OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carrer Major (Casserres)

El Carrer Major de Casserres és un conjunt arquitectònic d'aquesta població del baix Berguedà, inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Carrer datat entre els segles XVII i XVIII que conserva el seu traçat primitiu. El perfil no és gaire estret, serpentejant i finalitza a la plaça de la Creu, al darrere de l'església. Gairebé totes les cases tenen el parament de pedra vista, tot i que algunes han estat arrebossades. Destaquen els portals d'arc de mig punt adovellats o amb llindes de fusta. La major part dels habitatges són cases entre mitgeres de tipus popular que consten de planta baixa i pis. La planta baixa es destinava a magatzem d'utillatge agrícola i l'escala d'accés a la planta primera, on hi havia el saló-menjador amb xemeneia central i les habitacions. A sota coberta hi havia magatzem. El seu traçat coincidia amb el camí Ral de Manresa a Berga.

## Història

Casserres era una vila fortificada en temps medievals; d'aquesta època conserva el traçat dels carrers més antics i l'estructura general de la vila, fins que l'any 1653 fou cremada i saquejada. Un cop acabada la guerra dels segadors i davant la insistència dels reductes enemics concentrats a Casserres, Gabriel de Lupià cremà la vila i enderrocà totes les muralles. Recuperada lentament, la vila fou cremada de nou el 1713 pels miquelets. Les cases actuals són, doncs, d'aquesta època, partint del primer traçat medieval entorn de les muralles, el carrer major i la plaça de la creu. L'any 1916 es va fer una primera pavimentació del carrer. Les obres de rehabilitació del carrer Major i nucli antic de Casserres han estat cofinançades pels Fons de Desenvolupament Regional de la Comunitat Europea, l'any 2002. El 1979 el carrer fou declarat monument artístic d'interès local, però els mateixos habitants demanaren l'anul·lació de la incoació.

## Referències

* ↑ «Carrer Major». Mapes de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona. [Consulta: 7 setembre 2015].
* 1 2 «Carrer Major». pat.mapa. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 7 setembre 2015].

## Enllaços externs

* «Nucli antic». Ajuntament de Casserres. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 8 setembre 2015].
# Cardenal anyil de pit taronja

El cardenal anyil de pit taronja (Passerina leclancherii) és una espècie d'ocell cardinàlid endèmica de l'occident i sud de Mèxic.
Els adults mesuren 12. Els mascles tenen el plomatge de les parts dorsals predominantment blava, amb corona verda i una taca també verda en l'esquena. Les parts ventrals i la màscara són groc brillant, amb el pit color taronja. Les femelles són marró olivàcia en el dors i groga llimona en les parts ventrals; un anell ocular és també groc.

## Referències

* ↑ «Cardenal anyil de pit taronja». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15/10/2022(català)
# Carles Torrent Tarrés

Carles Torrent Tarrés (Sarrià de Ter, Catalunya, 29 d'agost de 1974) és un ciclista català, ja retirat, guanyador d'una medalla olímpica.

## Biografia

Va néixer el 29 d'agost de 1974 a la ciutat de Sarrià de Ter, població situada a la comarca del Gironès.
Especialista en ciclisme en pista, va participar, als 29 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2004 realitzats a Atenes (Grècia), on va aconseguir guanyar la medalla de bronze en la prova masculina de persecució per equips al costat de Sergi Escobar, Carlos Castaño i Asier Maeztu.
Al llarg de la seva carrera ha guanyat una medalla de bronze en el Campionat del Món de ciclisme en pista.
En ciclisme en ruta ha aconseguit guanyar la classificació general de la Volta a La Rioja (2002), una etapa de la Volta a Castella i Lleó (2005) i una etapa de la Volta a Burgos (2006). Participà en les edicions de 2001, 2002, 2003 i 2004 de la Volta a Espanya, sent el 41è lloc aconseguit el 2003 la seva millor classificació.

