OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Primer tractat romanocartaginès

El primer tractat romanocartaginès fou un tractat d'amistat i assistència recíproca entre la República Romana i Cartago, les dues potències emergents del Mediterrani.No se sap amb certesa quan va ser segellat el pacte. Gràcies a altres escrits s'ha estimat que la data més plausible va ser l'any 508 o 507 abans de Crist. Tot el que se sap d'aquest tractat es basa, fonamentalment, en les anotacions que en feu Polibi.
Tot i que no es disposa del text del tractat, se sap que es van pactar, bàsicament, els següents punts:
* Els romans no podien salpar de la costa nord-africana del "Cap Bell" (algun punt al nord de la ciutat de Cartago, probablement Cap Farina). En cas de força major (com, per exemple, en cas d'una tempesta) es podia, no obstant això, i només a causa d'aquestes circumstàncies, desembarcar en aquestes terres. Posteriorment, havien d'abandonar aquestes terres tan aviat com fos possible.
* Els mercaders romans només podien tancar pactes comercials en les zones d'influència cartaginesa del nord d'Àfrica i Sardenya en presència de funcionaris cartaginesos.
* En la part cartaginesa de Sicília (l'oest de l'illa), els mercaders romans serien tractats de la mateixa manera que els mercaders cartaginesos.
* Per als cartaginesos no hi havia cap mena de limitació de moviments en la zona d'influència romana, però els assalts dels cartaginesos a les ciutats romanes del Laci quedaven prohibits. També l'avenç dels cartaginesos en les ciutats independents del Laci quedava exclòs. Si, per alguna raó, Cartago havia de conquerir una ciutat independent del Laci, aquesta havia de ser entregada immediatament intacta als romans. Amb això s'aconseguí que les ciutats independents del Laci haguessin de mostrar una col·laboració estreta i rendible amb Roma. A més a més, ambdues ciutats d'oferirien defensa mútua en cas d'atac d'alguna de les altres potències del Mediterrani occidental.

## Referències

* ↑ Espada Rodríguez, Julián. El primer tratado romano-cartaginés: análisis historiográfico y contexto histórico. (Tesi) (en castellà). Universitat de València, 2009.
* ↑ Roldán Hervás, José Manuel; Abengoechea, Juan José Sayas. Hispania: La península ibérica en la Antigüedad (en castellà). Ediciones Universidad de Salamanca, 2020-07-01, p. 63. ISBN 978-84-9012-965-4.
* ↑ Espada Rodríguez, Julián «Polibio y las eras cronológicas en Roma». Polis: revista de ideas y formas políticas de la Antigüedad, 28, 2016, pàg. 7–22. ISSN: 1130-0728.
* ↑ Espada Rodríguez, Julián. Dos primeros tratados romano-cartagineses, Los (en castellà). Edicions Universitat Barcelona, 2013-12-19. ISBN 978-84-475-3674-0.

## Vegeu també

* Segon tractat romanocartaginès
* Tercer tractat romanocartaginès

## Bibliografia

* Klaus Zimmermann: Rom und Karthago, ISBN 3-534-15496-7.
# Llibre blanc de Catalunya

El Llibre blanc de Catalunya fou una obra col·lectiva publicada el 1956 a l'Argentina de reivindicació de la història de Catalunya.
Per iniciativa dels exiliats catalans d'Argentina, el 1956 el Casal de Catalunya de Buenos Aires i la revista Catalunya van publicar l'obra col·lectiva Llibre blanc de Catalunya, en què a través de 21 capítols es resumeix la història i l'actualitat de Catalunya per donar visibilitat a la reivindicació catalanista i demòcrata durant el franquisme, tal com es recull en el pròleg:
   És una modesta obra inspirada en el desig de posar en evidència la superioritat espiritual d'una cultura mil·lenària sobre les turbulències destructives de les aparents conquistes marcials. Hi hem reunit alguns informes sintètics sobre el significat històric-sociològic del problema català. No ens ha inspirat cap sentiment secessionista, sinó el de cenyir-nos al problema concret que ens afecta objectivament com un de tants aspectes actuals del magne problema estructural de la democràcia universal.
El director de l'obra fou el metge Joan Rocamora, i comptà amb la participació de, entre d'altres, l'historiador Pere Bosch Gimpera, el filòleg Joan Coromines, el poeta Josep Carner i els germans polítics i metges August i Carles Pi i Sunyer, a més d'una presentació de Pau Casals.
Se'n feu una tirada inicial en català de 800 exemplars i després una segona versió amb 2.500 exemplars en un únic volum en castellà, anglès i francès.

