OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cartajima

Cartajima és un poble de la província de Màlaga (Andalusia), que pertany a la comarca de la Serranía de Ronda.

## Història

Les notícies sobre el passat de Cartajima són en part confuses, i difícilment es poden confirmar. Diego Amaya, un ancià de la població, quan s'estaven fent uns fonaments a Les Peñuelas van aparèixer uns sepulcres amb restes humanes, i al costat d'ells, en la part que va descansar el cap, algunes monedes. Aquest esdeveniment ve recollit en una crònica del poble. És possible un soterrament de l'època fenohel·lènica. Podem trobar també termes i necròpolis romana en el Cortijo del Ratón i restes de calçades romanes, de la que comunicava Ronda amb Cadis, passant per Cartajima, i altres de menys entitat que podrien servir com camí per a treure ferro de des de les mines de la muntanya cap a la població.
El nom de "cartajima" d'origen àrab-tagmazib, AL-Z'jaima (el lloc de l'altura, segons conta un rifeny). En els primers textos cristians apareix com Xaritalxime. És el poble situat a major altura en tota la comarca, pel que coincideix amb el seu emplaçament. Tenim el nom de diverses zones i finques, que tenen noms d'origen àrab com Benahayón, Benajeriz, Benahazín, Benajanná, Benajarín.
Conquistada Ronda pels Reis Catòlics i rendits els altres pobles, Cartajima va seguir habitada per abundant població morisca (que seguien amb els seus ritus religiosos) i van sofrir la persecució i processos judicials de part del Sant Ofici al llarg del segle xvi. Sobretot per les costum musulmanes del dejuni i de sacrificar als animals degollant-los, per a dessagnar-los, i aquesta labor solament la podia realitzar un santó baró circumcidat que realitzés tots els resos diaris, com mana l'Alcorà.
El cultiu de les vinyes, que es va mantenir vigorós fins a finals del segle xix, quan l'epidèmia de fil·loxera va acabar amb les vinyes de tota la comarca. Aquesta prosperitat econòmica del xviii va fer que en aquest poble florissin oficis més especialitzats. Consta que unes de les portes en fusta de castanyer tallada de l'església de Gaucín van ser fetes en Cartajima per un mestre fuster que havia de gaudir de molta estima en la zona com per a rebre encàrrecs des de tan lluny. En el Cens de Floridablanca Cartajima presentava peculiaritats que la feien una de les poblacions més pròsperes d'aquestes valls, que disposen de metge i notari, oficis desconeguts en gairebé tots els pobles restants, i amb un nombre d'habitants proper als 1.500 que mai ha estat superat. Durant la Guerra de la Independència, Cartajima es va distingir en la lluita contra les tropes napoleòniques, especialment el guerriller Andrés García, que compta entre les seves fites l'atemptat contra el governador de Ronda, que va morir quan passejava amb el seu escorta pel Tajo. En 1814 Cartajima va ser nomenada vila per Ferran VII Aquesta situació d'esplendor li va merèixer la denominació del " Cadis el Chico ".
# Cartal (comandant)

Cartal (en llatí Carthalo, en grec antic Καρθάλων) va ser el comandant de la cavalleria cartaginesa a l'exèrcit d'Hanníbal l'any 217 aC.
Va lluitar contra Luci Hostili Mancí, que dirigia un grup de reconeixement, a la vora de Casilínum i el va posar en fuita. Quint Fabi Màxim Emilià, superior de Mancí, el va atacar però també va ser derrotat.
Se suposa que és el mateix Cartal que l'any 216 aC, després de la batalla de Cannes, Hanníbal va enviar a Roma amb 10 dels presoners romans, per negociar el rescat de presoners i fer un tractat de pau. Quan s'acostava a Roma el senat li va enviar un lictor per advertir-lo de què marxés del territori romà abans de la posta del sol.
L'any 208 aC era comandant de la guarnició cartaginesa a Tàrent quan els romans van conquerir aquesta ciutat. Es va rendir però un soldat romà el va matar quan anava a demanar clemència al cònsol, segons expliquen Titus Livi, Cassi Dió i Apià.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Carthalo». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 24 juliol 2022].
# Catàleg Col·lectiu del Patrimoni Bibliogràfic de Catalunya