## Palmarès

* 1995
** 1r al Trofeu Guerrita
* 1999
** 1r a la Cursa Ciclista del Llobregat
* 2000
** Vencedor d'una etapa del Gran Premi de Portugal
* 2002
** 1r a la Volta a La Rioja i vencedor d'una etapa
* 2004
** Vencedor d'una etapa del Gran Premi Internacional MR Cortez-Mitsubishi
* 2005
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Castella i Lleó
* 2006
** 1r al Gran Premi Cristal Energie
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Burgos
* 2007
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Lleó

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2001. 117è de la classificació general
* 2002. 73è de la classificació general
* 2003. 41è de la classificació general
* 2004. Abandona (9a etapa)

## Palmarès en pista

* 1999
** Campió d'Espanya de puntuació
** Campió d'Espanya de persecució per equips, amb Sergi Escobar Roure, Isaac Gàlvez i Xavier Florencio
* 2000
** Campió d'Espanya de persecució per equips, amb Sergi Escobar Roure, Isaac Gàlvez i David Regal
* 2004
** Medalla de bronze als Jocs Olímpics d'Atenes en persecució per equips amb Carlos Castaño, Sergi Escobar Roure i Asier Maeztu
** Medalla de bronze al Campionat del món de persecució per equips amb Carlos Castaño, Sergi Escobar Roure i Asier Maeztu
* 2006
** Campió d'Espanya de puntuació
** Campió d'Espanya de persecució per equips, amb Sergi Escobar Roure, Joaquim Soler Iturralde i Antonio Miguel Parra
** Campió d'Espanya de Madison, amb Antonio Miguel Parra
* 2007
** Campió d'Espanya de persecució per equips, amb Sergi Escobar Roure, Albert Ramiro i Antonio Miguel Parra
* 2009
** Campió d'Espanya de persecució per equips, amb Sergi Escobar Roure, Carlos Herrero Nadal i Antonio Miguel Parra

## Referències

* 1 2 (castellà) www.coe.es - Carles Torrent Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* (castellà) www.sitiodeciclismo.net - Carles Torrent
# Carles Traviesa i Pons

Carles Traviesa i Pons (Sant Andreu de Llavaneres, 20 d'octubre de 1992) és un ex-pilot de trial català que destacà en competicions estatals durant les dècades del 2000 i 2010. Al llarg de la seva carrera va guanyar diversos campionats de Catalunya en categories de formació i tres campionats d'Espanya (en categoria Cadets el 2007 i en TR2 els anys 2008 i 2012). Durant la seva etapa d'activitat va pertànyer als equips oficials de Gas Gas i Montesa i va aconseguir resultats destacats en competicions internacionals, com ara la FIM Youth Trial Cup (actualment anomenada Campionat del Món de trial 125cc), on fou quart el 2009 i tercer, darrere de Pol Tarrés i Jack Sheppard, el 2010. Entre el 2011 i el 2013 participà al mundial de trial júnior, anomenat actualment Trial2.
Més tard va passar a competir en enduro amb el patrocini del fabricant d'equipament motociclista Hebo i va guanyar, entre d'altres, el Campionat de Catalunya de Prototips (2014). Va participar també en diverses curses de Resistència TT.

## Referències

* 1 2 «The rider... Traviesa Carles» (en anglès). trialonline.org. [Consulta: 15 desembre 2021].
* ↑ «Carles Traviesa» (en castellà). bonaigua-trial.com, 2022. [Consulta: 10 febrer 2022].
* ↑ «Tarrés i Traviesa, separats per un punt en el mundial juvenil». elpuntavui.cat. El Punt Avui, 28-10-2010. [Consulta: 15 desembre 2012].
* ↑ «Carles Traviesa (Gas Gas Auto Equip) guanya la cinquena prova del català de trial juvenil». vilaweb.cat. Vilaweb, 06-06-2003. [Consulta: 10 febrer 2022].
* ↑ «RFME Campeonatos de España de Trial / Trial Indoor» (PDF) (en castellà). rfme.net. RFME, 24-11-2020. Arxivat de l'original el 3 de novembre 2021. [Consulta: 30 octubre 2021].
* ↑ «Carlos Traviesa ficha por Gas Gas» (en castellà). 2y4t.com, 24-11-2009. [Consulta: 10 febrer 2022].
* ↑ «Presentació dels equips oficials Gas Gas i del Armik Sport Team». anoiadiari.cat, 11-03-2009. [Consulta: 10 febrer 2022].
* ↑ «Jordi Pascuet i Francesc Moret, duel a Santigosa». naciodigital.cat. Nació Digital, 26-03-2013. [Consulta: 10 octubre 2014].
* ↑ «Toni Bou gana en Tona y se consolida al frente del Mundial de Trial» (en castellà). soymotero.net, 07-09-2009. [Consulta: 10 febrer 2022].
* ↑ «L'elit internacional del trial se cita a Tona». naciodigital.cat. Nació Digital, 11-08-2009. [Consulta: 10 febrer 2022].
* ↑ «Carles Traviesa Pons» (en anglès). fim-moto.com. FIM. [Consulta: 10 febrer 2022].
* ↑ «Carlos Traviesa has gotten a new tittle inbehalf of HEBO» (en anglès). Hebo, 10-12-2014. Arxivat de l'original el 2016-01-05. [Consulta: 27 desembre 2015].
* ↑ «Carles Traviesa gana… en Ciclomotores!» (en castellà). todotrial.com, 14-03-2014. [Consulta: 10 febrer 2022].
# Cardinale