## Referències

* ↑ Díaz-Regañón Labajo, María Aranzazu. El exilio científico republicano en Argentina. [Salamamca]: Ediciones Universidad de Salamanca, D. L. 2016. ISBN 978-84-9012-604-2.
* ↑ «Joan Rocamora i Cuatrecasas. La Catalunya exiliada», 24-03-2022. [Consulta: 8 setembre 2023].
* ↑ Cervantes, Biblioteca Virtual Miguel de. «Ediciones de la Revista "Catalunya" (Buenos Aires, 1939-1956) [Semblanza / Marcos Ariel Bruzzoni | Biblioteca Virtual Miguel de Cervantes]» (en castellà). [Consulta: 8 setembre 2023].
# Digitació (tècnica)

La digitació en música determina la ubicació i les posicions dels dits i mans que l'intèrpret ha d'adoptar per tocar una peça en un determinat instrument musical. Aquesta digitació sol aparèixer anotada a mode d'indicació en les partitures, el qual pot ser útil pel músic encara que no és estrictament necessari aplicar la digitació impresa. Les mans de cada persona son diferents i una digitació que resulta adequada per un executant pot no ser-ho per un altre. És habitual que la digitació variï durant el desenvolupament d'una obra. El repte de trobar una bona digitació consisteix en aconseguir que el moviment e les mans sigui el més confortable possible, evitant esforços innecessaris. Una vegada que s'ha trobat una bona digitació s'ha d'utilitzar sempre per interpretar la peça de la mateixa manera i que els dits “aprenguin on han d'anar”.
Per exemple, en el piano les melodies i els acords poden interpretar-se amb distintes combinacions de dits. La digitació en aquest context consisteix en seleccionar quin dit s'ha d'utilitzar en cada tecla per a cada nota. En instruments de tecla, així com en els de vent i els de corda, la digitació és part fonamental de la tècnica de la interpretació.

## Referències

* ↑ Randel, Don Michael: The Harvard Dictionary of Music. Harvard University Press, 2003, pp. 315-316.
* ↑ Pajares Alonso, Roberto: Historia de la música en 6 bloques. Bloque 5. Altura y Duración. Visión, 2012, pp. 126-129, 235-237.

## Enllaços externs

* «Digitación de la gaita». Bideweb.com.
* «Digitación de la quena» Arxivat 2016-05-22 a Wayback Machine.. Pacoweb.net.
# Alamedilla

* No s'ha de confondre amb La Alamedilla.
Alamedilla és un municipi de la Província de Granada, Andalusia, Espanya.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1991 | 2001 | 2005 |
| 1824 | 2634 | 3019 | 2631 | 1800 | 1329 | 1045 | 888 | 811 |
# Desayuno continental

Desayuno continental és el onzè àlbum d'estudi de Hombres G. El llançament es produí el 16 de novembre del 2010, format per 10 cançons i produït per Carlos Jean. L'àlbum es presenta amb un primer single El Secreto De Vivir. Segons declaracions del grup, es tracta d'un àlbum més rocker, més calent i més reflexiu en les lletres.

## Llista de cançons

* Soy Como Tú
* Vete De Mi
* El Secreto De Vivir
* Separados
* Desayuno Continental
* No Puedo Soportar Perderte
* Morir Entresemana
* sistema solar
* Aprendiendo A Volar
* Déjame Quedarme

## Referències

* ↑ La Higuera.net Desayuno continental [Consulta: 5 desembre 2010]
# Jessica Fletcher

Jessica Beatrice Fletcher (cognom de soltera: McGill), també coneguda com a Jessica Fletcher o J.B. Fletcher (com signa els seus llibres), és un personatge de ficció, provinent de la sèrie S'ha escrit un crim, de la qual és protagonista, interpretat per l'actriu Angela Lansbury. És estatunidenca i resideix a un poble de Maine anomenat Cabot Cove del qual, l'any 1991, es trasllada a Nova York, Fletcher és una autora de novel·les de misteri, professora d'anglès, detectiu aficionada, professora de criminologia i congressista. El 2004, Fletcher va ser inclòsa als "100 millors personatges de televisió" de Bravo. AOL la va nomenar un dels "100 personatges femenins de televisió més memorables". El mateix lloc web la va incloure entre els "detectives més intel·ligents de la televisió". Va ser classificada en el sisè lloc de l'enquesta de "America's Top Sleuths" de Sleuth Channel. Guinness World Records la va anomenar la "detective amateur més prolífica".

