OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Santa Margarida del Cairat

Santa Margarida del Cairat és una església d'Esparreguera del segle IX-X i d'estil medieval pre-romànic, inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està ubicada a la carretera B-113 a 500 metres de Can Paloma i al peu de l'antic camí de Monistrol.

## Descripció

La capella amb un absis rectangular, té l'eix de la nau desviat vers migdia, mentre que el de l'absis ho és al nord, segurament a causa de l'aprofitament del penyal a l'extrem del qual es dreça. Dues finestres d'esqueixada senzilla i forma de pany de clau al sud i a l'est la il·luminen.
S'hi destrien dues fases, en la primera de les quals la capella tenia només l'absis cobert amb volta i la nau, coberta amb embigats, tenia la porta a migdia.
En la segona meitat del segle x hom construí uns pilars adossats als murs de la nau i hom bastí unes arcades al damunt, així es reforçaven els murs perquè poguessin suportar les forces d'una volta.
L'aparell de totes dues etapes és similar, de lloses de licorella sense tallar disposades planes enmig d'un morter abundant amb fragments d'opus spicatum. També és similar la irregularitat del traçat d'arcs i voltes, entre la falsa ferradura i el mig punt, per la qual cosa hom sospitaria que és una obra homogènia si no fos que el pilar central del migdia i l'arcada sud-occidental recauen just al lloc on hi havia l'antiga porta, que hagué d'ésser tapiada, això prova que la volta de la nau és una reforma posterior.
De l'exterior a l'interior de la nau, es baixen tres graons.

## Història

Per la seva arquitectura i tipologia es dedueix que és un edifici construït durant la segona meitat del segle ix, quan el Comte Guifré el Pilós va repoblar la zona dels voltants de Montserrat i del Bages.
El 985 Guillem d'Esparreguera donà a la seu de Vic els castells de les Espases i d'Esparreguera amb les seves parròquies. El 993, quan el bisbe Arnulf commutà aquest alou amb Sendred de Gurb pel de Sant Boi de Lluçanès, esmenta que dona els castells de les Espases i d'Esparreguera amb les seves esglésies. És possible que entre aquestes hi hagués la de Santa Margarida, encara que la capella no és esmentada explícitament fins al 1205, quan Ramon de Guàrdia, feudatari dels Cardona i senyor d'Esparreguera, feu un llegat de deu sous a l'església de Santa Margarida del terme del castell d'Esparreguera. El 1367 Ramon Rovirola i la seva muller s'oferiren com a deodats a "la capella de Santa Margarida de Çaplancha". El 1391 el deodat era Albert Roca. El 1965 fou restaurada pels seus propietaris del mas veí de Can Paloma.

## Referències

* ↑ Esglésies i capelles d'Esparreguera / Col·lectiu Esparreguerí de Recerques. Esparreguera: Esparreguera : Col·lectiu Esparreguerí de Recerques, 2003, p. 33.
* 1 2 «Santa Margarida del Cairat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 agost 2014].
* ↑ «Patrimoni Cultural de Catalunya».
* ↑ Esglésies i capelles d'Esparreguera. Esparreguera: Col·lectiu Esparreguerí de Recerques, 2003, p. 33.
# Sant Martí de Perpinyà

Sant Martí de Perpinyà és l'església parroquial del barri de Sant Martí de la ciutat de Perpinyà, a la comarca del Rosselló, de la Catalunya del Nord.
Està situada en el barri del mateix nom, al carrer de Julien Bernard Alart, entre el carrer de l'Empordà i l'avinguda de Julien Panchot.
Fou creada el 1913 per decret del bisbe Monsenyor Juli-Maria Carsalade du Pont. Es construí en terres pròpies del veí Pensionat del Bon Socors i, després d'habilitar-s'hi una capella provisional, el 1920 se'n posava la primera pedra. La nau s'acabà el 1933.

## Referències

* ↑ L'església de Sant Martí en els ortofotomapes de l'IGN

## Bibliografia

* Becat, Joan. «113 - Perpinyà». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Perpinyà». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 174. Sant Martí». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5.
* Waffelaert, Père Francis. «Expansion urbaine et nouvelles paroisses à Perpignan, fin XIXe - XXe». A: Perpignan. L'histoire des catholiques dans la ville. Du Moyen Age à nos jours. Actes du colloque. 10-11-12 mai 2007. Perpinyà: Archives communales de Perpignan, 2008 (Perpignan. Archives. Histoire, XI). ISBN ISBN 978-2-909444-14-7.
# Sarmantàievka

Sarmantàievka (en rus: Сармантаевка) és un poble de l'óblast d'Astracan, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 152 habitants.