Cardinale (en calabrès Cardinàru) és un municipi italià, situat a la regió de Calàbria i a la província de Catanzaro. L'any 2023 tenia 1.829 habitants. Ès conegut per la producció de la avellana Tonda di Calabria (lit. ‘rodona de Calàbria’).

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1r gener 2017 | 1r gener 2018 | 1r gener 2023 |
| 2.113 | 2.068 | 1.829 |

## Administració

Llista d'alcaldes i alcaldesses :
| Dates mandat | Nom de l'alcalde/ssa | Causa finalització |

## Referències

* ↑ Dizionario Di Toponomastica: Storia E Significato Dei Nomi Geografici Italiani. Garzanti, 1990.
# Casa Corominas

La Casa Corominas és un edifici de Girona inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici simètric entre mitgeres de planta i tres pisos, dividit en tres cossos verticals, el central dels quals està avançat. El més interessant és la façana amb una tribuna semi hexagonal amb vidrieres i una glorieta al terrat amb columnes. Els elements decoratius foren dissenyats per Masó fins l'últim detall. Encara es conserva la reixa de forja que va dissenyar l'arquitecte.

## Història

Antiga botiga de Carme Coromina, construïda el 1884 i renovada per Rafael Masó essent així una bona mostra de l'obra de l'arquitecte durant la segona meitat dels anys 20.

## Referències

* 1 2 «Casa Corominas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2016].
* ↑ Falgàs, Jordi. Ruta Rafael Masó Modernisem i Noucentisme (en català, castellà, anglès, francès). Girona: Ajuntament de Girona i Fundació Rafael Masó, 2009.

## Enllaços externs

* Casa Corominas, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Casa Coma (Moià)

La Casa Coma és un edifici situat al carrer de Sant Josep, 12 de Moià, inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. De propietat municipal, actualment allotja la Biblioteca de Moià i l'Escola Municipal de Ceràmica.

## Nom

El nom popular de l'edifici és Cal Cristo, que podria venir de les inicials JC del propietari (Josep Coma) que hi ha a la façana que dona al jardí, i que coincideixen amb les de Jesucrist que antigament es posaven a les entrades de les cases per obtenir la protecció divina. La denominació «Museu del Parc» que apareix a la fitxa de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya ja no és correcta, ja que el museu es va traslladar a la Casa natal de Rafael Casanova.

## Edifici

Es tracta d'un gran casal de planta rectangular articulada en tres plantes, amb façana principal recaient al carrer de Sant Josep. Molt més interessant és la façana posterior, amb cinc balcons, quatre finestres petites a dalt de tot i quatre finestrals grans i una porta que dona accés al jardí. Hi ha quatre medallons: en els dos primers de dalt hi ha les dates 1877 i 1935, i en els de baix (a nivell dels balcons) les inicials JC (Josep Coma) i l'escut de Moià. La coberta és de teula àrab a dues vessants.
Al jardí hi ha un estany rodó amb brollador al centre, on els cignes i les tortugues són conegudes popularment fa molt anys. En un extrem del jardí es conserva (al costat de l'edifici del nou Casal de Cultura) un templet neoclàssic de proporcions harmonioses.