## Biografia de ficció

Es fa difícil conèixer els detalls de la infància i la joventut de la J.B., ja que apareix a la sèrie quan ja és bastant adulta. Segons la informació que proporcionen alguns capítols, es pot saber que, a la seva infantesa, va anar a una escola de monges i que, posteriorment, va estudiar a la universitat filologia anglesa i literatura de misteri. També es fa evident que es va casar amb un home anomenat Frank Fletcher perquè esmenta en nombrosos episodis que n'és la seva vídua. Tal com la trobem a la pantalla, és una professora de llengua anglesa que, després de la mort del seu marit, decideix escriure novel·les d'intriga, algunes de les quals, tot cal dir-ho, tenen molt d'èxit i esdevenen best-sellers. La seva nova professió l'obliga a viatjar molt per inspirar-se i agafar idees (sobretot pels EUA, però també a l'estranger), i sovint aprofita per visitar amistats i parents seus.

## Caràcter

Pretén mostrar-se i actuar de la forma més moralment correcta per sobre del seu interès personal. També és divertida quan toca i posseeix un fi sentit de l'humor. Té una intel·ligència privilegiada, sobretot per a resoldre crims, i en cap de les seves aventures en deixa un de sol sense solucionar.

## Obra

Les novel·les de misteri de J.B. són conegudes arreu del món i se situen al capdamunt de la llista de best-sellers mundial. La seva obra més famosa és El cadàver va ballar a mitjanit.

## Referències

* ↑ «Bravo 100 Greatest TV Characters». Bravo. Arxivat de l'original el 17 juliol 2007. [Consulta: 11 novembre 2006].
* ↑ Potts, Kim. «100 Most Memorable Female TV Characters». AOL TV, 02-03-2011. Arxivat de l'original el 26 setembre 2013. [Consulta: 20 juliol 2012].
* ↑ «TV's Smartest Detectives». AOL TV, 18-11-2011. Arxivat de l'original el 3 gener 2012. [Consulta: 3 febrer 2013].
* ↑ «America's Top Sleuths», 2006. [Consulta: 3 febrer 2013].
* ↑ «Most prolific amateur sleuth». Guinness World Records. Jim Pattison Group. [Consulta: 16 febrer 2015].
# Primer vol

El primer vol d'una aeronau és la primera ocasió en la qual l'aeronau s'enlaira pels seus propis mitjans. Aquest terme és semblant al primer viatge dels vaixells.
El primer vol d'un nou model d'aeronau és sempre una ocasió històrica per a l'avió. També és el més perillós, perquè les característiques exactes de maneig de l'avió generalment són desconegudes. Per això el primer vol d'un nou model quasi sempre és dut a terme per un pilot de proves amb molta experiència. Els avions dels primers vols sovint són acompanyats per aeronaus de seguiment, per verificar paràmetres com l'altitud, la velocitat aerodinàmica i l'aernonavegabilitat en general.
El primer vol és només una etapa en el desenvolupament d'un model d'avió. Excepte si el model és una aeronau experimental pura (com el North American X-15), ha de ser provat exhaustivament per a assegurar-se que ofereix el rendiment desitjat amb un marge acceptable de seguretat. En el cas d'un avió civil, el nou model s'ha de certificar per una agència governamental (com l'Administració Federal d'Aviació als Estats Units) abans que pugui entrar en servei.

