OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jordi Acropolita

Jordi Acropolita (en llatí Georgius Acropolita, en grec Γεώργιος Ἀκροπολίτης) (Constantinoble, 1220 - desembre del 1282) fou el fill del gran logoteta romà d'Orient Constantí Acropolita i va pertànyer a una família noble romana d'Orient que va tenir estreta relació amb la família imperial dels Ducas.
De jove el 1236 va acompanyar el seu pare a Nicea, residència de l'emperador Joan III Ducas Vatatzes; allà va acabar els estudis sota els mestres Teodor Hexapterigi i Nicèfor Blemmides. Després va entrar al servei diplomàtic de l'emperador i va tenir petits èxits diplomàtics.
Abans del 1255 fou nomenat gran logoteta, no se sap si per Joan o pel seu fill i successor Teodor II Làscaris, al que havia instruït en lògica. El mateix 1255 va dirigir l'exèrcit de l'emperador Teodor II Làscaris contra Miquel II, dèspota de l'Epir, i fou fet presoner; va romandre ostatge fins al 1260 en què fou alliberat per la mediació de Miquel Paleòleg que aquell any fou proclamat emperador i el 1261 va expulsar els llatins de la capital, Constantinoble.
Des d'aquest moment la figura de Jordi es va destacar a la diplomàcia i fou ambaixador a la cort de Constantí Tikh Assèn el rei de Bulgària, i quan va deixar el càrrec es va retirar uns anys a la vida privada, però aviat fou cridat per noves gestions diplomàtiques. Miquel Paleòleg, davant el perill d'una nova invasió llatina, va proposar al Papa Climent IV d'unir les esglésies oriental i romana; les negociacions relacionades amb això van perllongar-se durant el govern de cinc papes (Climent IV, Gregori X, Joan XXI, Nicolau III i Martí IV); el 1273 negociava amb Gregori X i l'any següent, al Concili de Lió, va confirmar en nom de l'emperador l'adopció de la confessió de fe que el Papa havia d'enviar a Constantinoble. Tot i això la unió de les dues esglésies mai es va fer realment.
El 1282 fou enviat a Bulgària i al seu retorn, el mateix any, va morir als 62 anys.
Va deixar alguns llibres sobre la història romana d'Orient. El principal és una història que va des del setge de Constantinoble del 1203 fins a mitjans del 1261 i que és especialment valuosa per la informació que ofereix sobre la cort de l'Imperi de Nicea. Tanmateix, és incompleta, car té un final extremament abrupte (literalment a mitja frase) i Acropolita no tingué ocasió de revisar-la.
El llibre fou publicat per primer cop el 1614. Aquesta obra va tenir continuïtat en un altre llibre de Paquimeres que el va seguir allà on Acropolita el va deixar. Va deixar també escrites algunes oracions.

## Referències

* ↑ Korobéinikov, 2014, p. 8-10.
* ↑ Acropolita, Georgius a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 15

## Bibliografia

* Korobéinikov, D. Byzantium and the Turks in the Thirteenth Century (en anglès). Oxford University Press, 2014. ISBN 9780198708261.
# Joseph Huts

Joseph Huts (Montignies-sur-Sambre, 16 de gener de 1913 - Beersel, 24 d'octubre de 1995) va ser un ciclista belga, que fou professional entre 1935 i 1939. En el seu palmarès destaca una victòria d'etapa de la Volta a Espanya de 1936 que li va servir per liderar la cursa durant una etapa. També guanyà quatre etapes de la Volta a Catalunya.

## Palmarès

* 1933
** Campió de Bèlgica militar
** 1r a Gembloux
* 1935
** 1r al Critèrium de Tarragona
** Vencedor de 2 etapes de la Volta a Catalunya
* 1936
** Vencedor de 2 etapes de la Volta a Catalunya
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Espanya
* 1938
** 1r a l'Anvers-Gant-Anvers
** 1r a la Volta a Limburg

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1936. Abandona (4a etapa). Vencedor d'una etapa. Porta el mallot de líder durant 1 etapa

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1937. Abandona (6a etapa)

## Referències

* ↑ «HUTS Joseph». [Consulta: 15 novembre 2022].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Joseph HUTS» (en italià). [Consulta: 15 novembre 2022].
* ↑ Archives, Cycling. «Joseph Huts» (en anglès). [Consulta: 15 novembre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa de Joseph Huts a sitiodeciclismo.net
# José Herrada López

José Herrada López (Conca, 1 d'octubre de 1985) és un ciclista espanyol, professional des del 2006 fins al 2023. El seu germà Jesús també és ciclista.
En el seu palmarès destaca la victòria al Cinturó de l'Empordà del 2010, així com una victòria d'etapa a la Volta a Portugal. El 2015 va guanyar la Klasika Primavera.

