OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ruta del Tren Petit

La Ruta del Tren Petit és una via verda que uneix Palamós i Palafrugell, té una longitud de 6 km. El seu traçat transcorre per una part de l'antic recorregut de l'anomenat tren petit que connectava Palamós amb Girona passant per la Bisbal d'Empordà. La via verda actual travessa els termes municipals de Palamós, Mont-ras i Palafrugell, amb ramals a Vall-llobrega i a les platges de Castell i la Fosca. La nova ruta va ser estrenada el 29 de març del 2009. El 2016 a Palamós es va enllestir un carril bici que connecta l'inici de la Ruta amb Sant Antoni de Calonge.
El tren tramvia va fer el seu primer viatge el 23 de març del 1887. El conduïa una locomotora de vapor belga que recorria uns quants quilòmetres al costat de la carretera. Avui, la carretera soterra una part del que havia estat la via fèrria; el tram condicionat com a via verda, però, permet contemplar els paisatges de l'Empordanet, que ja va descriure l'escriptor Josep Pla, i travessar la plana de l'Aubi, de gran valor agrícola i envoltada pels relleus del massís de les Gavarres i les muntanyes de Begur.

## Referències

* ↑ «Ruta del Tren Petit: Palamós-Palafrugell». Consorci de les Vies Verdes de Girona, 2012. Arxivat de l'original el 2011-06-13. [Consulta: maig 2016].
* ↑ «Cobertura d'emergències a les vies verdes». Generalitat de Catalunya, 15-12-2015. Arxivat de l'original el 2017-12-02. [Consulta: 17 maig 2016].
* ↑ Vallbona, Rafael «Estiu a les vies verdes». El Mundo, 27-07-2015.
* ↑ «Bicicletada popular per inaugurar la ruta del Tren Petit». Girona Info, diari digital de la ciutat de Girona, 18-03-2009.
* ↑ Agulló, E «Enllestit el carril bici entre Sant Joan de Palamós i el límit amb Sant Antoni». El Punt Avui, 14-03-2016, pàg. 17.
* ↑ Pla, Josep. El meu País. Barcelona: Destino, 2001 (1968), p. 485, 580, 664. ISBN 9788423304660.
* ↑ «Ruta del Tren Petit de Palamós». Demà sortim, s.d. [Consulta: maig 2016].
* ↑ «Eulogy to the Ruta del Tren Petit (Palafrugell, Palamos, Mont-ras and Vall-llobrega)» (en anglès). Costa Brava Traveling. [Consulta: maig 2016].

## Enllaços externs

* «Fons del Consorci Vies Verdes de Girona». Girona: INSPAI., fons de fotos antigues i modernes
# Ruta del Cister

La Ruta del Cister és una zona de Catalunya vertebrada pels tres monestirs cistercencs existents al país: el de Santa Maria de Vallbona (a Vallbona de les Monges, a l'Urgell), el de Poblet (al municipi de Vimbodí i Poblet, a la Conca de Barberà) i el de Santes Creus (a Santes Creus, dins el municipi d'Aiguamúrcia, a l'Alt Camp).
La denominació Ruta del Cister va ser encunyada l'any 1989 amb la idea de potenciar el turisme en aquestes tres comarques i, amb aquesta finalitat, diversos indicadors de les carreteres, els senders i les poblacions d'aquesta àrea inclouen el logotip de la Ruta. Des dels monestirs, un dels atractius principals de la zona, es pot arribar fàcilment a diversos indrets amb una gran riquesa en gastronomia, artesania, arquitectura, paratges naturals, etc.
El Sender de gran recorregut GR 175, en la Ruta del Cister, forma part de la Xarxa de Senders senyalitzats d'Europa. Disposa de rutes que es poden realitzar a peu, així com variants per a bicicleta de muntanya. Part del seu recorregut transcorre pel Parc Natural de Poblet.

## Referències

* 1 2 3 «Ruta del Cister. GR 175. Editorial Piolet». Arxivat de l'original el 2011-10-30. [Consulta: 27 octubre 2011].