El Catàleg Col·lectiu del Patrimoni Bibliogràfic de Catalunya (CCPBC) és un catàleg bibliogràfic creat el 1983 per la Generalitat de Catalunya amb l'objectiu de catalogar, preservar i difondre el patrimoni bibliogràfic de Catalunya.
El CCPBC és un projecte de catalogació cooperativa iniciat el 1983 per a la preservació del patrimoni bibliogràfic català, i forma part dels grans projectes digitals de Catalunya, com ara la Memòria Digital de Catalunya, COFRE (Conservem per al Futur Recursos Electrònics), el repositori de preservació digital de la BNC, PADICAT (Patrimoni Digital de Catalunya) o ARCA (Arxiu de Revistes Catalanes Antigues). Obert a tota mena d'institucions que disposin de fons bibliogràfics de caràcter patrimonial, i gestionat per la Biblioteca de Catalunya, s'ha construït com a catàleg d'accés telemàtic. El seu objectiu principal el control i la difusió dels fons existents a totes les biblioteques del país, aplegant tant les obres impreses a Catalunya com les publicades en altres països. Així, s'encarrega de recollir totes les publicacions monogràfiques impreses abans de 1901 de les biblioteques catalanes. Concretament, conté la descripció bibliogràfica de documents impresos que van des dels inicis de la impremta fins a principis del segle xx, i també de manuscrits i altres tipologies de fonts documentals d'interès patrimonial conservades a les biblioteques de Catalunya.
Algunes de les principals biblioteques amb bibliografia d'interès patrimonial són, a banda de la mateixa Biblioteca de Catalunya, les d'institucions com l'Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona, el Monestir de Santa Maria de Poblet, l'Ateneu Barcelonès, la Biblioteca de Montserrat, la Biblioteca Episcopal de Vic, Casa Àsia, el Centre Excursionista de Catalunya, la Fundació Josep Pla, l'Institut d'Estudis Catalans, el Museu Nacional d'Art de Catalunya i el Museu d'Arqueologia de Catalunya, entre d'altres.
El CCPBC col·labora en l'elaboració del patrimoni bibliogràfic de l'Estat espanyol des del 1992. Amb la nova Llei 4/1993, de 18 de març, del sistema bibliotecari de Catalunya, va passar a dependre de la Biblioteca de Catalunya, i des del 2007 també forma part del Catàleg Col·lectiu de les Universitats de Catalunya (CCUC).

## Referències

* 1 2 3 Altarriba i Vigatà, Núria; Botanch i Albó, Eduard; Fullà i Bohigas, Núria «El catàleg col·lectiu del patrimoni bibliogràfic de Catalunya». Item: revista de biblioteconomia i documentació, Núm. 14, 1994, pàg. 99-109. ISSN: 0214-0349 [Consulta: 6 març 2020].
* 1 2 3 4 «Patrimoni bibliogràfic de Catalunya». Patrimoni Gencat. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 març 2020].
* ↑ «Avaluacions estratègiques CoNCA AEC04 (2015) - Biblioteca de Catalunya (2011-2013)». Consell Nacional de la Cultura i de les Arts (CoNCA). [Consulta: 6 març 2020].

## Enllaços externs

* Catàleg col·lectiu del patrimoni bibliogràfic de Catalunya
# Celia Villalobos Talero