## Referències

* ↑ Карта села Бирючек в Астраханской области
* ↑ «Всероссийская перепись населения 2010 года. 1. Численность и размещение населения Астраханской области». Arxivat de l'original el 2018-08-27. [Consulta: 18 març 2019].
* ↑ Расстояние от Бирючека до Камызяка
# Salmiakki

El salmiakki (finès) o saltlakrits (suec) és un caramel salat fet a partir de regalèssia i Clorur d'amoni (NH₄Cl), que és el que li dona el seu gust característic. És molt típic dels països nòrdics, els Països Baixos i el nord d'Alemanya, essent especialment popular a Finlàndia. Es considera que és un producte de gust adquirit, és a dir, que requereix una exposició prolongada per poder ser apreciat. Per aquesta raó, molta gent que no l'ha tastat des de ben petit el troba desagradable i fins i tot fastigós. Els productes fets amb salmialkki acostumen a ser de color negre o marró fosc. El gust de salmiakki (és a dir, a clorur d'amoni) també es fa servir en licors, gelats, xocolata, etc.

## Història

Les paraules Salmiakki i Salmiakk provenen del nom Llatí del Clorur d'amoni, Sal Ammoniacus, que significava sal d'Ammon. El nom fa referència al temple d'Amon, prop de l'Oasi de Siwa, on els Grecs van descobrir per primera vegada aquest compost.
El clorur d'Amoni va ser llargament utilitzat per les seves propietats despectorants, així doncs és probable que els caramels de Salmiakki nasquessin a les farmàcies com un producte contra la tos. No se sap del cert quan es van combinar la regalèssia i el clorur d'Amoni, però el 1930 ja existien a Suècia, Finlàndia, Dinamarca i els Països Baixos caramels de Salmiakki.

## Referències

* ↑ «Caramels de salmiakki». Arxivat de l'original el 2016-04-22. [Consulta: 31 gener 2016].
* ↑ «L'alimentació a Finlàndia». Arxivat de l'original el 2017-12-04. [Consulta: 31 gener 2016].
* ↑ «10 acquired tastes» (en anglès).
* ↑ «Definició al diccionari» (en anglès).
* ↑ «Salmiakki BBC» (en anglès).
* ↑ «Productes variats de Salmiakki marca Fazer (Finlàndia)» (en finès).
* ↑ «Amines i Amides» (en anglès). Arxivat de l'original el 2012-05-26. [Consulta: 31 gener 2016].
* ↑ «Salmiakki Glossari» (en anglès). Arxivat de l'original el 2019-10-26. [Consulta: 31 gener 2016].
# Salmerón (Guadalajara)

Salmerón és un municipi de la província de Guadalajara, a la comunitat autònoma de Castella-La Manxa. Està situat entre entre Valdeolivas i Villaescusa de Palositos.

## Referències

* ↑ «Provincia de Guadalajara (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 2 maig 2021].
# Salmbach

Salmbach (en alsacià Sàlembàch) és un municipi francès, situat a la regió del Gran Est, al departament del Baix Rin. L'any 1999 tenia 517 habitants.
Forma part del cantó de Wissembourg, del districte de Haguenau-Wissembourg i de la Comunitat de comunes de la Plana del Rin

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 501 | 510 | 509 | 486 | 509 | 517 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Jacques Weigel | |
# Schistometopum

Schistometopum és un gènere d'amfibis gimnofions de la família Caeciliidae que conté les següents espècies.

## Taxonomia

* Schistometopum gregorii (Boulenger, 1895)
* Schistometopum thomense (Bocage, 1873)
# Schistometopum thomense

Schistometopum thomense és una espècie d'amfibis gimnofions sense pates de la família dermòfids. És endèmica de São Tomé i Príncipe, el que explica el seu nom específic. Va ser descrit per J.V. Barboza du Bocage com Siphonops thomensis el 1873. Va ser transferit al gènere dels Schismetopum el 1941 per H.W. Parker.
Viu al sòl a tots els hàbitats (excepte les zones seques del nord), camps de conreu, zones de bosc degradat, zones rocoses i terres costaneres totalment despullades. És una espècie vivípara i no depèn de masses d'aigua per a la reproducció.

## Distribució

Meitat nord de São Tomé I., São Tomé i Príncipe, Golf de Guinea fins a més de 1000 m d'altitud.