## Enllaços externs

* La Ruta del Cister
* La Ruta del Cister: Monestir de Vallbona de les monges
* La Ruta del Cister: Monestir de Santes Creus
* Track per GPS de la La Ruta del Cister des de Valls
* La Ruta del Cister: Monestir de Poblet
# Ruysch (cràter)

Ruysch és un cràter d'impacte en el planeta Mercuri de 64 km de diàmetre. Porta el nom de la pintora neerlandesa Rachel Ruysch (1664-1750), i el seu nom va ser aprovat per la Unió Astronòmica Internacional el 2013.

## Referències

* ↑ «Ruysch». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey, 13-10-2016. [Consulta: 21 juny 2017].

## Vegeu també

* Llista de cràters de Mercuri
# Rocaia

Rocaia (àrab: رقية, Ruqayya) (segle xiii) fou una captiva cristiana convertida a l'islam, esposa de l'emir hàfsida Muhàmmad al-Mustànsir de Tunis. De la seva existència només se'n té coneixement pel document de lliurament de la seu de Lleida de la relíquia del Sant Drap, el bolquer que feu servir Jesús, i no és citada per les fonts musulmanes.
Segons aquest document Guillemona, que era el nom cristià de Rocaia, fou captivada a una alqueria de Pollença (Mallorca) per unes naus tunisianes juntament amb sa mare, Elisenda, i el seu pare, de nom no registrat, poc després de la conquesta de Mallorca. Presentada davant l'emir Abu-Zakariyya Yahya ibn Abd-al-Wàhid la reservà pel seu fill primogènit, que la convertí a l'islam, li baratà el nom i la feu la seva esposa.
Muhàmmad al-Mustànsir tenia en el seu poder la relíquia del Sant Bolquer i un dia li mostrà a Rocaia. Un temps més tard la seva mare, que havia enviudat a Tunis, es casà de nou amb el mercader lleidatà, Arnau de Solsona, i decidí tornar amb ell a Lleida, aleshores Rocaia furtà la relíquia a l'emir i la lliurà a la seva mare que la portà amb ella però sense dir res al marit. Quan se n'adonà l'emir, es dirigí a Jaume I, amb qui estava amb bones relacions, per reclamar la devolució del drap, però com que Arnau de Solsona no en sabia res, aquesta no es va produir. Poc abans de la seva mort Elisenda va confessar la seva possessió al marit que també va guardar el secret fins que ell també va sentir que la mort se li acostava, aleshores va lliurar la relíquia al bisbe Guerau d'Andrià de la qual cosa, juntament amb el relat dels fets, se'n deixà constància documental per escriptura notarial signada a Lleida el 4 de desembre de 1297 per Guillem de Bellveí.

## Referències

* 1 2 3 Serra de Gayeta, Francesc «Guillemona de Pollença, Reina de Tunis ¿Història o llegenda». BSAL [Palma], vol. 35, 01-05-1976, pàg. 209-215. Arxivat de l'original el 2 de juny 2016 [Consulta: 18 maig 2015].
# Rodolfo Falzoni

Rodolfo Falzoni (Quaderni di Villafranca, Vèneto, 10 de setembre de 1925 – 18 de març de 2002) va ser un ciclista italià, que fou professional entre 1950 i 1953. La principal victòria com a professional fou una etapa al Giro d'Itàlia de 1951.

## Palmarès

* 1950
** 1r al Trofeo Mauro Pizzoli
* 1951
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia
* 1952
** 1r al Trofeo Emilio Colombo

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1951. 69è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1952. 62è de la classificació general

## Referències

* ↑ «FAZIO Mario». [Consulta: 25 novembre 2022].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Rodolfo FALZONI» (en italià). [Consulta: 25 novembre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa de Rodolfo Falzoni a museociclismo.it
# STS-63