Celia Villalobos Talero (Benalmádena, Màlaga, 18 d'abril de 1949) és una política espanyola membre del Partit Popular. Fou Ministra de Sanitat i Consum en el segon govern de José María Aznar.
Va estudiar dret a la Universitat de Sevilla, si bé no va acabar la carrera. Aconseguí la seva primera acta de diputada al Congrés dels Diputats en les eleccions generals de 1986 en representació de la província de Màlaga, sent reescollida en les eleccions de 1989, 1993, 1996, 2000 i 2004.
Renuncià a la seva acta de diputada a Madrid el juny de 1994 per esdevenir la candidata número 2 del PP en les eleccions europees de 1994, en les quals fou escollida eurodiputada al Parlament Europeu i fou nomenada presidenta de la Comissió de Treball del Parlament Europeu. L'any 1995 va guanyar les eleccions a l'ajuntament de Màlaga de forma molt ajustada, però en les noves eleccions de 1999 va obtenir la majoria absoluta. El 27 d'abril de 2000 cedí l'alcadia a Francisco de la Torre per participar en el segon govern d'Aznar. En aquest govern fou nomenada Ministra de Sanitat el 28 d'abril de 2000, càrrec que exercí fins al 10 de juliol del 2002. El seu paper en el ministeri aconseguí la descentralització total de la Sanitat a favor de les comunitats autònomes.
Representant de la part més propera a posicions socialdemòcrates del seu partit, s'ha guanyat fama de rebel quan es tracten temes socials a l'haver actuat diverses vegades de forma diferent a l'establerta pel partit. Així, l'any 1997 va trencar la disciplina de vot en el debat d'una proposició de llei sobre la regulació de les parelles de fet, es va absentar del Congrés en la votació en contra de l'ampliació de l'avortament i a l'abril de 2005 va ser sancionada econòmicament per votar, per segona vegada, a favor de la legalització del matrimoni entre persones del mateix sexe.
El 20 de febrer de 2019 Villalobos va anunciar durant una connexió en directe amb el programa d'Antena 3 'Espejo Público', que deixava la política.

## Referències

* ↑ DIARIO, ESPAÑA. «La diputada del PP Celia Villalobos deja la política» (en castellà). [Consulta: 20 febrer 2019].

## Enllaços externs

* Informació de Celia Villalobos al Portal del Partit Popular Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine. (castellà)
* Informació de Celia Villalobos al Portal del Parlament Europeu (castellà)
# Celia Valls

Celia Valls (Alcoi, 1901 - Alacant, 1988) fou una sindicalista alacantina.
A l'inici de la Guerra civil, en el bàndol republicà, els ajuntaments són substituïts per consells municipals, amb forta presència dels sindicats. El setembre del 1936, Celia Valls fou nomenada pel governador civil com a integrant del Consell Municipal d'Alacant, en representació de la UGT, reflex dels espais públics en què les dones començaren a ser presents en el context revolucionari i excepcional de la guerra. No obstant això, en consonància amb els discursos tradicionals de gènere, que impregnaven fins i tot els militants dels partits i sindicats d'esquerra, fou elegida vocal de les comissions municipals d'Instrucció Pública i de Beneficència i Sanitat. El desembre de 1936, la va substituir Aurora Fernández García, també per la UGT, a qui l'alcalde Rafael Milla, comunista, va animar a treballar en Beneficència i Sanitat i en Instrucció Pública, afers “en què la dona pot realitzar una tasca beneficiosa per als xiquets” (acta del Consell Municipal d'Alacant de 7 de desembre de 1936). Aurora Fernández ocupà el càrrec fins a abril de 1937, en què foren nomenats nous vocals del Consell Municipal, sense que hi haguera cap altra dona. Més endavant, el 1938, les substituirà la jove comunista Marina Olcina, nomenada regidora de Belles Arts.
El 18 d'octubre de 2018, en aplicació de la Llei de Memòria Històrica, va rebre un carrer amb el seu nom, en substitució del carrer dedicat al polític franquista Valero Bermejo, al barri alacantí del Pla del Bon Repòs.

## Referències

* 1 2 «Celia Valls». Diccionari Biogràfic de Dones. Barcelona: Associació Institut Joan Lluís Vives Web (CC-BY-SA via OTRS).
* ↑ «Quién es quién en las nuevas calles de Alicante» (en castellà). Alicante Plaza, 12-07-2018. [Consulta: 31 octubre 2018].
# Ceri Evans

Ceri Evans (Christchurch, 2 d'octubre de 1963) és un exfutbolista neozelandès de la dècada de 1980.
Fou internacional amb la selecció de futbol de Nova Zelanda.
Pel que fa a clubs, destacà a Oxford United.