## Palmarès

* 2007
** Vencedor d'una etapa al Tour de l'Avenir
* 2010
** 1r al Cinturó de l'Empordà i vencedor d'una etapa
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Portugal
* 2015
** 1r a la Klasika Primavera

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2012. 44è de la classificació general
* 2013. 24è de la classificació general
* 2014. 23è de la classificació general
* 2016. 62è de la classificació general
* 2017. 61è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2013. 12è de la classificació general
* 2014. 32è de la classificació general
* 2016. 91è de la classificació general
* 2018. 57è de la classificació general
* 2019. 75è de la classificació general
* 2020. 26è de la classificació general
* 2021. 57è de la classificació general
* 2022. No surt (10a etapa)
* 2023. 132è de la classificació general

### Resultats al Tour de França

* 2015. 65è de la classificació general

## Referències

* ↑ «José Herrada se despedirá del ciclismo profesional en Cofidis y en 2023» (en castellà). zikloland.com, 17-10-2023. [Consulta: 12 octubre 2023].
* ↑ «Jesus and Jose Herrada leave Movistar for Cofidis». Cyclingnews.com. Immediate Media Company, 30-08-2017 [Consulta: 3 gener 2018].
* ↑ Bacon, Ellis «2020 Team Preview: Cofidis». Cyclingnews.com. Future plc, 30-12-2019 [Consulta: 1r gener 2020].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
# José María Andreu Bellido

José María Andreu Bellido fou un advocat i polític valencià, president de la Diputació d'Alacant durant la restauració borbònica. Llicenciat en dret, a més d'exercir d'advocat es va dedicar als negocis immobiliaris, de manera que el 1921 era un dels majors contribuents d'Alacant. El juliol de 1883 va ser nomenat jutge de primera instància de Cocentaina i en 1898 magistrat suplent de l'Audiència provincial. El 1894-1895 va ser revisor de la Junta directiva de la Societat Econòmica d'Amics del País.
Inicialment va militar al Partit Liberal Fusionista, amb el que fou escollit diputat provincial pel districte de Cocentaina-Pego en 1888, però després es va passar al Partit Conservador. amb el que seria escollit diputat provincial pel districte de la Vila Joiosa-Xixona el 1903. Dins del partit va donar suport el lideratge inicialment del duc de Tetuán, i quan aquest va morir, successivament de Francisco Silvela i Antoni Maura i Montaner. De 1905 a 1906 fou president de la Diputació d'Alacant.

## Referències

* ↑ José María Andreu Bellido al web de la Diputació d'Alacant
* ↑ Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.33. ISBN 9788495484802.
# Juan Ramon Fernández Robert

Juan Ramon Fernández Robert (Badalona, 30 d'agost de 1954) és un exjugador de bàsquet català. Amb 1.95 d'alçada, el seu lloc natural a la pista era el d'aler. És pare del també jugador Marc Fernández.
Va començar jugant al planter del Joventut de Badalona. Amb l'equip verd-i-negre va debutar a la màxima categoria del bàsquet nacional a la temporada 1974, on s'hi va estar fins al 1979. En aquests anys es va proclamar campió de lliga en la temporada 1977-78 i campió de Copa la temporada 1975-76. Després va fitxar el FC Barcelona, on hi jugaria fins al 1982 i guanyaria la lliga de la temporada 80-81 i tres copes consecutives: els anys 79-80, 80-81 i 81-82. L'any 1982 canvia de club i se'n va a jugar al Granollers, fins al 1988. Abans de retirar-se jugaria una darrera temporada al Club Bàsquet Gran Canària. Va ser internacional 13 vegades amb la selecció espanyola.

## Referències

* ↑ «Fichaje de Fernández por el FC Barcelona». Mundo Deportivo, 22-01-1983 [Consulta: 22 maig 2018].
* ↑ Juan Ramon Fernández Robert jugador a l'ACB
* ↑ «Juan Ramon Fernández Robert». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Jeanne Valérie

Jeanne Valérie (París, 19 d'agost de 1941) és una actriu de cinema francesa. A Espanya va ser coneguda pel seu paper a la pel·lícula Verd madur.

