OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Menorquins

Els menorquins són un grup humà que viu predominantment a l'illa de Menorca. Dels 88.434 habitants de Menorca el 2007, només 53.559 hi eren nascuts. Dels restants, 12.543 són de nacionalitat estrangera (no espanyola). La població és principalment dividida entre dos nuclis de població, a cada punta de l'illa: 27.468 dels residents viuen a Ciutadella de Menorca, i 27.893, a Maó.
Un grup significant de menorquins anaren a viure a Algèria al segle xix, on esdevindrien, junt amb els valencians, més del 50% dels anomenats pied-noirs o colons europeus d'Algèria. Després de la Guerra de la Independència, la majoria d'aquests tornaren a l'illa o es relocalitzaren a França.

## Llengua

La llengua històrica i pròpia dels menorquins és el català, en la seua forma dialectal balear popularment conegut com el català salat. Els menorquins en parlen el subdialecte menorquí, dividit en dos blocs: l'occidental al voltant de Ciutadella, que manté la [e] tònica (tela [téle]) i l'oriental, de Maó, que ha obert la [e] en [ę] (tela [téle]).
Aquest subdialecte és distingible pel pas de la [o] a la [u], el grau zero de iodització (paa [palla]), i per l'empremta de l'anglès (xoc per guix de la pissarra, bord per safata, pinxa per arengada), resultat de l'ocupació britànica del segle xviii.
També destaquen arcaismes com calcigar (trepitjar), formes locals com tià, cassola, i evolucions particulars (fesols per pèsols, l'onclo per 'l'oncle capellà'). La petjada de l'àrab hi són evidents en paraules com cuscussó, falaca, tupada.

## Gastronomia

Entre les especialitats culinàries vinculades amb l'illa figuren el Formatge de Maó, caldereta de llagosta, oliaigua, perol i l'embotit anomenat carn-i-xulla. També hi és associada l'origen de la salsa maonesa, tot i que és només una de moltes teories. Plats com l'arròs de la terra, fet amb blat, recorden el cuscús magribí.
Entre les postres figuren els amargos, la coca de tomàtiga, la coca bamba, l'ensaïmada, púding, i els tatis. Pel que fa a la beguda, Menorca és coneguda pel seu gin, la pomada, la ratafia menorquina i el sengri, entre d'altres.

## Vegeu també

* Menorquins de la Florida

## Referències

* ↑ A Menorca hi viuen 95.178 persones.
* 1 2 3 4 «www.caib.es». Arxivat de l'original el 2008-08-03. [Consulta: 7 setembre 2009]. Les Illes Balears en Xifres - IBAE 2007
* ↑ «Menorca». 2.02 Resum demogràfic per illa, municipi i any de referència (des del 2008). Ibestat, 2012. [Consulta: 8 setembre 2013].
* 1 2 MARFANY SIMÓ, Marta, 2007, Els menorquins d'Algèria, Publicacions de l'Abadia de Montserrat, ISBN 84-8415-366-5 i MENAGES MENAGES, Àngela-Rosa, i MONJO MASCARÓ, Joan-Lluís, 2007, Els Valencians d'Algèria 1830-1962, Edicions del Bullent, Picanya (País Valencià) ISBN 978-84-96187-60-3
* 1 2 3 «Menorquins». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Web oficial de Menorca

## Enllaços externs

* Informe de demografia de Menorca al segle XX
* Menorquins il·lustres
# Massacre de Glina