## Referències

* ↑ Ceri Evans Fitxa i estadístiques a la FIFA
* ↑ «A-International Lineups». The Ultimate New Zealand Soccer Website. [Consulta: 12 febrer 2009].
* ↑ «A-International Appearances - Overall». The Ultimate New Zealand Soccer Website. Arxivat de l'original el 7 octubre 2008. [Consulta: 12 febrer 2009].
* ↑ «A-International Scorers - Overall». The Ultimate New Zealand Soccer Website. Arxivat de l'original el 13 febrer 2012. [Consulta: 12 febrer 2009].
* ↑ «Kiwis in the football league». The Ultimate New Zealand Soccer Website. [Consulta: 15 febrer 2009].
* ↑ Ceri Evans a National-Football-Teams.com (anglès)
# Ceresara

Ceresara és un municipi situat al territori de la província de Màntua, a la regió de la Llombardia, (Itàlia).
Ceresara limita amb els municipis de Casaloldo, Castel Goffredo, Gazoldo degli Ippoliti, Goito, Guidizzolo, Medole, Piubega i Rodigo.
Pertanyen al municipi les frazioni de San Martino Gusnago i Villa Cappella.

## Galeria

* Via Roma
* Església de la S. Trinitat
* Torre Cívica
* Santuari de S. Maria
# Catorze de juliol

Catorze de juliol (en francès Quatorze Juillet) és una pel·lícula de comèdia romàntica francesa dirigida per René Clair el 1933 i protagonitzada per Annabella, George Rigaud i Raymond Cordy. Fou rodada als Estudis d'Epinay per la subsidiària francesa de l'empresa productora alemanya Tobis Film. El director artístic va ser Lazare Meerson.
Aquesta pel·lícula ha estat traduïda al català i emesa per TV3 el 16 de juny de 1997.

## Argument

la florista Anna i el taxista Jean es fan juraments d'amor en una nit de ball el 14 de juliol a París. Tanmateix, Jean sucumbeix aviat davant la seductora Pola, que el l'abandonarà ràpidament. Sense amor, Jean s'enfonsa en la delinqüència.

## Repartiment

* Annabella - Anna
* George Rigaud - Jean
* Raymond Cordy - Jean's Fellow Cabbie
* Paul Ollivier - The Tuxedoed Drunk
* Raymond Aimos - Charles
* Thomy Bourdelle
* Michel André
* Pola Illéry - Pola
* Maximilienne - La locataire
* Gaston Modot
* Gabrielle Rosny

## Referències

* ↑ Andrew p.354
* ↑ Catorze de juliol a esadir.cat

## Bibliografia

* M. Bessy & R. Chirat, Histoire du Cinéma français 1929-1934: n° 392 (1995)
* Andrews, Dudley. Mists of Regret: Culture and Sensibility in Classic French Film. Princeton University Press, 1995.
# Catorze ciutats comptant-hi Brooklyn

Catorze ciutats comptant-hi Brooklyn és una obra que reuneix cròniques de l'escriptor Quim Monzó. Va ser publicada l'any 2004 a l'editorial Quaderns Crema.
El llibre consta de cinc parts. La primera, titulada "Vista a l'est", recull les cròniques que l'autor va escriure a finals de desembre del 1989 i principis de gener del 1990 al Diari de Barcelona, des de Praga i Bucarest, amb motiu de la caiguda dels règims comunistes a Txecoslovàquia i Romania. La segona, "D'aeroport en aeroport", aplega les cròniques que va escriure, el juliol del 1996 a El Periódico de Catalunya, durant un viatge que el va dur d'aeroport en aeroport (Londres, Roma, Praga, Copenhaguen, Malta, Frankfurt i Bodø) sense trepitjar cap de les ciutats respectives. La tercera, "Turista a Barcelona", inclou les cròniques que el juliol del 2001 va escriure a La Vanguardia sobre les activitats d'un turista a la ciutat de Barcelona: el bus turístic, el museu Picasso, la Sagrada Família, el Poble Espanyol de Montjuïc, els guies turístics de la Ciutat Vella, la Rambla i la plaça de toros Monumental. La quarta part, "Setembre a Nova York", recull les cròniques escrites des d'aquella ciutat americana el setembre del 2001, just després de l'atac terrorista al World Trade Center el dia 11 d'aquell mes. La cinquena, "Dues ciutats d'Israel", aplega les cròniques escrites a Jerusalem i Tel-Aviv l'abril del 2002, durant la segona intifada, la d'Al-Aqsa.

## Referències

* ↑ «Monzó publica "Catorze ciutats comptant-hi Brooklyn", cròniques de viatges als 5 continents». 324, 26-02-2004.
* ↑ La Vanguardia, 7 abril 2004.