## Filmografia

* 1959: Les relacions perilloses (Les Liaisons dangereuses), de Roger Vadim
* 1959: À double tour de Claude Chabrol
* 1960: Labbra Rosse de Giuseppe Bennati
* 1960: Salammbô de Sergio Grieco
* 1960: La giornata balorda, de Mauro Bolognini
* 1961: Verd madur, de Rafael Gil
* 1962: Adorable Julia d'Alfred Weidenmann
* 1962: Mandrin, bandit gentilhomme de Jean-Paul Le Chanois
* 1963: La porteuse de pain de Maurice Cloche
* 1963: Cadavres en vacances de Jacqueline Audry
* 1965: Nick Carter et le trèfle rouge de Jean-Paul Savignac
* 1966: Joë Caligula de José Bénazéraf amb Gérard Blain, Junie Astor, Maria Vincent
* 1967: Attentato ai tre grandi, d'Umberto Lenzi
* 1981: La pell de Liliana Cavani
* 1991: La vil·la dels divendres de Mauro Bolognini

## Referències

* ↑ Janis L. Pallister & Ruth A. Hottell. Noteworthy Francophone Women Directors: A Sequel. Lexington Books, 2011. p. 71

## Enllaços externs

* Jeanne Valérie a manuelblascuatro.blogspot
# Tesmòteta

Tesmòteta grec antic: θεσμοθέτης) era, a l'antiga Atenes, el nom que tenia cada un dels sis arconts que revisaven anualment les lleis. Actuaven de forma col·legiada.
S'anomenaven «legisladors», (σεσμός era una paraula que significava 'constitució ancestral' o 'llei divina') encara que no dictaven lleis sinó que les interpretaven. En absència d'un codi escrit explicaven les lleis consuetudinàries.
Estaven obligats a revisar, cada any, tot el conjunt de lleis, per poder detectar les incoherències o per veure si eren supèrflues, i descobrir si alguna llei que s'havia derogat encara es conservava als registres públics. L'informe que elaboraven es presentava al poble, que enviava les modificacions necessàries a un jurat de dicastes format expressament per aquesta funció. Els membres d'aquest jurat s'anomenaven νομοθέται (nomotetes).
En l'ordenament jurídic atenenc, els tesmòtetes disposaven d'una jurisdicció més àmplia que els altres tres arconts, l'arcont epònim, l'arcont basileu i l'arcont polemarca, i tenien preferència sobre ells. Tots els casos no reservats especialment a altres magistrats els resolien els tesmòmetes. Entre les seves funcions hi havia la recepció d'informació, la presentació de casos com a jutges d'instrucció i la presidència dels judicis davant d'un jurat.

## Referències

* ↑ Alberich i Mariné, Joan (dir.); Francesc J. Cuartero (dir.). Diccionari Grec-Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana; Fundació Institut Cambó, 2015, p. 893. ISBN 9788441224223.
* ↑ Smith, William (ed.). «Archon». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 8 març 2023].
# Durankulak

Durankulak és un jaciment arqueològic que es troba a la província de Dòbritx de Bulgària. És al voltant del llac Durankulak, en la denominada illa Gran i a la riba occidental. El jaciment fou excavat entre els anys 1974 i 1997 sota la direcció d'Henrietta Todorova.

## Assentaments

A l'àrea del llac de Durankulak les primeres restes d'assentaments pertanyen al neolític tardà, cap al mil·lenni VI abans de la nostra era. A Nivata, situada a la costa occidental, s'han trobat restes de diferents fases de la cultura de Hamangia. Al final d'aquesta època l'assentament es traslladà a l'anomenada illa Gran (en realitat una península), i va perdurar durant l'eneolític. Alguns horitzons estratigràfics d'aquest jaciment pertanyen a diferents fases de la cultura de Varna.
També s'han trobat restes d'un assentament fortificat de l'edat del bronze tardana. En el període hel·lenístic, al segle iv abans de la nostra era a l'illa Gran s'excavà en una cova un temple dedicat a Cíbele. Aquesta àrea estigué habitada fins al primer quart del segle ii ae, quan es va abandonar potser per l'augment del nivell de les aigües, o per altres motius.
En l'edat mitjana, a partir del segle vi hi hagué un assentament a la mateixa cova que durà poc de temps i fou destruït per un incendi. Després, a partir dels segles IX-X s'hi construïren edificis residencials que es van estendre per tota l'illa.
* Pla de l'assentament de l'eneolític tardà
* Fotografia dels edificis de l'illa Gran de l'eneolític primerenc i tardà
* Fotografia de l'edifici 25
* Fotografia de l'edifici 8