## Història

En aquest indret hi havia la casa pairal de la família Coma, paraires i comerciants que es van establir a Moià a mitjans del segle xviii. A la segona meitat del segle xix, Josep Coma i Passarell va ampliar la propietat mitjançant una sèrie d'adquisicions, i a més de construir la casa, la va dotar d'un magnífic jardí que, a banda d'arbres i flors, tenia previst plantar-hi vinyes.
En morir sense descendència, la va llegar al rector de Moià Mossèn Costa, amb la finalitat de destinar-la a una escola religiosa; aleshores va passar a mans dels Escolapis, que el 1933 la van vendre a l'Associació Pro Monument a Francesc Viñas. L'any 1935 es va obrir al públic com a Parc Francesc Viñas, però encara era propietat de l'Associació.
Després de la Guerra Civil espanyola, passà a mans de l'Ajuntament, que hi instal·là la biblioteca Municipal, sota l'assistència de la Caixa de Pensions, i al segon pis s'instal·là el Museu Arqueològic i Paleontològic amb la majoria de peces arqueològiques procedents dels jaciments prehistòrics del Toll i de les Toixoneres.
L'any 1998, l'Ajuntament traslladà el Museu Arqueològic a Can Casanova. L'any 2006 es van realitzar les últimes reformes a l'interior, desapareixent totes les estances nobles, mantenint únicament el vestíbul d'entrada i les escales.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Museu del Parc». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 «Cal Cristo». Mapes de Patrimoni Cultural. Fitxa de la Diputació de Barcelona.
# Casa es de Cuish

Casa es de Cuish és una obra d'Es Bòrdes (Vall d'Aran) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Perpendicular a la teulada i en una cantonada del coto de la casa des de Cuish trobem la balconada cap a l'est. Està formada per balustres en fustes planes artísticament retallades, fins i tot calades que, per la seva forma, sembla que hagin volgut imitar la silueta dels balustres de pedra i marbre en forma de columneta, motiu pel qual és possible que responguin a una influència francesa. Estructura bàsicament de fusta, que sobresurt de la façana mantinguda per un embigat encastat a la paret. El paviment és de taulons de fusta. La part nord de la balconada està tancada per una estructura de tires de fusta horitzontals i emblanquinades. A sobre de la balconada, en la pala del llosat, s'alça una lucana desmesurada. A la part inferior de la balconada es troba una finestra de forma rectangular amb l'alçada més gran que l'amplada.

## Història

"Els balcons o balconades, en especial els de fusta, es troben a tot el llarg del Pirineu i Pre-Pirineu, i són, en opinió de Violant i Simorra, relativament novells: apareixen vers el segle xvii, i més encara el XVIII i començaments del XIX, moment en què, en evolucionar el volum de la casa, també evoluciona la finestra o gran finestra sota la coberta que feia de solar i assecador, i s'anà convertint poc a poc en eixidor i balcó". (Mas Canalis, D..-La casa Andorrana Tradicional, pàg. 79).
Malgrat aquesta cita de Violant i Simorra els balcons o balconades no són un tret característic en l'arquitectura popular aranesa. Encara que en quasi totes les poblacions de la Vall hi ha alguna casa que, degut al seu status social i per qüestions d'influència francesa, té una balconada de fusta.

## Referències

* 1 2 3 «Casa es de Cuish». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 7 juny 2021].
# Castell de Castielfabib

El castell de Castielfabib és un castell existent de la vila de Castielfabib, municipi pertanyent a la comarca del Racó d'Ademús.

## Història

La zona on se situa el castell va ser poblada, segons les restes arqueològiques trobades, ja durant el període iber i romà.
La fortalesa de Castielfabib sembla no obstant això tenir un origen àrab i se sap que va ser conquerida per Pere el Catòlic l'any 1210, després d'un llarg setge al castell. Una vegada acabada la conquesta de la comarca del Preracó i expugnat el castell, el rei Pere va celebrar i va presidir en ell, i durant tres dies, les Corts del Regne d'Aragó. Més tard el castell va ser recuperat pels musulmans, per ser definitivament reconquerit per Jaume I d'Aragó, quedant com a lloc de la Corona d'Aragó amb els drets dels delmes cedits a l'Orde del Temple, que passarien a l'Orde de Montesa el 1319.
A partir del segle XIV les dades que es coneixen sobre Castielfabib no fan sinó al·ludir als continus conflictes bèl·lics que no van deixar de succeir-se des de 1364, amb la guerra amb Castella, i que van ocasionar contínues destrosses i devastacions en el conjunt de la vila i el seu castell, com són la Guerra del Francès, les Guerres Carlines o la Guerra Civil espanyola, fins al punt que l'església-fortalesa, les ruïnes del castell i les seves muralles es troben íntimament unides.
Són moltes les guerres en les quals s'ha vist involucrat Castielfabib, i entre elles la del rei Alfons XI de Castella i el monarca Pere IV d'Aragó, encara que més tard tots dos conjuminarien esforços per fer front a la invasió dels marínides, i que per aquest motiu van fortificar diverses places, entre elles la de Castielfabib. Un segon fet rellevant sobre la població va ser l'anomenada guerra dels dos Peres, en la qual la fortalesa va destacar per la seva ubicació i inexpugnabilitat. Durant l'ocupació francesa el castell va ser utilitzat com a presó i com a comandància militar.
El 1835, durant la Primera Guerra Carlina (1833-1840), es va procedir a la reconstrucció del castell per a la guerra. Per això es va buscar mà d'obra entre els pobles del voltant, dels quals concorrien multitud de pobres que s'ocupaven en el treball, uns altres en classe d'arrestats, i fins i tot a les dones se'ls feia transportar càrregues d'aigua. El tracte dispensat va ser molt inhumà, no obligant-los únicament a treballar més del que podien, sinó que van ser posats a la disposició d'uns capatassos d'aspecte tosc, que els maltractaven amb pals, fuets i cadenes. Quan les tropes van ocupar el castell, van arruïnar les noves obres fabricades.