## Enllaços externs

* Crítiques de Catorze ciutats comptant-hi Brooklyn
# Catorze (publicació digital)

Catorze és un mitjà digital cultural. Té com a lema "volem ser, fer i encomanar cultura". Va néixer l'1 d'abril del 2014 impulsat per la periodista i escriptora Eva Piquer, que n'és l'editora i directora.
Catorze és tant un mitjà de divulgació d'allò que es fa en l'àmbit cultural com una plataforma per a la creació artística. Alterna col·laboradors de renom i trajectòria consolidada (Eva Armisén, Sílvia Bel, Ada Castells, Cristina Losantos, Care Santos, Ignasi Blanch, Muriel Villanueva) amb veus noves que busquen i troben en Catorze una oportunitat de donar-se a conèixer (Gemma Ventura, Maria Climent, Jenn Díaz, Marta Orriols, Jesús Lana, Andrea Jofre). S'ha situat com el primer mitjà digital de cultura, amb una audiència que ha superat el mig milió d'usuaris únics.

## Premis i reconeixements

* 2015 - Premi Lletra 2015 a la millor iniciativa digital sobre literatura catalana.
* 2017 - Premi Bones Pràctiques de Comunicació no Sexista, de l'Associació de Dones Periodistes de Catalunya.
* 2018 - Premi Nacional de Cultura.
* 2020 - Premi Marta Mata, de l'associació Rosa Sensat.
* 2023 - VI Premi Llengua Nacional.

## Referències

* ↑ «Neix Catorze, una revista digital "a favor de la cultura viva"». Ara.cat.
* ↑ Aragay, Ignasi «“Estic tastant la llibertat de defensar la cultura”». Ara.
* ↑ «Neix Catorze.cat, un magazine cultural per Internet». Catalunya Ràdio.
* ↑ «Ja som més de 400.000 usuaris únics». Catorze.cat.
* ↑ «Albert Villaró guanya el 48è Premi Bertrana per una novel·la policíaca on reivindica “l'Andorra honesta”». VilaWeb. [Consulta: 21 novembre 2017].
* ↑ «Guanyadores i guanyadors dels Premis de Comunicació no Sexista 2017». Dones. Revista digital, 14-11-2017. [Consulta: 2 gener 2021].
* ↑ Alavedra, Inma. «Catorze guanya el premi Llengua Nacional 2023 -», 30-11-2023. [Consulta: 1r desembre 2023].
Viccionari
# Charles Powell

Charles Powell (Madrid, 1960) és llicenciat i doctor en Història per la Universitat d'Oxford. En aquesta Universitat va ser professor d'Història a Corpus Christi College (Oxford), J. A. Pye Fellow en University College i Research Fellow en St Antony's College, institució en la qual va coordinar els estudis sobre l'Espanya contemporània sota la direcció de Raymond Carr.
Després d'establir-se a Espanya en 1997, va ser nomenat director adjunt del programa d'Estudis Europeus de l'Institut Universitari de Recerca Ortega y Gasset, i després sotsdirector del Centre Espanyol de Relacions Internacionals (CERI) de la Fundació José Ortega y Gasset-Gregorio Marañón. Entre 2002 i 2004 va ser investigador principal de l'Àrea d'Europa del Reial Institut Elcano d'Estudis Internacionals i Estratègics, ocupant posteriorment el lloc de sotsdirector de Recerca i Anàlisi, i actualment el de director. Des del 2002 és també professor Agregat d'Història Contemporània d'Espanya en la Universitat CEU San Pablo.
Al llarg de la seva vida acadèmica, s'ha dedicat principalment a l'estudi de la història política de l'Espanya contemporània, tant en el seu vessant intern com a extern. Entre les seves nombroses publicacions, destaquen els llibres: El piloto del cambio. El rey, la monarquía y la transición a la democracia (1991), Premi Espejo de España l'any 1991; Juan Carlos. Un rey para la democracia (1995), Finalista Premi Nacional d'Història en 1995; Juan Carlos of Spain, self-made monarch (1996); España en Democracia, 1975-2000 (2001), Premi Así Fue en 2001; Adolfo Suárez. El Presidente que se hizo a sí mismo (2004), i El amigo americano. España y Estados Unidos, de la dictadura a la democracia (2011).
Des de 2012 és director del Real Institut Elcano i vicepresident segon de la Fundación Transición Española, de la qual va anar director des del 2007 al 2012. Des de 2011 és també membre del capítol espanyol del Consell de l'European Council on Foreign Relations (ECFR) - Consell Europeu de Relacions Exteriors.
En l'acompliment de la seva tasca acadèmica, Charles Powell ha pronunciat conferències sobre l'Espanya contemporània en més de trenta països.

