edificis dels temps de la seva alcaldia», 21-10-2015. [Consulta: 7 novembre 2023].
# Togabotys

Togabotys és un gènere d'arnes de la família Crambidae. Conté només una espècie, Togabotys fuscolineatalis, que es troba al Japó.

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». [Consulta: 30 desembre 2018].
# Vall de Paşabağ

La Vall de Paşabağ (en turc Paşabağ Vadisi) està situada a 5 km de Göreme i al costat de la vall de Zelve. El seu nom en turc, Paşabağ, significa "vall del paixà". El paixà és el grau militar equivalent al d'un general, i és un sobrenom força habitual a Turquia. Aquest lloc també es coneix com la Vall dels Monjos, ja que antigament, a les xemeneies de fades s'hi amagaven monjos que vivien apartats de la resta, i també va ser habitat per persones eremites i solitàries. En una de les xemeneies de tres caps, hi ha una capella dedicada a Sant Simeó, amb creus antitètiques que decoren l'entrada.
Aquestes formacions amb cossos cònics, es formen a conseqüència de l'erosió de les estructures tufoses per l'aigua de les pluges intenses, les riuades provinents dels vessants de la vall i el vent. Els diàmetres dels blocs de roca a la part superior d'aquestes formacions, que recorden un sostre o la forma d'un bolet, oscil·len entre 1 i 15 metres.

## Referències

* ↑ «Valle de Pasabag». Capadocia.com. [Consulta: 8 setembre 2024].
* ↑ «Kapadokpa Paşabağ Vadisi Rahipler Vadisi Gezi Rehberi». Voyelo. [Consulta: 8 setembre 2024].
# Colver

Colver és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Pennsilvània. Segons el cens del 2000 tenia 1.035 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Colver tenia 1.035 habitants, 416 habitatges, i 291 famílies. La densitat de població era de 322,3 habitants per quilòmetre quadrat.
Dels 416 habitatges en un 30,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 55,8% hi vivien parelles casades, en un 9,1% dones solteres, i en un 30% no eren unitats familiars. En el 27,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 18% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,47 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,3% tenia menys de 18 anys, un 8,6% entre 18 i 24, un 27,5% entre 25 i 44, un 22,8% de 45 a 60 i un 17,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 92,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 23.388 $ i la renda mediana per família de 28.421 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.114 $ mentre que les dones 16.944 $. La renda per capita de la població era de 12.219 $. Entorn del 9,9% de les famílies i el 17,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Colver». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Colver». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Pawel Rouba

Pawel Rouba (Inowrocław, 4 de setembre de 1939 - Barcelona, 4 de març de 2007) fou un actor polonès. Fou una figura cabdal per a la història del teatre de gest, tingué un paper important dins del panorama teatral europeu, tant en l'àmbit artístic com en la formació d'actors, especialment des de les aules de l'Institut del Teatre.

## Biografia

Format a Polònia, treballa com a primer actor de la companyia d'Henrik Tomaszewski i dur a terme una llarga trajectòria professional com a pedagog. L'any 1973 arriba a Barcelona i s'incorpora a l'Institut del Teatre com a professor de mim i pantomima, aportant una nova visió del treball de l'actor en incidir en la importància de la formació física. Com a director de l'Escola de Mim i Pantomima de l'Institut del Teatre el seu mètode revoluciona el programa d'ensenyament en incloure classes d'esgrima, acrobàcia o dansa.
El 1998 Rouba va fer el discurs inaugural de la primera edició del Festival COS de Reus, com a inspirador de les línies mestres d'aquest festival que ha esdevingut referent internacional en l'àmbit del mim i el teatre gestual.

## Exposició

El 2010 el MAE li va dedicar una exposició comissariada pel professor Jordi Vilà Zapata i produïda pel Centre de la Imatge Mas Iglesias de Reus, el Centre d'Arts Escèniques de Reus i el Festival COS, amb la col·laboració del Ministerio de Cultura i Reale Fundación. Es va poder visitar al Centre de la Imatge Mas Iglesias de Reus del 21 d'octubre al 29 de novembre de 2009, amb motiu del Festival Internacional de Mim i Teatre Gestual.