STS-63 va ser la primera missió del Programa Transbordador–Mir estatunidenc/rus, que va dur a terme el primer reencontre del Transbordador espacial estatunidenc amb l'estació espacial russa Mir. Coneguda com la missió 'Mir-propera', en el vol es va utilitzar el Transbordador espacial Discovery, que es va enlairarl de Complex de llançament 39 el 3 de febrer de 1995 des del Centre espacial John F. Kennedy, Florida. Un llançament nocturn i la 20a missió de la Discovery, va marcar la primera vegada que una missió de transbordador espacial tenia una pilot femenina, Eileen Collins, el primers EVA per a dos astronautes, un nascut al Regne Unit, Michael Foale i un astronauta estatunidenc d'arrels africanes Bernard A. Harris, Jr. i també es va dur a terme el reeixit desplegament i recuperació de la plataforma Spartan-204, juntament amb el punt de trobada i sobrevol previst a la Mir, en preparació pel STS-71, la primera missió a atracar a la Mir.

## Tripulació

| Posició |
| Comandant | James D. Wetherbee Tercer vol espacial | James D. Wetherbee Tercer vol espacial |
| Pilot | Eileen Collins Primer vol espacial | Eileen Collins Primer vol espacial |
| Enginyer del vol 1 | Bernard A. Harris, Jr. Segon vol espacial | Bernard A. Harris, Jr. Segon vol espacial |
| Enginyer del vol 2 | Michael Foale Tercer vol espacial |
| Enginyer del vol 3 | Janice E. Voss Segon vol espacial |
| Enginyer del vol 4 | Vladimir G. Titov Tercer vol espacial |

## Notes

* ↑ Aquest total no inclou una missió Soiuz sense numerar el 1983, que no va arribar a l'espai.

## Referències

* ↑ NASA (febrer 1995). "STS-63 Press Kit". Nota de premsa.

## Enllaços externs

* NASA mission summary Arxivat 2009-03-20 a Wayback Machine.
* STS-63 Video Highlights Arxivat 2015-01-02 a Wayback Machine.
# STS-51-L

    Per a més informació sobre l'accident, vegeu accident del transbordador espacial Challenger.
La missió STS-51-L fou el vint-i-cinquè vol del programa del transbordador espacial estatunidenc, i la primera vegada en què un civil volava al transbordador espacial. La missió utilitzà el transbordador espacial Challenger, que s'enlairà del complex de llançament 39-B del Centre Espacial Kennedy (Florida) el 28 de gener del 1986.
La missió acabà en un desastre quan el Challenger fou destruït 73 segons després de l'enlairament. La Comissió Rogers i, més específicament el Doctor Richard P. Feynman determinaren que la causa fou la fallada d'un segell de la junta tòrica del coet accelerador sòlid (SRB) dret del Challenger. La fallada del segell permeté que una flama s'escapés i impactés contra un dels dos muntants d'unió posteriors de l'SRB, que acabà fallant i feu que el coet pivotés sobre els seus punts d'unió restants. Després, la part davantera del cilindre del coet impactà contra la zona intertancs del tanc exterior (ET), fet que provocà una fallada estructural de l'ET, el component estructural clau de tota la pila. Aleshores es produí una ràpida combustió dels propel·lents alliberats. Amb la "columna vertebral" de l'estructura de la pila compromesa i en procés de desintegració, els SRB marxaren volant en solitari, igual que l'orbitador, que es desintegrà ràpidament a causa de les brutals forces aerodinàmiques a què fou sotmès. Les proves descobertes de la cabina de tripulació revelaren que alguns dels subministrament d'aire d'emergència (PEAP) que duien els astronautes havien estat activats manualment, indicant que les forces de la fragmentació de l'orbitador no foren inherentment letals i que com a mínim tres membres de la tripulació continuaven amb vida després de la desintegració.
La missió STS-51-L fou la desena del Challenger i havia de posar en òrbita el segon d'una sèrie de satèl·lits de seguiment i relé de dades, dur a terme el primer vol del Shuttle-Pointed Tool for Astronomy (SPARTAN-203)/Halley's Comet Experiment Deployable per observar el cometa de Halley, i donar diverses lliçons des de l'espai dins del marc del Projecte Teacher in Space i el Shuttle Student Involvement Program (SSIP). El vol també fou la primera missió tripulada estatunidenca en què hi hagué morts durant el vol, i la primera missió tripulada estatunidenca en ser llançada i no arribar a l'espai (la primera fou la Soiuz 18a).
# STS-61-M

