OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Crenicichla johanna

Crenicichla johanna és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 28,3 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Amazones (Perú, Brasil i Bolívia), Orinoco (Colòmbia i Veneçuela), Essequibo (Guaiana), Oyapock i Approuague (Guaiana Francesa), i Amapá (Brasil).

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). TFH Publications, 1993. ISBN 9780866224222.
* Goldstein, R.J.: Cichlids of the world.T.F.H. Publications Inc. Neptune City, Nova Jersey, Estats Units. Any 1988.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kullander, S.O. 2003. Cichlidae (Cichlids). p. 605-654. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Dendropsophus microps

Dendropsophus microps és una espècie de granota que viu al Brasil i, possiblement també, a l'Argentina.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Potsch de Carvalho-e-Silva, S., Pimenta, B. & Segalla, M.V. 2004. Dendropsophus microps. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 10 de gener de 2008.
# Corydoras eques

Corydoras eques és una espècie de peix de la família dels cal·líctids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 4,8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Lacépède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 «Corydoras eques» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Burgess, W.E. 1992. Colored atlas of miniature catfish. Every species of Corydoras, Brochis and Aspidoras. T.F.H. Publications, Inc., Estats Units. 224 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Reis, R.E. 2003. Callichthyidae (Armored catfishes). p. 291-309. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Steindachner, F. 1876. Ichthyologische Beiträge (V). [Subtitles i-v.]. Sitzungsber. Akad. Wiss. Wien v. 74 (1. Abth.): 49-240, Pls. 1-15.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Creu de terme de Creuer d'Esterri

La Creu de terme de Creuer d'Esterri és una obra d'Esterri d'Àneu (Pallars Sobirà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Senzilla creu de pedra que descansa sobre una alta columna amb capitell igualment de pedra. Dins d'un espai ovalat, hi ha esculpit en alt relleu, un Crist de tosca factura clavat en una creu llatina. A l'anvers, també inscrita en un espai oval, hi ha una figura femenina (possiblement una Mare de Déu) amb les mans creuades sota el pit i estranya faldilla. Segons la tradició recollida per Morelló, fou construïda pels francesos que ocuparen Esterri l'any 1623.

## Referències

* ↑ «Creu de terme de Creuer d'Esterri». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2017].
# Creu de terme de Codoç

La Creu de terme de Codoç és una obra de Vimbodí i Poblet (Conca de Barberà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Creu de terme situada al nord del municipi. Sobre una base quadrada amb els angles superiors aixamfranats hi ha un pilar hexagonal acabat en un capitell llis. A sobre hi ha la base de la creu de forma conoidal però la creu no s'ha conservat.

## Història

Uns 4 quilometres al nord de la vila es troba l'antic poblat del Codoç. El lloc de Codoç va ser cedit al monestir de Poblet, el 1172, pel rei Alfons I, però va ser discutit als monjos pels senyors de l'Espluga Sobirana. Això va arribar a ocasionar atacs al monjos l'any 1178. El monestir es possessionà i va fundar una granja. El 1246 l'abat de Poblet, Berenguer de Castellots cedí el lloc a deu famílies de Vimbodí perquè s'hi establissin i el fortifiquessin. Actualment Codoç està despoblat.

## Referències

* 1 2 «Creu de terme de Codoç». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 febrer 2019].

## Enllaços externs

* «Creu de terme de Codoç». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà.
# East Quogue

East Quogue és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Nova York. Segons el cens del 2000 tenia 4.265 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, East Quogue tenia 4.265 habitants, 1.660 habitatges, i 1.133 famílies. La densitat de població era de 159,9 habitants per km².
Dels 1.660 habitatges en un 31,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 57% hi vivien parelles casades, en un 7,3% dones solteres, i en un 31,7% no eren unitats familiars. En el 24,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,57 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,08.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,2% tenia menys de 18 anys, un 6,1% entre 18 i 24, un 29,8% entre 25 i 44, un 27% de 45 a 60 i un 12,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 97,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 57.441 $ i la renda mediana per família de 67.734 $. Els homes tenien una renda mediana de 50.652 $ mentre que les dones 37.115 $. La renda per capita de la població era de 28.551 $. Entorn del 3,5% de les famílies i el 5,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- East Quogue». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- East Quogue». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Días de cine

«Días de cine» té aquests significats:
* Días de cine (pel·lícula), film espanyol del 2006 dirigit per David Serrano de la Peña
* Días de cine (programa de televisió), programa de televisió espanyol amb periodicitat setmanal dedicat a la informació cinematogràfica estrenat en 1991
* Premis Días de Cine, guardons que atorga la redacció del programa Días de cine de Televisió Espanyola
# Edèstids