## Troballes

En aquest jaciment s'han trobat 1.204 tombes dels períodes neolític i eneolític, i a més a més d'ossos humans hi han aparegut atuells de fang, estatuetes, eines de pedra, os i metall, i adorns. Al 4200 abans de la nostra era va desaparéixer el poblat. Aquest abandó s'ha atribuït a una catàstrofe per l'augment del nivell de la mar a causa de temperatures massa elevades. És possible que algunes de les tombes de la costa occidental siguen inaccessibles perquè poden ser a massa profunditat. A l'illa Gran s'han trobat restes d'un gran edifici palatí, temples, un taller metal·lúrgic i edificis residencials.
Les troballes relacionades amb l'arquitectura monumental de pedra, l'extracció i comerç de spondylus i les activitats metal·lúrgiques mostren una evolució molt desenvolupada per a mitjan mil·lenni V ae.
De l'època hel·lenística destaquen els objectes relacionats amb el santuari de Cíbele.
* Peça de ceràmica del mil·lenni V ae
* Atuells de l'eneolític
* Atuell de l'eneolític
* Esquelets del mil·lenni V ae amb joies i dipòsit funerari

## Referències

* 1 2 Todorova, 2002, p. 6,11.
* ↑ Todorova, 2002, p. 11.
* 1 2 3 Добрич, Р. И. М. «Археологическият комплекс „Дуранкулашко езеро“ – природа, екология и открития» (en búlgar), 05-09-2021. [Consulta: 18 agost 2024].
# Cantó de Roanne-Sud

El cantó de Roanne-Sud era divisió administrativa francesa del departament del Loira, situat al districte de Roanne. Comptava 8 municipis i part del de Roanne. Va desaparèixer el 2015.

## Municipis

* Lentigny
* Ouches
* Pouilly-les-Nonains
* Riorges
* Roanne
* Saint-Jean-Saint-Maurice-sur-Loire
* Saint-Léger-sur-Roanne
* Villemontais
* Villerest

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1973-1976 | Alain Terrenoire | UDR |
| 1976-1988 | Jean Auroux | PS |
| 1988-2015 | Bernard Jayol | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2008 |
| - | - | - | - | - | 35.669 | 35.992 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Virgin Killer

Virgin Killer és el quart àlbum d'estudi del grup de Heavy Metal alemany Scorpions, produït per Dieter Dierks.
En un principi, la caràtula del disc mostrava una nena nua, que va ser censurada, com va passar amb el disc anterior, In Trance, que mostrava clarament el pit d'una model. Més tard, la caràtula va ser canviada per una imatge dels membres del grup.

## Llista de cançons

* "Pictured Life" (Meine, Roth, Schenker) – 3:21
* "Catch Your Train" (Meine, Schenker) – 3:32
* "In Your Park" (Meine, Schenker) – 3:39
* "Backstage Queen" (Meine, Schenker) – 3:10
* "Virgin Killer" (Roth) – 3:41
* "Hell Cat" (Roth) – 2:54
* "Crying Days" (Meine, Schenker) – 4:36
* "Polar Nights" (Roth) – 5:04
* "Yellow Raven" (Roth) – 4:58

### Personal

* Klaus Meine - Cantant
* Uli Jon Roth - Guitarra
* Rudolf Schenker - Guitarra
* Francis Buchholz - Baix
* Rudy Lenners - Bateria

## Convidat

* Achim Kirschning - teclat

## Enllaços externs

* (anglès) (alemany) Web oficial Arxivat 2012-06-20 a Wayback Machine.
# Llista de jutges de Càller

Els jutges de Càller (en realitat Calaris) foren els sobirans del Jutjat de Càller a Sardenya.