STS-61-M fou una missió proposada pel programa del transbordador espacial, planejada pel juliol del 1986 però cancel·lada després de l'accident del transbordador espacial Challenger (STS-51-L).
La càrrega útil havia de ser un dels satèl·lits TDRS. La tripulació hauria estat:
* Loren Shriver
* Bryan O'Connor
* Mark C. Lee
* Sally Ride
* William Fisher
* Robert Wood
El transbordador espacial de la missió hauria estat el mateix Challenger, si no hagués estat destruït.

## Referències

* ↑ «STS-61-M». [Consulta: 1r juliol 2018].

## Vegeu també

* Missions cancel·lades del programa del transbordador espacial
* STS-144
* STS-61-H
# STS-41-C

STS-41-C va ser l'11a missió del Transbordador Espacial de la NASA, i la 5a del Transbordador Espacial Challenger. El llançament, que va tenir lloc el 6 d'abril de 1984, va marcar la primera trajectòria d'ascens directe per a una missió del transbordador. Durant la missió, la tripulació del Challenger va capturar i reparar el satèl·lit avariat Solar Maximum Mission ("Solar Max"), i es va desplegar l'aparell experimental Long Duration Exposure Facility (LDEF). STS-41-C es va estendre un dia a causa de problemes de captura del satèl·lit Solar Max, i l'aterratge va tenir lloc el 13 d'abril a l'Edwards Air Force Base, en lloc del Kennedy Space Center com s'havia planejat. El vol va ser originalment ennumerat STS-13.

## Tripulació

| Posició | Astronauta | Astronauta |
| Comandant | Robert L. Crippen Tercer vol espacial | Robert L. Crippen Tercer vol espacial |
| Pilot | Francis R. Scobee Primer vol espacial | Francis R. Scobee Primer vol espacial |
| Especialista de la Missió 1 | Terry J. Hart Únic vol espacial | Terry J. Hart Únic vol espacial |
| Especialista de la Missió 2 | James D. A. van Hoften Primer vol espacial | James D. A. van Hoften Primer vol espacial |
| Especialista de la Missió 3 | George D. Nelson Primer vol espacial | George D. Nelson Primer vol espacial |

## Referències

* ↑ "James D. A. van Hoften" (PDF). NASA Johnson Space Center Oral History Project. December 5, 2007. Retrieved July 20, 2013.
* ↑ "Terry J. Hart" (PDF). NASA Johnson Space Center Oral History Project. April 10, 2003. Retrieved July 20, 2013.

## Vegeu també

* Llista de vols espacials tripulats cronològicament

## Enllaços externs

* STS-41-C mission summary Arxivat 2013-03-29 a Wayback Machine.. NASA.
* STS-41-C video highlights Arxivat 2012-07-18 a Wayback Machine.. NSS
* The Dream is Alive (1985). IMDb.
* STS-41-C NST Program Mission Report (PDF) Arxivat 2019-09-26 a Wayback Machine.. NASA.
# Sammy Mejía

Samuel José "Sammy" Mejia (nascut el 7 de febrer de 1983 a El Bronx) és un exjugador de bàsquet dominico-nord-americà professional durant tretze temporades. Mesura 1,98 metres, i jugava en la posició d'escorta.

## Trajectòria esportiva
### Universitat

Després del seu pas pel Theodore Roosevelt High School del Bronx, Mejía va cursar els seus estudis universitaris als DePaul, jugant durant 4 temporades amb els Blue Demons. Allí va fer una mitjana de durant tot aquest temps 12,1 punts, 4,8 rebots i 3,2 assistències. En la seva última temporada va ser inclòs en el segon millor equip de la Big East Conference.

### Professional

Va ser triat en el lloc 57 de la segona ronda del Draft de l' NBA de 2007 pels Detroit Pistons, equip amb el qual va signar contracte al juliol de 2007 El 2008 fitxa per l'AEL 1964 BC de la Lliga Grega.