## Primers vols notables

A continuació hi ha una llista incompleta de primers vols de tipus d'aeronau notables, organitzada per dates.
* Juny de 1875 – Aerial Steamer de Thomas Moy, Londres, Anglaterra (sense pilot ni co-pilot)
* 17 de desembre de 1903 - Wright Flyer dels germans Wright.
* 26 de juliol de 1936 - Focke-Wulf Fw 61. Primer helicòpter completament controlable.
* 27 d'agost de 1939 - Heinkel He 178. Primer avió de reacció.
* 22 de setembre de 1940 - Heinkel He 280. Primer caça de reacció.
* 2 de novembre de 1947 - Hughes H-4 Hercules. L'únic vol de l'avió més gran del món en volar.
* 27 de juliol de 1949 - de Havilland Comet. Primer avió comercial de reacció.
* 23 d'agost de 1954 - Lockheed C-130 Hercules. Avió de transport militar encara en servei.
* 31 de desembre de 1968 - Tupolev Tu-144. Avió comercial supersònic soviètic.
* 2 de març de 1969 - Concorde. Avió comercial supersònic europeu.
* 9 de febrer de 1969 - Boeing 747, conegut també com a «Jumbo», un avió comercial transcontinental de fuselatge ample fabricat per Boeing, conegut per les seves grans dimensions.
* 21 de desembre de 1988 - Antónov An-225 Mria. Avió més gran i pesat del món.
* 27 d'abril de 2005 - Airbus A380. Avió de passatgers més gran.

## Referències

* ↑ http://www.centennialofflight.gov/essay/Prehistory/late_1800s/PH4G7.htm Arxivat 2012-10-10 a Wayback Machine.
# Districtes d'Etiòpia

Districtes o woreda (amharic ወረዳ) (també anomenats wasda), són les divisions administratives del tercer nivell d'Etiòpia. Es subdivideixen en diverses wards (kebele) o subdivisions electorals, que són la unitat de govern local més petita a Etiòpia. És una subdivisió relativament recent. El país tenia fins ben entrat al segle xix una organització territorial molt descentralitzada. Va seguir un segle i mig de centralització cap a un estat unitari. Des de 1991 el partit Front Democràtic Revolucionari Popular Etíop actua per tornar a descentralitzar i implementar una organització que respecti més la diversitat ètnica.
Les woredes es van crear des de 2001. Normalment s'agrupen en zones formant una regió; els districtes que no formen part d'una zona són districtes especials i funcionen com a entitats autònomes. Els districtes es regeixen per un consell de woreda els membres del qual són elegits directament per representar cada kebele del districte. Hi ha uns 670 woredes rurals, amb un consell i govern presidit per un administrador en cap i uns 100 zones urbanes, governades per un batlle (mayor). La terminologia varia, alguns limiten el terme woreda a les unitats rurals, altres apliquen el terma a qualsevol unitat territorial, sigui urbana o rural.. Les woredes es divideixen en kebele, que reuneixen uns cinq mil habitants. En certes zones, el kebele és la darrera unitat, en altres encara n'hi ha de mes petites. Cada kebele te representants elegits en el consell de woreda.
Tot i que alguns districtes es poden remuntar fins a èpoques més primerenques, com per exemple la woreda especial del Yem, les woredes Gera i Gomma que conserven els límits dels regnes absorbits a Etiòpia i la woreda Mam Midrina Lalo Midir d'una província històrica d'Etiòpia (en aquest cas, dos dels districtes de Menz) - són de creació més recent. A partir del 2002, es va donar més autoritat als districtes i s'hi va transferir personal i pressupostos dels governs regionals.
Les regions són Àfar, Amhara, Benishangul-Gumaz, Gambela, Oròmia, Somali, del Sud i Tigre.

## Referències

* 1 2 3 Ayele, Z «Local government in Ethiopia: still an apparatus of control?». Law, Democracy & Development, 15, 1, 25-07-2011. DOI: 10.4314/ldd.v15i1.7. ISSN: 2077-4907.
* ↑ Ayele, 2012, p. 11.
* ↑ Yilmaz, 2008, p. 2-3.
* ↑ Yilmaz, 2008, p. 4.
* ↑ Yilmaz, 2008, p. 5.

## Bibliografia

* Yilmaz, Serdar. Local Government Discretion and Accountability in Ethiopia (pdf). International Studies Program, Andrew Young School of Policy Studies, Georgia State University, desembre 2008, p. 2–5 (Working Paper 08-38).
# Al Marj

Al Marj (àrab: المرج, al-Marj, literalment 'els Prats'), també denominat El Merj, abans Barca o Barce, és una ciutat del nord-est de Líbia i la capital del districte d'Al Marj. Es troba en una vall separada de la costa del Mar Mediterrani per uns pujols, part de les Muntanyes Akhdar.