Els edèstids (Edestidae) són una família poc coneguda i extingida de peixos cartilaginosos holocèfals eugeneodontiformes molt semblants al tauró. Similar a la família relacionada Helicoprionidae, els membres d'aquesta família posseïen una «espiral de dents» única en la símfisi de la mandíbula inferior, i aletes pectorals reforçades per llargs radials. A més de tenir una filera de dents a la mandíbula inferior, però almenys una espècie del gènere Edestus tenia una segona filera de dents a la mandíbula superior. El palatoquadrat es va fondre al crani o es va reduir. Els Edestidae, juntament amb la resta dels eugeneodontiformes, se situen dins dels Holocephali.

## Gèneres

* Edestus †
* Helicampodus †
* Lestrodus †
* Listracanthus †
* Metaxyacanthus †
* Parahelicampodus †
* Physonemus †
* Prospiraxis †
* Syntomodus †

## Referències

* ↑ Tapanila, L., Pruitt, J., Pradel, A., Wilga, C., Ramsay, J., Schlader, R., Didier, D. 2013. Jaws for a spiral-tooth whorl: CT images reveal novel adaptation and phylogeny in fossil Helicoprion. Biology Letters. 10.1098/rsbl.2013.0057

## Enllaços externs

* Palaeos Vertebrates 70.100 Chondrichthyes: Eugnathostomata Paleos.com at paleos.com
* JSTOR: Journal of PaleontologyVol. 70, No. 1 (Jan., 1996), pp. 162-165
* Mikkk's phylogeny Archive
# Eecke

Eecke (en neerlandès Eke, en flamenc occidental Eecke) és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord, que forma part de la Westhoek. L'any 2006 tenia 1.128 habitants. Limita al nord-oest amb Terdeghem, al nord amb Steenvoorde, al nord-est amb Godewaersvelde, a l'oest amb Saint-Sylvestre-Cappel, a l'est amb Flêtre i al sud amb Caëstre.

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 1 317 | 1 380 | 1 429 | 1 345 | 1 144 | 1 215 | 1 218 | 1 193 | 1 188 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 1 130 | 1 116 | 1 131 | 1 200 | 1 222 | 1 182 | 1 172 | 1 163 | 1 192 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 1 123 | 1 129 | 1 049 | 1 052 | 1 008 | 928 | 923 | 867 | 860 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 837 | 790 | 681 | 789 | 804 | 871 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat |
| 1966-1995 | Paul Delmaere |
| 1995-2001 | Yves Carton |
| 2001-2008 | Marc Delbaere |
| 2008- | Robert Leconte |

## Agermanaments

* Eiken (Argòvia)
* Eke, secció del municipi de Nazareth
# Edmon Colomer i Soler

Edmon Colomer i Soler (Barcelona, 1951) és un director d'orquestra català. Va estudiar al conservatori de Barcelona amb figures com Xavier Montsalvatge i Antoni Ros-Marbà, i continuà la seva formació amb Hans Swarowsky, George Hurst i Sergiu Celibidache.
Responsable de la posada en marxa de la Joven Orquesta Nacional de España (JONDE), ha estat al capdavant de l'Orquestra de Cadaqués (que va dirigir al ja mític enregistrament del Concierto de Aranjuez amb Paco de Lucía), l'Orquestra de la Picardie (França), l'Orquestra Simfònica del Vallès 2002-2005, l'Orquestra Simfònica de Balears (2002-2005), l'Orquestra de Màlaga, i l'Orquestra Filharmònica de Daejeon, a Corea del Sud. De 1977 a 1980 va dirigir l'Orfeó de Sabadell.
És fill del també director Àngel Colomer i del Romero.

## Referències

* 1 2 «Edmon Colomer i Soler, al web de la GEC». [Consulta: 5 octubre 2013].
* ↑ ABC: http://torrelodones.info/wp-content/uploads/2014/02/abc-paco-de-lucia-1991.jpg
* ↑ Morgades, Lourdes «La Simfònica del Vallès estudia endeudarse en 1,2 millones para subir el sueldo de sus músicos». El País, 14-06-2005.
* ↑ «Nosaltres. Orquestra Simfònica de les Illes Balears». Arxivat de l'original el 15 d’abril 2018. [Consulta: 15 abril 2018].
* ↑ «Els intèrprets catalans». Web. Generalitat de Catalunya, 2012. [Consulta: abril 2013].
* ↑ «Edmon Colomer - Biography». [Consulta: 15 abril 2018].
# Domdidier

Domdidier és un municipi suís del cantó de Friburg, cap del districte de la Broye.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].
# Editorial Ramon Sopena

L'Editorial Ramon Sopena, fundada el 1894, perdurà durant més d'un segle, i fou coneguda sobretot pels seus famosos diccionaris, com el de llatí o grec, amb els quals van estudiar milions d'estudiants a l'Estat espanyol i a Llatinoamèrica durant diverses dècades.