## Referències

* 1 2 3 4 Pascual Madoz. Diccionario Geográfico-Estadístico-Histórico de España y sus posesiones de ultramar, Madrid, 1847, tomo VI, pp. 166-167.
# Carles Ferrater i Lambarri

Carles Ferrater i Lambarri (Barcelona, 22 de novembre de 1944) és un arquitecte català.

## Biografia

Va cursar els seus estudis a l'Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona i es va doctorar l'any 1987. És professor adjunt del darrer curs de Projectes a l'ETSAB des de l'any 1971 i titular per oposició des del 1987.
Des del 1971 treballa al seu despatx professional a Barcelona que, des del 1993, compta amb Joan Gibernau com a arquitecte associat. Entre els anys 1985 i 1992 ha estat president d'ADI-FAD (85-87), INFAD (87-89) i ARQ-INFAD (90-92). Ha estat professor visitant a l'Escola d'Arquitectura de Granada i a la Universitat de Navarra. Director dels cursos d'Arquitectura a la Universidad Internacional Menéndez Pelayo de Santander entre el 1993 i el 1995. És director de la Biennal d'Arquitectura Espanyola i membre del Comitè Científic de la I Biennal d'Arquitectura Iberoamericana.
El 2006 fundà l'estudi OAB Office of Architecture in Barcelona amb Xavier Martí Galí, i Borja i Lucía Ferrater.
La seva obra ha estat guardonada amb nombrosos premis i exposada a mostres col·lectives d'arquitectura i ha impartit seminaris i conferències per tot el món. Dels seus dissenys es poden destacar les cadires Diestra i Siniestra (1992).

## Referències

* ↑ «OAB Office of Architecture in Barcelona».

## Enllaços externs

* «Carlos Ferrater». Arquitectos. Floornature Architecture & Spaces.
# Carles Fité Castellana

Carles Fité Castellana (Sabadell, Vallès Occidental, 4 de novembre de 1978) és un periodista català que col·labora en diferents mitjans. Va treballar com a corresponsal d'esports de RAC 1 a Madrid i també a la cadena COPE des de 1998 fins a 2010, quan va deixar de ser sotsdirector d'esports de la cadena, el seu càrrec en aquell moment, després de la renovació de l'àrea d'esports de la COPE i l'entrada de Paco González com a responsable d'esports de la cadena.
Va començar la seva carrera a Matadepera Ràdio on transmetia els partits del CE Sabadell amb Toni Padilla. En aquesta emissora va ocupar càrrecs directius i va participar en diferents programes, com "Els més sonats" o les populars transmissions de la gala dels Oscars.
Posteriorment va començar a treballar a la redacció d'esports de la Cadena COPE a Barcelona. Durant un any va ser el micròfon sense fils en els partits del RCD Espanyol, tot i que va adquirir notorietat posteriorment en els partits del FC Barcelona. Durant un breu període va dirigir el programa Viatge en la nit a Ràdio Sabadell amb Toni Padilla, Quim Domènech i Raul Moreno.
El novembre del 2010 es va convertir en el corresponsal d'esports de RAC 1 a Madrid centrat en la informació sobre el Reial Madrid i també col·laborava puntualment a la tertúlia Futboleros de Marca TV. Es va presentar com alcaldable a les eleccions municipals de 2007 a Matadepera pel PAM (Proposta Activa de Matadepera). El dia 30 d'agost surt per primer cop al programa Punto Pelota (canal Interconomia).
Actualment apareix setmanalment al programa d'actualitat i entreteniment Onze, a Esport3, al Chiringuito de Jugones a Mega i presenta dos programes en col·laboració amb la Federació Catalana de Futbol: La Frontal, que s'emet per Esport3 i L'Orsai, que s'emet per La Xarxa.
És soci del CE Sabadell, club de la seva ciutat. A més, té una penya amb el seu nom fundada per aficionats argentins arlequinats.