## Referències

* ↑ Estadísticas de Mejía en DePaul Yahoo Sports
* ↑ Los Detroit Pistons firman al dominicano Sammy Mejía NBA.com en español

## Enllaços externs

* Fitxa de Mejía en NBA.COM
* Estadístiques de Mejía en ESPN.COM
* Biografia de Sammy Mejía
# San Nicolò d'Arcidano

San Nicolò d'Arcidano (en sard, Arcidanu) és un municipi italià, dins de la província d'Oristany. L'any 2007 tenia 2.912 habitants. Es troba a la regió de Campidano di Oristano. Limita amb els municipis de Guspini (VS), Mogoro, Pabillonis (VS), Terralba i Uras.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2005- | Emanuele Cera | Llista cívica |
# San Pablo-Santa Justa

San Pablo-Santa Justa és un dels onze districtes en què està dividida a efectes administratius la ciutat de Sevilla, capital de la comunitat autònoma d'Andalusia, a Espanya.
Està situat a l'àrea central del municipi. Limita al sud amb els districtes Nervión i Cerro-Amate; a l'est, amb el districte Este-Alcosa-Torreblanca; al nord amb els districtes Norte i Macarena; i a l'oest amb el Casco Antiguo.

## Barris

* Árbol Gordo
* La Corza
* Las Huertas
* San Carlos-Tartessos
* San José Obrero
* El Fontanal-María Auxiliadora-Carretera de Carmona
* Santa Clara
* Zodiaco
* San Pablo A y B
* San Pablo C
* San Pablo D y E
* Huerta de Santa Teresa

## Referències

* ↑ «Mapa de barris del Districte San Pablo-Santa Justa». Arxivat de l'original el 2007-11-09. [Consulta: 27 juliol 2013].

## Enllaços externs

* Ajuntament de Sevilla: Organització Municipal / Districtes Arxivat 2009-01-16 a Wayback Machine.
# Saint-Denis-sur-Huisne

Saint-Denis-sur-Huisne és un municipi francès situat al departament de l'Orne i a la regió de Normandia. L'any 2007 tenia 62 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Saint-Denis-sur-Huisne era de 62 persones. Hi havia 24 famílies de les quals 8 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 8 parelles sense fills i 8 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 44 habitatges, 24 eren l'habitatge principal de la família, 16 eren segones residències i 4 estaven desocupats. Tots els 44 habitatges eren cases. Dels 24 habitatges principals, 16 estaven ocupats pels seus propietaris, 7 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 1 estava cedit a títol gratuït; 2 tenien dues cambres, 4 en tenien tres, 5 en tenien quatre i 13 en tenien cinc o més. 18 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 13 habitatges hi havia un automòbil i a 11 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Saint-Denis-sur-Huisne el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 4 | 70 a 74 | 0 |
| 4 | 65 a 69 | 4 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 0 | 45 a 49 | 8 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 4 | 35 a 39 | 0 |
| 4 | 30 a 34 | 4 |
| 8 | 25 a 29 | 4 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 4 |
| 4 | 0 a 4 | 4 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 40 persones, 31 eren actives i 9 eren inactives. De les 31 persones actives 29 estaven ocupades (16 homes i 13 dones) i 2 estaven aturades (2 dones i 2 dones). De les 9 persones inactives 5 estaven jubilades, 3 estaven estudiant i 1 estava classificada com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'únic establiment que hi havia el 2007 era d'una empresa immobiliària.
L'any 2000 a Saint-Denis-sur-Huisne hi havia 3 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 219 hectàrees.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Exploitations agricoles
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Saint-Denis-sur-Huisne a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Saint-Denis-sur-Huisne a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Sant Cebrià de Rosselló (església)

L'església parroquial de Sant Cebrià de Rosselló es troba en el poble de Sant Cebrià de Rosselló, a la comarca del Rosselló, a la Catalunya Nord.
Es troba al nord del que fou nucli antic de Sant Cebrià, possiblement fora murs. Actualment en depèn l'església de Sant Cebrià de la Platja.
L'església fou del tot refeta el segle xviii, però es conserven vestigis de la primitiva construcció romànica, al costat de migdia (on hi ha una porta romànica tapiada) i al de ponent.