## Llista de jutges

* Marià Salusi I ?-1058
* Orsoc Torxitori I 1058-1089
* Constantí Salusi II de Càller 1089-1091
* Torbè 1091-?
* Marià Torxitori II de Càller ?-1130
* Constantí Salusi III de Càller 1130-1163
* Barisó de Càller 1163-1164
* Pere Torxitori III de Càller de Lacon, 1163 o 1164-vers 1180 (Pere de Càller-Torres)
* a Pisa administrat per senyors feudals vers 1180-1184
* Pere Torxitori III de Càller de Lacon (segona vegada) 1184-1188 (Pere de Càller-Torres)
* Obert de Massa de Còrsega 1188-1189
* Guillem Salusi IV de Càller 1189-1214
* Beneta de Massa 1214-1232
* Barisó II d'Arborea 1214-1217 (Barisó Torxitori IV de Càller)
* Lambert Visconti de Gallura 1220-1225
* Enric de Capraia 1227-1229
* Rinaldo Glandi 1230-1232
* Ubald Visconti, regent de facto 1216-1230
* Ubald I Visconti de Gallura, regent de facto 1231-1232
* Guillem Salusi V de Càller 1232-1250
* Joan Torxitori V de Càller 1250-1256 (Cià de Càller)
* Guillem Salusi VI de Càller 1256-1258
* Repartit entre el Gherardesci (pisans), Arborea i Gallura el 1258. El terç de Gallura fou unit a Pisa el 1287.
* Conquesta Corona d'Aragó 1323-1324.
# José Ramón Dacosta González

José Ramón Dacosta González (Ourense, 21 de setembre de 1974) és un futbolista gallec, que ocupà la posició de defensa.

## Trajectòria

Després de destacar al CD Ourense, la temporada 96/97 fitxa pel Celta de Vigo, amb qui debuta a primera divisió, tot disputant un encontre amb els viguesos. A l'any següent recala al Deportivo Alavés. És titular al conjunt basc, on suma 32 aparicions. A les postres, l'Alavés puja a primera divisió, però el defensa gallec no hi continua.
Inicila temporada 98/99 amb l'Hèrcules CF, amb qui disputa 22 partits i marca un gol. Eixa campanya la finalitza al Cadis CF, amb qui també disputla temporada 99/00, ambdues a Segona Divisió B.
L'any 2000 retorna al CD Ourense, equip en el qual hi roman durant set temporades, convertint-se en un dels jugadors clàssics dl'equip orensà. La temporada 07/08 marxa a l'altre equip de la ciutat, el Ponte. La campanya 08/09 marxa a l'Arenteiro d'O Carballiño i la 09/10, al modest AD Covadonga, també d'Ourense.

## Referències

* ↑ Rodríguez, Luis M. «El gen del fútbol comprometido. La precoz escalada desde el Pabellón al Celta ya une los destinos de los Dacosta». La Voz de Galicia, 27-02-2017 [Consulta: 28 juny 2017].

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador
# Juan López Gayà

Juan López Gayà va néixer a Palma el 1930 i morí el 10 d'abril de 2008. Va ser magistrat del Tribunal Superior de Justícia de Balears (TSJB) i ex degà de l'Il·lustre Col·legi d'Advocats de Balears.

## Biografia

Fill de funcionaris de duanes, va estudiar batxillerat a Montesión i es va traslladar a Barcelona per estudiar la carrera de Dret. A la Ciutat Comtal va realitzar també les seves primera passanties i especialitzacions en Mercantil i Tributari. Després d'un any a Madrid, va tornar a Palma on va obrir el seu propi despatx el 1955, en què va començar una brillant trajectòria com a advocat.
El 1982 va ser elegit degà del Col·legi d'Advocats de Balears, càrrec que va exercir fins al 1986. El seu prestigi va créixer des d'aquest lloc, en el qual va deixar una profunda empremta pel seu tarannà obert i la seva generositat, sense que això amagués un ferm i fort caràcter. Molts dels seus col·legues, anys després de deixar el seu càrrec al Col·legi d'Advocats, seguien anomenant el boss en considerar que continuava sent el seu degà.
Home honest, amant de la llibertat i apassionat de la seva professió, va arribar a dir de si mateix que tenia com a "tara de naixement" la de no saber fer diners. A això s'hi unia una deliberada absència de protagonisme, de tal manera que, malgrat el seu prestigi, defugia les declaracions en considerar que les persones s'expressen amb decisions, més que amb paraules, i que jutges i magistrats haurien de parlar menys i emetre més sentències.
Aquest és el criteri que va seguir com a magistrat del TSJB, però, no va poder evitar que les mirades se centraran en ell quan es va convertir en el jutge instructor del Cas Túnel de Sóller, un dels grans escàndols polítics de Balears que va esclatar el 1994, en què es va investigar el cobrament de comissions il·legals pel PP després de l'adjudicació de les obres i explotació del túnel el 1988. El cas, que li costaria la presidència del Govern a Gabriel Cañellas, va col·locar a López Gayà al centre de l'interès informatiu.
Aquest cas va ser un dels molts assumptes que va tenir a les seves mans amb els quals va posar el fermall d'or a una impecable trajectòria professional basada en la vocació, l'honestedat i el rigor. "Segueixo creient en el Dret i la Justícia malgrat tot", assegurava Juan López Gayà en els seus últims anys com a magistrat del TSJB mentre seguia defensant l'honorabilitat generalitzada dels advocats i deixava patent la fermesa de la seva vocació i del seu idealisme.