## Referències

* ↑ Barboza du Bocage «Sur quelque Reptiles et Batraciens nouveau, rares ou peu connus d'Afrique centrale». Jornal de sciencias mathematicas, physicas e naturaes [Lisboa], 4, 1872, pàg. 224-225.
* ↑ Parker, H. W. «I.— The Cæcilians of the Seychelles» (en anglès). Annals and Magazine of Natural History, 7, 37, 01-01-1941, pàg. 1–17. DOI: 10.1080/03745481.1941.9727900. ISSN: 0374-5481.
* ↑ SSC Amphibian Specialist Group «» (en anglès). Llista Vermella de la UICN, 2020. DOI: 10.2305/IUCN.UK.2020-3.RLTS.T59592A16958403.en.
* ↑ Frost, Darrel R. «Schistometopum thomense (Barboza du Bocage, 1873)» (en anglès). Amphibian Species of the World, 2022. DOI: 10.5531/db.vz.0001.
# Sant Bartomeu de Cabanyes

Sant Bartomeu de Cabanyes és un edifici religiós del municipi de la Roca del Vallès inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Capella

Es tracta d'una senzilla construcció romànica del segle xi-xiii, que consta d'una nau coberta amb volta de canó i amb un absis semicircular on té una petita finestra central d'alabastre. Hi ha dos arcs separant el presbiteri. Paviment interior de pedra, amb un banc de pedra al mur sud. Altar de pedra molt sobri. Té un campanar de cadireta d'un sol ull.
A l'interior, en una fornícula al mur nord, hi ha una imatge de Sant Bartomeu. Durant la guerra civil espanyola van ser cremades totes les seves imatges.

## Història

L'església de Sant Bartomeu de Cabanyes és una de les edificacions més antigues del terme. El topònim Chabanes, està documentat des del 931 i el 1008 i la capella des del 1191, fou administrada pel rector d'Argentona, i després pel d'Òrrius i hi tingueren drets de patronatge els propietaris de Can Cabanyes de Dalt i ca l'Argent.
Està situada en un lloc estratègic del camí que comunica el Maresme amb el Vallès. Les restes arqueològiques semblen indicar la presència en aquest lloc d'un antic establiment format diversos habitatges la cronologia del qual s'emmarcaria dins el període ibèric. En un pla al sud de l'església s'han trobat materials ceràmics ibèrics i alguna estructura murària susceptible de ser ibèrica. L'ermita romànica podria estar edificada o fundada sobre edificacions anteriors més antigues que es podrien remuntar fins i tot a l'època prehistòrica.
La datació és feta per estil: estructura original romànica, però amb afegits posteriors (al campanar, etc.), que semblen del segle xviii.

## Referències

* 1 2 «Capella de Sant Bartomeu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 agost 2014].
* ↑ DDAA. Catalunya poble a poble:Tots els pobles, viles i ciutats de Catalunya. Barcelona, Edicions 62, 2005. ISBN 84-297-5796-1.
* ↑ «Ermita de Sant Bartomeu de Cabanyes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 desembre 2012].
* ↑ «Sant Bartomeu de Cabanyes». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Segell de Ruanda

El segell de Ruanda fou adoptat el 25 d'octubre del 2001, juntament amb la nova bandera estatal, de la qual pren principalment els colors (blau, groc i verd), ja que els símbols oficials anteriors estaven massa associats amb la brutalitat del Genocidi de Ruanda.

## Descripció

Es tracta d'un emblema circular que s'aparta de les normes heràldiques convencionals (i per tant no es pot considerar un escut, en forma de corda de color verd lligada amb un nus per la part inferior, sota el qual hi ha una cinta groga on es llegeix el lema nacional en kinyarwanda: UBUMWE – UMURIMO – GUKUNDA IGIHUGU ('Unitat – Treball – Patriotisme'), en lletres majúscules de color negre. A dins el cercle, a la part superior, una altra cinta de color groc conté el nom oficial de l'estat: REPUBULIKA Y'U RWANDA ('República de Ruanda'). El motiu central és un cistell tradicional, acostat a la destra d'una planta de sorgo i a la sinistra d'una de cafè, elements que ressalten damunt una roda dentada de color blau; tot plegat sobremuntat per un sol radiant d'or com el de la bandera i acompanyat a banda i banda per uns escuts defensius.