## Referències

* ↑ Twitter personal de Carles Fité
* 1 2 3 «mejor periodista deportivo espanol». 20 minutos, 12-05-2009. [Consulta: 18 juliol 2011].
* ↑ «Carles Fité abandona la COPE al no encontrar hueco en Deportes» (en castellà). Libertad Digital, 14-10-2010. [Consulta: 18 juliol 2011].
* ↑ El alcaldable en Matadepera del socio de Esquerra trabaja en la radio article a La Vanguardia, secció VIVIR pag. 6. 26 de maig de 2007 (castellà)
* ↑ «Carles Fité, alcaldable de Matadepera». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 8 gener 2011].
* ↑ «Argentins arlequinats». El 9, 10-03-2007. [Consulta: 18 juliol 2011].

## Enllaços externs

* Carles Fité Castellana - Lloc web oficial
* L'alegria de viure: Carles Fité, que no et falti de res, mai, a Ràdio Sabadell
# Carles Flavià i Pons

Carles Flavià i Pons (Barcelona, 10 de setembre de 1945 - Barcelona, 20 de març de 2016) fou un actor, presentador i sacerdot català.
Flavià va estudiar als Maristes de l'Eixample Barcelona i a l'Institut Catòlic de París, a on va ser testimoni de primera fila del maig del 68. En tornar a Barcelona, va estudiar Teologia i es va ordenar capellà, exercint el sacerdoci a parròquies de Badalona i Santa Coloma de Gramenet. El 1982 va penjar els hàbits. Va iniciar aleshores una activitat laboral que el va dur a ser el representant de Gato Pérez, l'Orquestra Plateria i Pepe Rubianes, i també empresari de sales i bars nocturns.
Va intervenir als programes de televisió Crónicas marcianas i El club de la comedia, i també a les sèries Laura, El ministerio del tiempo, La memòria dels cargols, Majoria absoluta i Pop ràpid. A BTV, va presentar els programes d'entrevistes Kaníbal i Jo què sé! i el programa de monòlegs Qualsevol nit pots sortir sol.

## Llibres

* 2011 Carles Flavià i Manel Pousa; converses transcrites per Xavier Febrés.
* 2006: La de Dios es Cristo: monólogos comecuras y otras incontinencias verbales
* 1996: Rubianes, payaso!: (conversaciones a platea vacía)

## Cinema

* 2008 Soy un pelele Hernán Migoya, 2008
* 2003 Excuses! Joel Joan
* 2003 Haz conmigo lo que quieras, Ramón de España
* 2002 Lisístrata, Francesc Bellmunt
* 2002 Lola, vende cá. Llorenç Soler

### Curtmetratges

* 2001 Flor de Lotro. Fernando de France
* 2000 Ha llegado el momento de contarte mi secreto. Iván Morales
* 2000 El armario. Ignacio López Serra

## Referències

* 1 2 3 Cervantes, Xavier. «Mor Carles Flavià als 70 anys» (Web). Diari Ara, 20-03-2016. [Consulta: 20 març 2016].
* ↑ «S'ha mort l'actor Carles Flavià a 70 anys» (Web). Vilaweb, 20-03-2016. [Consulta: 20 març 2016].
* ↑ Torres, Rosana. «Mor l'iconoclasta Carles Flavià». El País, 20-03-2016.
* ↑ Tapounet, Rafael. «Carles Flavià se'n va de nit». El Periódico de Catalunya, 20-03-2016.
* ↑ «Mor Carles Flavià, la veu dels sermons més divertits de Barcelona» (Web). BTV.
* ↑ «Flavià Pons, Carles» (Web) (en castellà). Biblioteca Nacional d'Espanya. [Consulta: 20 març 2016].
* ↑ La Higuera. Carles Flavià biografía, filmografía (Web) (en castellà) [Consulta: 20 març 2016].