## Referències

* 1 2 «Pawel Rouba». Dossier de l'expo. Centre de Documentació i Museu de les Arts Escèniques, 2012. [Consulta: 19 octubre 2012].
* ↑ «Pawel Rouba, el gest que perdura». Web del museu. Centre de Documentació i Museu de les Arts Escèniques, 2012. [Consulta: 19 octubre 2012].
# Serra del Cavalló

La serra del Cavalló (del Caballón, en castellà) és una alineació muntanyosa entre les comarques de la Foia de Bunyol i la Ribera Alta al País Valencià. Està coronada pel cim de la Colaita amb 829 metres d'altura.
Es tracta d'una serra que s'inscriu en el Sistema Ibèric, seguint una alineació en direcció de nord-oest a sud-est i esdevé un dels darrers contraforts muntanyosos abans de la plana de la Ribera del Xúquer. El Cavalló forma part amb les de l'Ave i Martés de les darreres serres abans de la confluència amb el Sistema Bètic situat al sud, a través del Massís del Caroig. L'aspecte de la serra bé donat pel procés de plegament durant la seua formació, amb important presència de roques calcàries.
Des de ponent, la serra comença just al sud-oest del poble de Dosaigües (la Foia de Bunyol) que se situa en una enclotada que separa el Cavalló de la serra de l'Ave. La serra guanya altura ràpidament arribant a altures com el Rehoyo (700 m.), la Rápita (779 m.) o el Alto de la Solsida (807 m.). Segueix cap a l'est amb la muntanya de la Colalta que amb 829 m. esdevé el cim més elevat de la serra, i a escassa distància, en la mateixa muntanya, trobem el Alto de los Cuchillos (790 m.) que fa de frontera amb els municipis de Catadau i Tous a la Ribera Alta, comarca de la qual és el cim de major altura.
La serra segueix cap al sud-oest fins a l'embassament de Tous.

## Referències

* ↑ jllopis, Por. «Repoblar la Sierra del Caballón - Restauración Ecológica del Mediterráneo» (en castellà), 01-06-2020. [Consulta: 13 setembre 2024].
# Cinta adhesiva

La cinta adhesiva s'utilitza per unir dos objectes de manera temporal, o de vegades també permanent. La cinta adhesiva conté una emulsió adhesiva per una cara, tot i que n'existeixen varietats adhesives per les dues cares. S'elabora amb cautxú sense tractar.
Té dos components bàsics: per un cantó el suport (que pot ser de paper, teixit, PVC, PP, PE…) i l'adhesiu. Hi ha diversos tipus d'adhesiu (de cautxú natural o sintètic, acrílics o de silicona), i el tipus d'adhesiu definirà quina cinta s'ha de fer servir en cada situació. A més poden tenir adhesiu a un cantó (cintes d'una cara) o als dos (cintes de dues cares). Aquestes últimes es fan servir per fixar materials tant de manera temporal com permanent.
El tipus de cintes més estesa són els "precintes" (cintes amb suport plàstic i adhesiu de cautxú) que es fan servir per tancar caixes, i les de paper, conegudes com a cintes de pintor, que es fan servir principalment per protegir les zones sobre les que no es vol aplicar pintura. També hi ha la cinta adhesiva transparent o invisible molt usual en tasques administratives o casolanes.
El 1923 un jove enginyer Richard Drew, entrà a treballar a una empresa de Saint Paul (Minnesota) anomenada 3M (Minnesota Mining and Manufacturing). En aquella època 3M es limitava a la fabricació de paper de vidre, i Richard Drew s'encarregà del control de qualitat. Aquesta activitat professional el portà a visitar diversos tallers, on copsà les dificultats a l'hora de pintar les carrosseries dels cotxes. Després de dos anys de treballs, va fer arribar a un taller de cotxes un paper engomat que, en retirar-lo, no malmetés la part pintada. La cinta adhesiva va ser inventada el 1925 per Richard Drew.
La cinta original era cinta amb paper al dors, a partir d'aquesta es van crear les cintes transparents i d'altres. El 1930 fou comercialitzat el primer rotlle de cinta adhesiva d'ús domèstic.