## Història

La ciutat d'Al Marj va començar a gestar-se quan un fort va ser construït el 1842 per l'Imperi Otomà i després va ser restaurat. Els italians van desenvolupar la ciutat (en el període de 1913-41) com un centre administratiu i de mercat. Va ser assotada per un terratrèmol el 1963. Hi ha un parell de bancs al carrer principal i les principals oficines de correus es troben al centre de la ciutat, no lluny de la gran mesquita.

## Referències

* ↑ Room, Adrian (2006) "Al Marj" Placenames of the world: origins and meanings of the names for 6.600 countries, cities, territories, natural features, and historic sites (2nd edition) McFarland, Jefferson, North Carolina, p. 26, ISBN 0-7864-2248-3
# Catedral de Sant Lluc

La Catedral Ortodoxa de Sant Lluc (en anglès: St. Luke's Greek Orthodox Cathedral) és una catedral de l'Església Ortodoxa Grega situada al districte de Dowanhill de Glasgow, Escòcia.

## Història
### Templó de Sant Lluc

L'església va ser dissenyada per James Sellars i construïda en 1877 com l'església Belhaven per a l'església presbiteriana unida d'Escòcia. L'església va ser construïda en estil gòtic normand, inspirada en la catedral de Dunblane. La congregació va passar a formar part de l'Església d'Escòcia en 1929 i va continuar reunint-se allí fins a 1960.

### Ortodòxia

Després de l'amalgama de l'església de Behaven amb una congregació veïna, l'església d'Escòcia ja no necessitava l'edifici de l'església de Belhaven. Va ser convertida a una església ortodoxa grega; el treball va ser pagat per Sir Reo Stakis. Stakis també havia pagat la primera (molt més petita) església ortodoxa grega a la ciutat, el 1953.
El 24 de maig de 1970, el patriarca Nicolau VI d'Alexandria, que assistia a l'Assemblea General de l'Església d'Escòcia, va visitar Sant Lluc i l'elevà a l'estatut de catedral amb la benedicció del Patriarcat Ecumènic de Constantinoble. Aquesta ocasió es commemora amb una placa de marbre, inscrita amb lletres d'or, al costat dret de la sala d'entrada.
El diumenge 7 de juliol de 1996 la Catedral va ser visitada pel Patriarca Ecumènic Bartolomé I de Constantinoble, que va celebrar la Divina Litúrgia.

## Altres catedrals de Glasgow

Les altres catedrals de Glasgow són la Catedral de Sant Andreu (catòlic romà) i la Catedral de Santa Maria (Episcopal). La Glasgow Cathedral (Església d'Escòcia) també està a Glasgow, però no és una església de la Catedral, ja que ja no és la seu d'un bisbe.
Les esglésies properes inclouen:
* Església parroquial de Jordanhill (Església d'Escòcia, Catòlica)
* Església Parroquial de Kelvinside Hillhead (Església d'Escòcia, Catòlica)
* Església de Renfield de St. John (Església d'Escòcia, Catòlica)
* Catedral de Santa Maria (Església Episcopal d'Escòcia, Catòlica)
* Església de Wellington (Església d'Escòcia, Catòlica)

## Referències

* ↑ «Catedral de Sant Lluc» (en anglès). [Consulta: 10 octubre 2018].
# Desautelsita

La desautelsita és un mineral de la classe dels carbonats, que pertany al grup de la hidrocalcita. Va ser anomenada per P.J. Dunn, D.R. Peacor, i T.D. Palmer l'any 1979 en honor de Paul Ernest Desautels, químic i conservador de mineralogia al Museu d'Història Natural de l'Institut Smithsonian, EUA. La desautelsita és l'anàleg de Mn$^{3+}$ de la piroaurita.

## Característiques

La desautelsita és un carbonat de fórmula química Mg₆Mn₂$^{3+}$(OH)$_{16}$[CO₃]·4H₂O. Cristal·litza en el sistema trigonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la desautelsita pertany a «05.DA: Carbonats amb anions addicionals, amb H₂O, amb cations de mida mitjana» juntament amb els següents minerals: dypingita, hidromagnesita, giorgiosita, widgiemoolthalita, artinita, indigirita, clorartinita, otwayita, zaratita, kambaldaïta, cal·laghanita, claraïta, hidroscarbroïta, scarbroïta, quintinita, charmarita, stichtita-2H, brugnatel·lita, clormagaluminita, hidrotalcita-2H, piroaurita-2H, zaccagnaïta, comblainita, caresita, hidrotalcita, piroaurita, reevesita, stichtita i takovita.