La massacre de Glina es va produir el 12 de maig de 1941 quan membres del moviment feixista croat Ústaixa van assassinar centenars de serbis a la ciutat de Glina, a Croàcia. Va ser una de les massacres més importants de les que van succeir a Iugoslàvia durant la Segona Guerra Mundial, i va tenir lloc pocs mesos després de la invasió de Iugoslàvia per l'Alemanya nazi. Liderats per Ante Pavelić, els ústaixes van establir l'Estat independent de Croàcia, un govern titella dels nazis que va desenvolupar una política d'extermini contra jueus, serbis, gitanos i opositors. El maig de 1941, molts serbis de la zona de Glina havien estat detinguts i afusellats pels soldats ústaixes. Gran part de la població sèrbia es va amagar en els boscos de la regió, i els ústaixes van oferir una amnistia per als que es convertissin al catolicisme. Molts serbis van respondre positivament, i es van dirigir a l'església ortodoxa per a la cerimònia. Els Judicis de Nuremberg van establir en 250 el nombre de persones que van anar a l'església, tot i que hi ha altres fonts que creuen que la xifra era més alta. Un cop tancades les portes, els ústaixes van massacrar les víctimes amb pals i ganivets. L'únic supervivent, Ljuban Jednak, va sobreviure a la guerra, i el 1986 va participar en el judici a Andrija Artuković. L'església de Glina fou destruïda pels ústaixes poc després dels fets. L'Arquebisbe Stepinac va enviar una carta privada a Ante Pavelić protestant per la massacre.

## Referències

* ↑ (anglès) Pavlowitch, Stevan K., Hitler's new disorder: the Second World War in Yugoslavia, Columbia University Press, 2008, p.34, ISBN 0-231-70050-4,9780231700504
* 1 2 (anglès) Glenny,Misha. The Balkans, 1804-1999: Nationalism, War and the Great Powers, p. 500. Granta Books, 2000. ISBN 1-86207-073-3
* ↑ (anglès) Judah, Tim The Serbs: History, Myth and the Destruction of Yugoslavia, Yale University Press, 2000, p.127., ISBN 0-300-08507-9
* ↑ (anglès) The World Must Know about... Glina Massacre! Butchery inside the Church Arxivat 2010-12-20 a Wayback Machine.
* ↑ (serbi) "Ljuban Jednak: Com vaig sobreviure a l'infern ústaixa", Blic, Belgrad, 20 de maig de 1997
* ↑ (anglès) Singleton, Fred. A Short History of the Yugoslav Peoples, Cambridge University Press, 1985, p. 177, ISBN 0-521-27485-0
* ↑ (croat) Krišto, Jure. Katolička crkva i Nezavisna Država Hrvatska. Dokumenti, Knjiga druga. Zagreb: Hrvatski institut za povijest–Dom i svijet, 1998,pp.39-40)
# Mbini (municipi)

Mbini és un municipi de Guinea Equatorial, de la província Litoral a la Regió Continental. En 2001 tenia 20.295 habitants.
Està localitzada geogràficament en la delta del riu Mbini actualment denominat riu Eyo (i abans Benito) que té 1800 metres d'amplària, al centre de la costa de Mbini. Mbini és el nom ndowe per referir-se al riu.
Té una població aproximada de 20.295 habitants (14.034 habitants segons el cens de 1994 dels quals 2.430 vivien a la zona urbana i 11.604 a la zona rural). És cap del districte del mateix nom (amb 36 Consells de Poblat).
La localitat té port i està comunicada per ferri amb Bolondo (a l'altre costat del riu, des d'on es pot anar a Bata).

## Bibliografia

* Klotchkoff, Jean-Claude. «Mbini». A: La Guinée équatoriale aujourd'hui (en francès). París: Éd. du Jaguar, 2009, p. 165. ISBN 978-2-86950-440-0.
# Josep Pinya Bonnín

Josep Pinya Bonnín (Palma, 25 de desembre de 1935), més conegut com a Pep Pinya, és propietari de la galeria Pelaires inaugurada a Palma l'any 1969. Forma part del comitè de la Fira Art Colònia. Medalla d'Or del Consell de Mallorca l'any 2005. El 2007 segons el BOIB (16.06.2007) va fer donació de vuit obres de l'artista estatunidenc Ritch Miller al Parlament de les Illes Balears.
Va ser el president de l'associació de galeristes Art Palma Contemporani des de 2004 fins 2013. El 2015 rep el Premi Ramon Llull del Govern de les Illes Balears.