## Història

L'editorial fou creada el 1894 a Vilanova i la Geltrú per Ramon Sopena López, amb l'assessorament del periodista i escriptor Eduardo Zamacois, com una simple impremta de la capital de Garraf, sota la raó social Editor i impressor. Durant l'estada a Vilanova, l'editorial publicà el Manifest i programa del Partit Republicà Democràtic Federalista (1895), amb un pròleg de Pi i Maragall, i la revista republicana El Pueblo (1899).
Cinc anys després, el 1899, traslladà la seva seu a la ciutat de Barcelona, al número 10 del carrer de Gravina. L'any següent, el 1900, novament es va traslladar, aquesta vegada al número 383 del carrer de València, i va iniciar la seva expansió, obrint delegacions a Amèrica Llatina (Mèxic, Colòmbia, Veneçuela i l’Argentina) i també a Madrid, primer al número 8 del carrer Ruiz i el 1904 al número 10 del carrer Mesonero Romanos. El 1906 es traslladà a la que seria la seva seu històrica del carrer de Provença, entre els carrers del Comte Borrell i de Viladomat.
El 1932, l'editorial, que fins aleshores era una empresa familiar, es va transformar en societat anònima. A la mort de Ramon Sopena, el seu fill, Joaquín Sopena Domper (1894-1964), en va prendre el relleu i durant quatre generacions l'empresa va saber aprofitar-se de totes les oportunitats que li facilitava Barcelona en matèria d'organització gremial i de comoditats per al seu negoci, en particular cap a Llatinoamèrica.
El 1990, l'editorial va cessar l'activitat i va vendre la seu del carrer de Provença a una immobiliària. El 2004, l'empresa, instal·lada al carrer de Còrsega, 60, es declarà en fallida a causa de les greus pèrdues que arrossegava.

## Referències

* 1 2 Casinos, Xavi «La memoria de la Editorial Sopena». La Vanguardia, 09-12-2018 [Consulta: 21 maig 2020].
* ↑ «Quiebra la editorial Sopena, famosa por sus diccionarios». El Mundo, 10-05-2004 [Consulta: 21 maig 2020].
* 1 2 3 4 5 6 Rivalan Guégo, Christine «Semblanza de Ramón Sopena López». Biblioteca Virtual Miguel de Cervantes. Editores y Editoriales Iberoamericanos (siglos XIX-XXI) - EDI-RED [Alacant], 2015, pàg. 1-3 [Consulta: 21 maig 2020].
* 1 2 3 4 5 «Ramón Sopena. Editorial Ramón Sopena, S. A.» (en castellà). Museo del Cid. [Consulta: 24 març 2022].
* 1 2 Llanas, Manuel; Ayats, Montse (col.). «Vilanova i la Geltrú. Els Pina, Creus i Milà. Orígens de l'Editorial Sopena». A: L'Edició a Catalunya: el segle XIX. Barcelona: Gremi d'Editors de Catalunya, 2004, p. 351-355. ISBN 84-932300-7-3 [Consulta: 21 maig 2020]. Arxivat 2021-10-26 a Wayback Machine.
* ↑ «Anuario del comercio, de la industria, de la magistratura y de la administración» p. 955, 1900.
* ↑ «Editorial Ramon Sopena». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 21 març 2022].
# Editorial Nueva Frontera

Nueva Frontera va ser una editorial espanyola dedicada al còmic, fundada pel italo-argentí Roberto Rocca en 1977.
Va obrir la porta al boom del còmic adult en Espanya amb la publicació quasi-simultània de les revistes Totem, Bumerang i Blue Jeans. Posteriorment continuaria amb el nom New Comic.