## Bibliografia

* Gavín, Josep M. «Ros 261. Sant Cebrià de Rosselló». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5.
* Ponsich, Pere. «Castells i edificacions militars del Rosselló anteriors al 1300: Sant Cebrià de Rosselló». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.
# Sant Joan de Vinyafrescal (església)

Sant Joan de Vinyafrescal és l'església parroquial d'origen romànic del poble homònim del terme de la vila de la Pobla de Segur, a la comarca del Pallars Jussà.
L'església original romànica ha estat molt modificada al llarg dels segles, i actualment es conserven pocs elements del temple romànic. Possiblement una part de la capçalera i del mur de migdia. Un parell de piques de pedra també podrien ser d'origen medieval.
És una església petita, d'una sola nau, amb la porta actual a l'oest. Aquesta porta té a la part exterior un porxo, que abans s'obria al sud, ja que els seus costats nord i oest donaven al cementiri, antigament situat al mig del poble. No hi ha absis visible des de l'exterior, però sí a l'interior: un absis quadrat, cobert amb volta de punt rodó. Tanmateix, en l'estat actual no es pot veure de quina època és aquesta volta, ja que està del tot pintada de blanc.
El lloc i l'església són documentats el 1099 i el 1108, en sengles donacions a Sant Genís de Bellera. Més endavant passà a dependre de Sant Pere de les Maleses.

## Bibliografia

* CASES I LOSCOS, Maria-Lluïsa. "Sant Joan de Vinyafrescal", a El Pallars. Barcelona, Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7
* GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies,8). ISBN 84-85180-25-9.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Santa Margarida del priorat de Sant Genís de Rocafort

L'església de Santa Margarida del Priorat de Sant Genís de Rocafort o Santa Margarida de Martorell és una església romànica de Martorell (Baix Llobregat) edificada sobre les restes d'una de paleocristiana, que mancada de fonts documentals també es coneix com a Santa Margarida de Martorell. Es troba a la plana del riu Anoia, al costat del cementiri.

## Descripció

L'església des va construir aprofitant unes parets de l'església visigòtica, tot i que perllongant-la per tots dos extrems.
D'una sola nau i de planta rectangular sense absis diferenciat, les parets són reforçades interiorment per pilars adossats, el que possibilita diverses capelles laterals poc aprofundides. La porta és a ponent, formada per dos arcs en degradació i amb dues impostes per banda. L'aparell és de carreus ben escairats i disposats en filades regulars. Les finestres són de doble esqueixada. A la finestra de llevant s'aprofita interiorment una rosca monolítica amb ornamentació, d'època visigòtica. La part superior de la paret de llevant sembla refeta.
L'església pren com a model la del priorat de Sant Genís, tot i que més senzilla i una mica desfigurada per l'adaptació a les restes visigòtiques sobre les que es recolza.

## Història

Les primeres notícies del priorat de Sant Genís de Rocafort són del 1042, quan Bonfill Guillem i la seva muller Sicardis, senyors de Castellví de Rosanes, donen a Sant Genís unes cases i terres. En algun moment posterior els monjos van fundar l'església de Santa Margarida com a parròquia dependent del priorat i s'esmenta per primer cop el 1143. És documentada novament el 1300 quan Antic Domènec, de Martorell, en el seu testament, deixà dos sous a l'església i en visites pastorals del segle xiv. El 1313 el rector, que també era beneficiat del monestir, havia de residir a dalt del monestir amb els monjos, però se sap que el 1448 hi havia una casa rectoral, pel que el rector devia viure al costat de l'església.
Va ser afectada pel terratrèmol de 1448 i no es devia reconstruir fins al 1534 quan va ser secularitzada.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Pagès i Paretas, Montserrat. «Santa Margarida de Martorell». A: Catalunya Romànica. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1992, p. 378-382 Vol XX. ISBN 84-7739-401-6.
* 1 2 3 «Santa Margarida del Priorat de Sant Genís de Rocafort». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 desembre 2019].