## Emblema usat anteriorment

* Emblema original (1962-2001)
El primer emblema de la República fou adoptat el 1964 arran de la independència i era de forma triangular, amb els costats laterals arrodonits. A dins hi figuraven un triangle invertit amb una aixada, una dalla i un arc tesat amb la fletxa, símbols del treball i de la defensa de les llibertats, i al voltant les inscripcions en francès corresponents al nom oficial de l'estat (RÉPUBLIQUE RWANDAISE) i el lema nacional (LIBERTÉ – COOPÉRATION – PROGRÈS, 'Llibertat – Cooperació – Progrés'). L'escut estava somat d'un colom i anava acompanyat a la punta d'una cinta carregada amb una branca d'olivera, símbols de pau. Acoblades darrere l'emblema hi havia dues banderes estatals, una a cada banda.

## Vegeu també

* Bandera de Ruanda

## Enllaços externs

* Flags of the World – Segell de Ruanda (anglès)
* Heraldry of the World – Segell de Ruanda (anglès)
* Hubert Herald – Segell de Ruanda (anglès)
# Scutiger brevipes

Scutiger brevipes és una espècie d'amfibi megòfrid. És endèmic de la Xina, ja que només es coneix de la seva localitat tipus Taining o Qanning, al Comtat de Daofu, Sichuan, a 3500 msnm. És considerat per alguns un sinònim de Scutiger glandulatus. Viu als rierols petits de bosc i als rierols alimentats per fonts alpines.

## Referències

* ↑ Frost, Darrel R. «Scutiger brevipes (Liu, 1950)». Amphibian Species of the World 5.6, an Online Reference. American Museum of Natural History, 2013. [Consulta: 9 desembre 2013].
* ↑ Xie Feng. «Scutiger brevipes» (en anglès). Llista Vermella de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura (UICN). [Consulta: 9 desembre 2013].
# Sant Joan d'Enveja

Sant Joan d'Enveja és una ermita situada a Vilanova i la Geltrú. Actualment, l'ermita es localitza al carrer de la Torre d'Enveja, als afores de la vila formant un conjunt amb la torre d'Enveja.

## Història

Situada al recinte de la torre de la quadra d'Enveja és la capella més antiga del municipi, i l'interior és d'estil gòtic. Al seu redós existí el cementiri de la quadra. L'ermita ha donat nom a la muntanya, la creu, el camí, el barri i la parròquia. La llegenda explica que la torre fou conquistada el dia de Sant Joan de l'any 1125, fet que comportà la reconstrucció de l'ermita, però la història només demostra que ja existia l'any 1290 i que era la capella del castell i quadra d'Enveja. Donades les característiques de l'ermita, encara que molt modificada i reconstruïda, no hi ha dubte d'un origen romànic.

## Edifici

L'edifici actual és fruit de diverses remodelacions sobre un primitiu temple romànic. Presenta un edifici d'una sola nau amb volta apuntada, portal adovellat i campanar d'espadanya de doble obertura. A principi dels anys 30 se li annexaren alguns edificis amb dependències per a la rectoria, que foren saquejats el 1936 i abandonats posteriorment. Caiguts en estat de ruïna a final del segle xx, s'enderrocaren a final del 2010, en la rehabilitació de l'ermita.

## Usos

L'ermita, de propietat municipal, estigué abandonada després que s'hi deixessin d'oficiar misses el 1995, fins al 2003, quan el col·lectiu de joves Endimari intentà reviure l'espai com a local cultural i d'oci. L'estat ruïnós de l'edifici va obligar a l'Ajuntament a tancar l'ermita. El 2008 l'Ajuntament cedí l'espai a un altre col·lectiu juvenil, el Centre d'Esplai Drac Màgic, que recaptà els fons necessaris per a rehabilitar l'equipament i desenvolupar-hi les seves activitats d'oci infantil i juvenil fins a l'actualitat.

## Referències

* ↑ "Ermita de Sant Joan" a vilanova.cat

## Enllaços externs

* Centre d'Esplai Drac Màgic
# Sauç

Sauç (en francès Saux) és un antic municipi francès, situat al departament de l'Òlt i a la regió d'Occitània.
El municipi tenia Sauç com a capital administrativa, i també comptava amb els agregats de lo Carlar, Maus, Clavèl, lo Puèg, lo Breseguet i lo Sanairet.
El 2019 es va fusionar amb els municipis veïns de lo Bolben, Fargas i Sent Matre per a formar el municipi de Lo Bolben, Fargas, Sent Matre e Sauç.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 153 | 160 | 146 | 140 | 130 | 133 | 123 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1989-2001 | Roger Pouchet | PCF |
| 2001- | Jeanine Ausset | |

## Referències

* ↑ «Toponímia occitana», 2009. Arxivat de l'original el 2012-03-11. [Consulta: 26 octubre 2010].
# Sauç e Pomareda

Sauç e Pomareda (francès Saux-et-Pomarède) és un municipi del departament francès de l'Alta Garona, a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Santa Maria de Gràcia de Senterada