## Publicacions

| Títol | Any | Guionista | Dibuixants | Números | Mida |
| Antea | 1977 | Diversos | Diversos | | 17 x 12 |
| Totem | 1977 | Diversos | Diversos | 73 | 27 x 21 |
| Blue Jeans | 1977 | Diversos | Diversos | 28 | 27 x 21 |
| Odina | 1977 | Diversos | Diversos | | 17 x 12 |
| Totem (extra) | 1977 | Diversos | Diversos | 21 | 27 x 21 |
| Biblioteca Totem | 1978 | Diversos | Diversos | | Varios |
| Bumerang | 1978 | Diversos | Diversos | 21 | 27 x 21 |
| Super Totem | 1979 | Diversos | Diversos | 25 | 29 x 23 |

## Referències

* 1 2 Pons (2007), p. 209.
* ↑ Delhom (1989), p. 20.
* 1 2 Delhom (1989), p. 110.
* ↑ Delhom (1989), p. 26.
* ↑ Delhom (1989), p. 79.
* ↑ Delhom (1989), p. 25.
* ↑ Delhom (1989), p. 27.
* ↑ Delhom (1989), p. 104.

## Bibliografia

* DELHOM, Josep Maria. Catálogo del tebeo en España. 1865/1980. Barcelona: Círculo del Comic, S.A./CESA, 1989. ISBN 84-8449-221-4.
* LLADÓ, Francesca. Los Comics de la Transición. Barcelona:: Ediciones Glénat, Colección Viñetas nº 3, 2001. Depósito Legal: B-48996-01. ISBN 84-8449-108-0.
* PONS, Álvaro, PORCEL, Pedro i SORNÍ, Vicente. Viñetas a la luna de Valencia. Castalla:: Edicions de Ponent, Colección Papers Grisos, 2007. Depósito Legal: A-295-2007. ISBN 978-84-96730-04-5.
# Editorial Nova Terra

Editorial Nova Terra és una editorial que fou fundada a Barcelona el 1957 per gent de la Joventut Obrera Cristiana (JOC) com Josep Castaño i Colomer, Josep Artigal i Montserrat, Anton Cañellas, mossèn Joan Carrera i Planas i Lleonard Ramírez, amb la finalitat de servir la fe de les comunitats obreres i ajudar el moviment obrer en general i la pedagogia popular.
Del 1964 al 1969 en fou director literari Josep Verdura, amb la col·laboració d'Alfons Carles Comín, que crearen sèries com Trabajo y Sociedad i Temps de Concili, que assolirien algun èxits com El diari de l'ànima del papa Joan XXIII, així com el premi literari Nova Terra sobre el món del treball, el premi Antoni Balmanya sobre pedagogia i el premi Carles Cardó sobre assaig religiós. El 1969, però, l'editorial fou suspesa mig any pel Ministeri d'Informació espanyol, que l'acusà d'editar llibres de caràcter marxista.
Des del 1970 fins al 1978 en fou director literari Joan Carrera i Planas. Des del 1971 començà a publicar literatura (col·leccions El sentit de la història i J.H.) i des del 1975 es feu càrrec de la revista Oriflama, que convertí en setmanari i impulsà la col·lecció Noves Actituds. El 1978 va tancar.

## Referències

* ↑ «Josep Castaño i Colomer». Arxiu Nacional de Catalunya. [Consulta: juny 2013].
* ↑ «Editorial Nova Terra». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Eduard Hanslick

Eduard Hanslick (Praga, 11 de setembre de 1825 - Viena, 6 d'agost de 1904) va ser un musicòleg austríac.
Va rebre una doble formació jurídica i musical, aquesta última sota Václav Tomášek. Va ser professor d'Estètica i d'Història de la música a Viena i va obtenir una sòlida reputació com a crític i esteta. Les seves idees responen a la reacció positivista enfront dels principis romàntics. En la seva opinió, la bellesa d'una partitura «resideix en la relació dels sons».
El compositor, segons ell, exposa i desenvolupa idees musicals que tenen la seva pròpia finalitat i bellesa en si mateixes, sense necessitat de referències a intencions expressives. Hi ha en la seva obra una exaltació de la forma. Per això afirma que la teoria wagneriana de la «melodia infinita» pot considerar-se com «la falta de forma elevada a principi, l'embriaguesa de l'opi en el cant i en l'orquestra per al culte especial de la qual s'ha aixecat un temple a Bayreuth». Per aquesta forma d'entendre la música de Wagner, va mantenir fortes polèmiques amb els compositors i admiradors wagnerians Richard Pohl (1826-1896) i Anton Bruckner (1824-1896).
Propugnava, en canvi, l'aplicació en la investigació de la bellesa d'un mètode pròxim al de les ciències naturals. La seva actitud contrària al que considerava el patetisme romàntic va ser tan radical que es va concretar en textos com:
| « | L'expressió d'un determinat sentiment o emoció no és absolutament possible en la música | » |
Aquestes paraules no només estan en contradicció amb l'estètica vuitcentista, sinó amb la teoria tradicional de la música.