## Formació i jaciments

La desautelsita es troba incrustada en brucita i en serpentinites. Ha estat descrita al Japó i als Estats Units, on es troba la seva localitat tipus.

## Referències

* ↑ «Desautelsite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* ↑ Barthelmy, Dave. «Desautelsite Mineral Data». [Consulta: 29 maig 2017].
Supergrup de la hidrotalcita :
# John White (cirurgià)

    Aquest autor és citat en taxonomia animal amb el nom «White».
John White (c. 1756 – 20 de febrer del 1832) fou un cirurgià i col·leccionista botànic anglès.

## Biografia

White nasqué a Sussex (algunes fonts diuen que nasqué el 1750) i entrà a la Royal Navy el 26 de juny del 1778 com a ajudant del tercer cirurgià. Fou promogut a cirurgià el 1780, i fou el cirurgià principal durant el viatge de la Primera Flota a Austràlia. Al març del 1787, White s'uní als transports de la Primera Flota a Plymouth, on veié que els presidiaris portaven un temps menjant carn salada, una preparació inadequada per un viatge llarg. Aconseguí obtenir provisions de carn fresca i verdures per ells, i feu gestions perquè se'ls permetés pujar a la coberta en relleus per respirar aire fresc. El seu tractament assenyat i humà fou probablement el motiu pel qual el nombre de morts de presidiaris durant el viatge no fou més elevat. John White serví com a cirurgià a la nau Charlotte durant el viatge a Austràlia.
White arribà a Austràlia el 1788 com a Cirurgià en Cap de Nova Gal·les del Sud i hi organitzà un hospital, però la manca de provisions mèdiques fou un problema. S'interessà per la fauna i la flora nadiues de la nova terra i investigà el potencial de les plantes australianes per ser utilitzades com a medicina. Observà les qualitats olfactives de l'eucaliptus i destil·là oli d'eucaliptus el 1788.
White escrigué A Journal of a Voyage to New South Wales (1790, "Diari d'un viatge a Nova Gal·les del Sud"), que descrigué moltes espècies australianes per primer cop. El diari tenia 65 gravats en plaques de coure d'ocells, animals i espècimens botànics, i al llarg dels cinc anys següents fou traduït a l'alemany i el francès. White fou el primer a descriure la granota Litoria caerulea, que posteriorment fou anomenada granota arborícola de White.
Segons el seu diari, Austràlia no li agradava gens, i la descrivia com "un país i un indret tan desagradable i odiós que només mereix execracions i maleficis". Demanà un permís el 1792, que li fou concedit el 1794. Salpà per Anglaterra el 17 de desembre del 1794 i després viatjà a Irlanda. El 1786 dimití quan se li donà l'opció de tornar a Austràlia. White fou cirurgià al Royal William, i durant 30 anys fou enviat a Sheerness (1799) i després a les drassanes de Chatham (1803). Es retirà amb una mitja pensió el 1820. Morí a Worthing, Anglaterra.

## Referències

* 1 2 3 Percival Serle. «White, John». Dictionary of Australian Biography. Angus & Robertson, 1949. Arxivat de l'original el 2017-07-29. [Consulta: 16 setembre 2007].
* 1 2 Rex Rienits. «White, John (1756? - 1832)». Australian Dictionary of Biography, Volum 2 pp 594-595. MUP, 1967. [Consulta: 16 setembre 2007].

## Enllaços externs

* E-texts:
** Journal of a Voyage to New South Wales, de John White (anglès)
# Puig Torrat (desambiguació)

«Puig Torrat» té aquests significats:
# Danixmendji

Danixmendji (+ 1348) fou kan nominal del Kanat de Txagatai del 1346 al 1348. Era de la família d'Ogodei (ogodeïdes) i fou posat al tron per l'amir Qazaghan, cap dels karaunes que havia derrotat i matat al kan Qazan Khan ibn Yasaur i havia agafat el poder efectiu al ulus.
Als dos anys de pujar al poder Qazaghan el va executar i el va substituir per Bayan Kuli, que en aquest cas era un txagataïda.

## Referència

* René Grousset, L'empire des steppes, Attila, Gengis-Khan, Tamerlan, París 1938, quarta edició 1965, en línia PDF