## Enllaços externs

* Web personal

## Referències

* ↑ Charles Powell - Elcano, Consultat el 14 d'octubre de 2014.
# Casa al carrer Fontanella, 14 (Olot)

La casa al carrer Fontanella, 14 d'Olot (Garrotxa) és una obra eclèctica inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa entre mitgeres amb teulat a dues aigües. Disposa de soterrani, planta baixa amb gran porta d'accés, amb reixes de ventilació i bonica entrada amb rajoles catalanes amb motius florals, predominant els colors verds, blaus i vermells. Els murs són estucs imitant grans blocs de pedra. El primer pis té un gran balcó sostingut per mènsules ornades amb fullatges estilitzats que es reiteren en el pis superior. Les portes que hi donen accés estan emmarcades per garlandes de fruits, flors i petxines fets d'estuc. La cornisa és sostinguda per mènsules, entre les quals hi ha les finestretes de ventilació de les golfes i rams de fruits i llaços fets d'estuc.

## Història

Durant la segona meitat del segle xix a Olot continuaren les vicissituds bèl·liques o polítiques i els voltants i les altures de la vila foren fortificats. Aquests esdeveniments van determinar una forta davallada de la població. Mentrestant, a la vila i comarca es va generar un fort nucli industrial al costat del riu Fluvià. Constructivament, és el moment en què es tiren endavant dos grans projectes: plaça Clarà i el passeig de Barcelona. Pel que fa al creixement urbà destaquen les zones de Sant Roc, la plaça Palau i la construcció de les fileres de cases del carrer Mulleres i adjacents.

## Referències

* 1 2 Text importat de: «Casa del carrer Fontanella, 14». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural. Llicència CC-0 [Importat: 23 setembre 2016] (Vegeu l'avís legal per a reutilitzacions).
# Casa al carrer Fontanella, 12 (Olot)

La casa al carrer Fontanella, 12 d'Olot (Garrotxa) és una obra eclèctica inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa entre mitgeres amb teulat a dues aigües. Disposa de planta baixa, amb gran porta d'ingrés, i dos pisos superiors. El primer pis té una gran balconada central i dos balcons als costats, i en el segon pis es repeteixen el balcó central i dues finestres als costats. Entre aquestes obertures, destaquen els esgrafiats de medallons, rectangles, flors i fruits. Aquests motius es reiteren a la tribuna del primer pis que mira a la carretera de Santa Pau. Les obertures estan emmarcades per guardapols d'estuc.

## Història

Remarcaren els esgrafiats de sota la cornisa, que alteren amb les finestres de ventilació de les golfes, representant al sol amb els seus raigs. Entre final del segle xix i principi del segle XX a Olot s'acaben dos projectes de gran envergadura: l'ordenació de l'Eixample Malagrida i la urbanització de la plaça Clarà. Dins de les construccions d'iniciativa privada destaquen les cases del carrer Mulleres, Can Pons i Tusquets, la remodelació de Can Solà-Morales (1913-1916), Can Masllorenç i moltes de les cases del carrer Fontanella.

## Referències

* 1 2 Text importat de: «Casa del carrer Fontanella, 12». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural. Llicència CC-0 [Importat: 23 setembre 2016] (Vegeu l'avís legal per a reutilitzacions).
# Chuk

El chuk (hangul: 축; hanja: 柷) és un instrument musical coreà tradicional utilitzat al Confucianisme (Munmyo) i les Reial Shrine Ancestral (Jongmyo) cerimònies per indicar el començament d'una actuació de música ritual. Consisteix en una caixa de fusta quadrada, es toca amb picant al fons amb un mall per crear ritmes. El chuk és derivat del xinès zhu i va ser importat de la Xina durant el Dinastia Goryeo.

## Referències

* ↑ Eolssigu! The sounds of Korea (en anglès, català, castellà). Barcelona: Ajuntament de Barcelona, 2017, p. 132. ISBN 9788491560371.