## Referències

* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopèdia de la Música Clàsica, vol. IV, pàg. 1465. (ISBN 84-7291-226-4)
* ↑ Hanslick, Eduard; Cohen, Gustav (traductor). editor i prefaci: Morris Weitz. The Beautiful in Music (en anglès, traduït de l'alemany). Nova York: The Liberal Arts Press, 1957.
* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. III, pàg. 1181. (ISBN|84-7291-226-4)
# Duc del Nepal

El duc del Nepal (Ketupa nipalensis; syn: Bubo nipalensis), és una espècie d'ocell de la família dels estrígids (Strigidae). Habita selva humida i bosc de ribera de l'Índia, Myanmar, Tailàndia, Cambodja, nord de Laos i nord i centre del Vietnam. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Taxonomia

Anteriorment es considerava el duc del Nepalcom a pertanyent al gènere Bubo. Però el Congrés Ornitològic Internacional, en la seva llista mundial d'ocells (versió 13.1, 2023) decidí traslladar al gènere Ketupa 9 espècies que estaven classificades dins de Bubo, entre les quals el duc del Nepal. Tanmateix, altres obres taxonòmiques, com el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (Desembre 2019), el consideren encara dins de Bubo.

## Referències

* ↑ «Duc del Nepal». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 12 desembre 2022 (català)
* ↑ «Owls» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.1. International Ornithologists' Union, 01-01-2023. [Consulta: 17 gener 2023].
* 1 2 del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 265. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Spot-bellied Eagle-owl. Bubo nipalensis» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2018. [Consulta: 17 febrer 2023].
* ↑ «Taxonomic Updates IOC Version 13.1» (en anglès). Congrés Ornitològic Internacional, 01-01-2023. [Consulta: 27 febrer 2023].
# Eduardo Acevedo Díaz

Eduardo Acevedo Díaz (Montevideo, 20 d'abril de 1851 – Buenos Aires, 18 de juny de 1921) fou un escriptor, periodista, polític i diplomàtic uruguaià pertanyent al Partit Nacional.

## Biografia

Destacat per haver estat un dels precursors del naturalisme al seu país; va ser un activista polític. Autor d'una trilogia de tractats històrics, on recollia el període de la lluita per la independència de l'Uruguai.

## Obres

* Nativa, 1880;
* Ismael, 1888;
* Grito de gloria, 1893)
Publicats el 1894 al costat de Brenda i Soledad.
* Lanza y sable (Llança i sabre, 1914)
* Minés (1915)
* Crónicas, discursos y conferencias 1935, una col·lecció d'assajos històrics i polítics.

## Referències

* ↑ Biografia Arxivat 2009-03-07 a Wayback Machine. (castellà)

## Enllaços externs

* Universitat de la República (UdelaR) - Fitxers de Premsa - Eduardo Acevedo Díaz Arxivat 2009-03-07 a Wayback Machine. (castellà)
# Eduardo Adaro Magro

Eduardo Adaro Magro (Gijón, 6 de febrer de 1848 – Madrid, 27 de febrer de 1906) va ser un arquitecte espanyol.

## Biografia

Fou conegut per haver estat arquitecte auxiliar en el disseny i planificació de la construcció de l'edifici principal del Banc d'Espanya. Va estudiar arquitectura a Madrid obtenint el títol el 19 de juliol de 1872. Se li va encomanar, igualment, al costat de Velasco i Tomás Aranguren, la realització del projecte de la Presó Model de Madrid l'any 1876. Va realitzar de la mateixa forma el projecte de la Presó Modelo d'Oviedo, executat pels arquitectes provincials Javier Aguirre Iturralde i García Rivero en el període que va des de l'any 1892 i 1897.

## Característiques

En la seva obra arquitectònica va fer ocupació abundant del ferro i això vaig poder veure's al pati d'operacions del Banc d'Espanya.

## Referències

* ↑ Miguel Ángel Baldellou, (2010), «Arquitectos en Madrid», Madrid, Vol 0, pp:49
* ↑ Ballesteros Robles, 1912, p. 2-3.

## Bibliografia

* Ballesteros Robles, Luis. «Adaro (Eduardo)». A: Diccionario Biográfico Matritense, 1912 [Consulta: 22 febrer 2015]. Arxivat 2015-02-23 a Wayback Machine.