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte I. Barcelona: Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.117. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 27 novembre 2014].
* 1 2 Brotons, Ròmul. El triomf de la imaginació, 60 invents que han canviat el món (o gairebé). Barcelona: Albertí Editor, 2010, p. 51-52. ISBN 978-84-7246088-1 [Consulta: 30 maig 2013]. Arxivat 2013-10-20 a Wayback Machine.

## Vegeu també

* Esparadrap
* Tireta
* Embenat adhesiu

## Enllaços externs

* Informació a tesa.com (anglès) Arxivat 2012-10-15 a Wayback Machine.
Viccionari
# Ieixivà de Slabodka

La Ieixivà de Slabodka (en jiddisch: סלאבאדקער ישיבה) era una ieixivà que estava ubicada en la població lituana de Slabodka, un suburbi de la ciutat de Kaunas, a Lituània. La ieixivà era coneguda habitualment per ser la mare de les ieixives, i estava dedicada a l'estudi intensiu del Talmud. La ieixivà va funcionar des de finals del segle xix, fins a la Segona Guerra Mundial.

## Història
### Orígens de la ieixivà

A partir de la segona meitat del segle xix, Kovno va esdevenir un centre de l'activitat cultural jueva a Lituània. Van destacar el Rabí Yitzchak Elchananan Spektor, que va exercir el seu ofici entre els anys 1864 i 1896), Abraham Mapu, un dels primers escriptors hebreus moderns, i Israel Isidor Elyashev, el primer crític literari en jiddisch. Les ieixives de Slabodka, en particular la ieixivà "Or HaChaim", que va ser fundada per Tzvi Levitan al voltant de l'any 1863, va atreure a estudiants d'altres països, i va ser dirigida per destacats erudits talmúdics. El Rabí Nosson Tzvi Finkel, també conegut com l'ancià de Slabodka, va introduir-hi els ideals del Musar. Dirigida pel cap de la ieixivà, el Rabí Moixé Mordechai Epstein, la ieixivà de l'Alter va ser coneguda com la ieixivà de Slabodka des de l'any 1881. Posteriorment, va haver-hi una certa oposició entre els estudiants cap al mètode del Musar, i en 1897, la ieixivà va ser dividida en dues meitats. Els seguidors del Musar van establir la Ieixivà Knesses Yisroel, que portava el nom del Rabí Yisroel Salanter, mentre que els seus oponents van fundar la Ieixivà Knesset Beit Yitzchak, que portava el nom del Rabí Spektor. Les ieixives van deixar de funcionar durant l'Holocaust jueu.

### La Ieixivà a Hebron

Un edicte de l'any 1924 que obligava als estudiants de la iexivà, a realitzar el servei militar a l'exèrcit lituà, o bé els requeria dur a terme estudis seculars suplementaris, va tenir com a conseqüència que un gran nombre d'estudiants de la Ieixivà de Slabodka, van emigrar al Mandat Britànic de Palestina. L'Alter de Slabodka va enviar al Rabí Avraham Grodzinski per dirigir a aquest grup, i per establir la Ieixivà de Slabodka a la ciutat d'Hebron.Una branca de la ieixivà va ser igualment establerta a la ciutat israeliana de Bené-Berac.

### La Ieixivà a Bené-Berac

Hi ha una sucursal de la Ieixivà de Slabodka, que està actualment situada a la ciutat israeliana de Bené-Berac, i que té aproximadament uns 500 estudiants, malgrat l'afiliació lituana de la ieixivà, molts dels seus estudiants són jueus hassídics. A més, hi ha bastants seguidors ultraconservadors del Chazon Ish, (el rabí antisionista Abraham Yeshaya Karelitz).

## Referències

* ↑ «www.yivoencyclopedia.org/» (en anglès).