Santa Maria de Gràcia de Senterada és l'església parroquial d'origen romànica del poble de Senterada, a la comarca del Pallars Jussà. Està situada aproximadament al centre de la població, al peu de la carretera de la Vall Fosca.
Està documentada com a monestir de Santa Maria de Senterada fundat pel bisbe Possidoni d'Urgell abans de l'any 814. El monestir estava sota la protecció reial, i sotmès a la Seu d'Urgell. El 1042 es refundà amb una comunitat de canonges. El 1314 ja no es fa esment a la comunitat, i només es parla de l'església parroquial. Tot i que les modificacions de diferents èpoques l'han transformada molt, es poden reconèixer algunes formes romàniques com, per exemple, l'absis sobrealçat.
A la part nord de l'absis, al costat seu, hi ha l'antiga capella de Santa Grata, prop de la qual es poden observar fragments de paret medievals, que podrien correspondre a l'antic monestir que es troba a l'origen del poble.

## Bibliografia

* ADELL I GISBERT, Joan-Albert i CASES I LOSCOS, Maria-Lluïsa. "Santa Maria de Senterada", a El Pallars. Barcelona, Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7
* CASTILLÓ, Arcadi i LLORET, T. "Senterada", a El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0
* GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies,8). ISBN 84-85180-25-9.

## Referències

* 1 2 Monestir de Santa Maria de Senterada

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Ratpenat bru de Botta

Eptesicus bottae és una espècie de ratpenat que viu a l'Afganistan, Egipte, l'Iran, l'Iraq, Jordània, el Kazakhstan, el Kirguizstan, Mongòlia, Oman, el Pakistan, l'Aràbia Saudita, Síria, el Tadjikistan, Turquia, el Turkmenistan, l'Uzbekistan, el Iemen i, possiblement, Djibouti, Eritrea, Somàlia i el Sudan.
Fou anomenat en honor de l'explorador i metge italofrancès Paolo Emilio Botta.

## Referències

* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 51. ISBN 978-0801893049.
* Benda, P. i Juste, J. 2004. Eptesicus bottae. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. 30 d'abril del 2008.
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# Miguel Martínez

Miguel Martínez és el nom dels següents personatges:
* Miguel Martínez de Campos y Antón (Madrd, 1839-1906), enginyer i polític espanyol
* Miguel Martínez de Corta (Logronyo, 1981), futbolista espanyol
* Miguel Martínez y Sanz (Saragossa, 1811 - Madrid, 1890), sacerdot i missioner espanyol
* Miguel Ángel Martínez Torres (Colomera, 1967), ciclista espanyol
* Miguel Ángel Martínez Martínez (Madrid, 1940), polític espanyol
Altres:
* Miguel Martinez (Fourchambault, 1976), ciclista francès
* Miquel Martínez Moyà (Berga, 1984), futbolista català
# Mitrospingus

Mitrospingus és un gènere d'ocells de la família dels tràupids (Thraupidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 2.5, 2010) aquest gènere està format per dues espècies:
* Mitrospingus cassinii - tàngara carafosca.
* Mitrospingus oleagineus - tàngara de dors olivaci.
# Micronema bleekeri

Micronema bleekeri és una espècie de peix de la família dels silúrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 60 cm de longitud total.

## Alimentació

Menja peixets, gambes i larves d'insectes aquàtics.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: des de Cambodja i Tailàndia fins a Malàisia.

## Referències

* ↑ «Micronema bleekeri». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Baird, I.G., V. Inthaphaisy, P. Kisouvannalath, B. Phylavanh i B. Mounsouphom, 1999. The fishes of southern Lao. Lao Community Fisheries and Dolphin Protection Project. Ministry of Agriculture and Forestry, Laos. 161 p.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Miniduke

Ismael Martínez (Sant Adrià de Besòs, 3 de novembre de 1997), més conegut pel sobrenom de Miniduke és un jugador professional i creador de contingut de League of Legends.
Miniduke ha jugat com a "midlaner" en diferents equips de la Superliga de la LVP, entre els quals es troben ZETA Gaming, Giants o S2V.

## Referències

* ↑ «De Sant Adrià a codearse con Ibai Llanos, así es Ismael 'Miniduke' Martínez» (en castellà), 20-02-2022. [Consulta: 6 abril 2024].
* ↑ Cebrián, Joan. «Miniduke vuelve a la Superliga de la mano de ZETA - Full Esports» (en castellà), 11-01-2024. [Consulta: 6 abril 2024].