## Enllaços externs

* Mor Juan López Gayà, ex magistrat del TSJB i ex degà del Col·legi d'Advocats balear (Diario de Mallorca 11/04/08) (castellà)
# Jutohen

Jutohen (o Gingoneus o Juthoven) fou arquebisbe de Dol vers el 950.
Teobald I de Blois que tenia la regència de Bretanya i el domini feudal sobre el nord del país, va delegar (952) l'administració d'aquesta regió, massa allunyada del seu propi domini, als seus dos aliats: el comte Juhel Berenguer de Rennes que es va declarar el seu vassall, i Jutohen, arquebisbe de Dol. Hauria estat arquebisbe i administrador fins vers el 960.

## Bibliografia

* La Gran Enciclopèdia Francesa
# Josep Maria Esteve i Victòria

Josep Maria Esteve i Victòria (la Llosa de Ranes, la Costera, 10 de març de 1889 - València, l'Horta, 8 d'agost de 1936) va ser un escriptor valencià, fundador de diversos periòdics i revistes.
Va començar treballant de tipògraf al diari La Voz Valenciana primer i al Diario de Valencia després, on començà a ser conegut pel pseudònim «Pep». El 1912 funda tres revistes: Rondalles Noves, Foc i Flama i Pensat i Fet, de les quals va ser director. Anys després, el 1931, va dirigir —tot i que no hi constara— el setmanari valencianista El Poble Valencià. També va col·laborar en publicacions com ara La Degollà Nova (1909), El Cuento del Dumenge i Cultura Valenciana (1926). Com a escriptor va ser autor de diverses obres teatrals. A més, va publicar algunes novel·les curtes (El milacre de l’amor i de les flors, 1909) i un llibre de poemes polítics (Les dècimes del dia, 1932).
Va ser un destacat sindicalista catòlic proper als cercles del valencianisme catòlic conservador. Així per exemple, presidí la Casa dels Obrers de Sant Vicent Ferrer, la Confederació d’Obrers Catòlics de Llevant i altres entitats semblants. Va ser nomenat membre de la junta directiva (com a bibliotecari) de Joventut Valencianista en la reagrupació de l'entitat, l'abril de 1914, i va intervindre a l'Acte d'Afirmació Valencianista del 26 de juliol del mateix any. Presidí també en un primer moment l'Agrupació Valencianista de la Dreta. Va arribar a ser regidor de l'ajuntament de València i diputat provincial. Poc després d'esclatar la Guerra Civil va ser afusellat a València per la seua adscripció política, l'agost de 1936, al camí de Picassent. Un carrer a la Llosa de Ranes i un altre al barri En Corts de València porten el seu nom.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Josep Maria Esteve i Victòria». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 5 «Necrología». A: Almanaque de Las Provincias para el año 1940, p. 689.
* 1 2 3 4 5 JNN. «Josep Maria Esteve Victoria». A: Martínez de Sas, María Teresa; Pagès i Blanch, Pelai (coords.). Diccionari biogràfic del moviment obrer als Països Catalans. Barcelona: Universitat de Barcelona, Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2000, p. 519. ISBN 84-8415-243-X.
* 1 2 «Banquet popular a “Pep”». Las Provincias, 03-12-1932, pàg. 5.
* ↑ «Joventud Valencianista». Las Provincias, 28-04-1914, pàg. 2.
* 1 2 Cucó, Alfons. El valencianisme polític, 1874-1936. València: Garbí, 1971, p. 105, 250.
* ↑ Climent, Josep Daniel «100 anys de l'Acte d'Afirmació Valencianista». Diari La Veu, 25-10-2014.
* ↑ «Agrupació Valencianista de la Dreta». Las Provincias, 15-11-1930, pàg. 3.
* ↑ «Agrupació Valencianista de la Dreta». Las Provincias, 18-02-1931, pàg. 5.
* ↑ Imatge del certificat de defunció reproduït a un fòrum d'Internet («ESPAÑA EN LA MEMORIA PASAPORTES.». Armas.es, 10-04-2018. [Consulta: 8 gener 2023].)
* ↑ «Esteve Victoria (calle)». Valencia Actua, 28-01-2022. [Consulta: 8 gener 2023].