## Referències

* 1 2 «BOIB, butlletí oficial». [Consulta: 31 juliol 2018].
* ↑ «Cort entrega las Medallas de Oro de Ciutat durante la Festa de l'Estendard » Fotogalerías » Ultima Hora» (en castellà). Arxivat de l'original el 2018-07-30. [Consulta: 31 juliol 2018].
* ↑ Mallorca, Diario de. «Actual Diario de Mallorca - Hemeroteca 16-06-2007». Arxivat de l'original el 2018-07-31. [Consulta: 31 juliol 2018].
* ↑ «Nit de l'Art/Art Palma Contemporani». Revista L'Altra Mirada. Arxivat de l'original el 2018-07-31 [Consulta: 31 juliol 2018].
# Miramax Films

Miramax Films Corp. va ser una empresa dedicada a la producció i distribució de pel·lícules amb seu a Nova York, Estats Units. Va ser fundada pels germans Harvey i Bob Weinstein el 1979 i batejada amb aquest nom arran la combinació del nom dels seus pares, Max i Miriam.

## Història

Al seu inici l'empresa es va dedicar a la distribució de pel·lícules independents i estrangeres, fins que el 1989 va començar a produir-ne, assolint molt èxit gràcies a Reservoir Dogs i Pulp Fiction de Quentin Tarantino. La primera estrena de Miramax va ser la pel·lícula sobre el recital dels Monty Python, The Secret Policeman's Other Ball (1982), a la qual van seguir Erendira (1983), la pel·lícula de Bille August Twist and Shout (1984), I Heard the Mermaids Singing (He sentit cantar a les sirenes) (1987), Working Girls (Noies de Nova York) (1987) i Aria (1987).
El seu primer gran èxit va ser el documental d'Errol Morris sobre un crim real, The Thin Blue Line (1988), que de fet va assolir que es reobrís el cas. L'empresa va adquirir un nombre de pel·lícules les quals van ser extraordinàriament reeixides comercialment i es va transformar en una de les empreses capdavanteres de la revolució del cinema independent de la dècada dels anys 90.
El 1993 va ser adquirida per 70 milions de dòlars per The Walt Disney Company. El 28 de gener del 2010, Disney va anunciar el tancament definitiu d'aquesta filial.

## Referències

* ↑ «Miramax Films. American movie company» (en anglès). Britannica. [Consulta: 8 octubre 2023].
* 1 2 Teather, David «Last reel for Miramax as Disney closes studio» (en anglès). The Guardian, 29-01-2010. ISSN: 0261-3077.
* ↑ «Miramax Films» (en anglès). D23. [Consulta: 8 octubre 2023].

## Enllaços externs

* Web Oficial
# Myroxylon

Myroxylon és un gènere botànic de sol 86 espècies d'arbres leguminosos de Centreamèrica i Sud-amèrica, en la família de les Fabaceae.
És un arbre ben conegut al món occidental com a font del bàlsam del Perú i del bàlsam de Tolú.
Són petits arbres de prop de 12 m d'altura, amb fulles perennes, pinnadas, de 15 cm de longitud amb uns 5-13 folíols. Les flors són blanques amb estams grocs, produïts en rams. El fruit és un llegum de 7-11 cm de longitud, contenint una sola llavor.

## Distribució

Myroxylon és un gènere d'arbre cultivat a Amèrica Central (principalment a El Salvador) i Amèrica del Sud.
Myroxylon balsamum es produeix a Centreamèrica i nord i oest d'Amèrica del Sud, és força freqüent en el bosc tropical a una altitud de 200 a 690 m. A Perú i Brasil aquesta espècie està associada majoritàriament amb rius, i de vegades creix en sòls laterítics. Es troba en restes de bosc mesòfil. Actualment es considera que és menys preocupant segons la classificació de CITES.

## Sinonímia

* Toluifera [L.]

## Referències

* ↑ Alexander A. Fisher. Fisher's Contact Dermatitis. PMPH-USA, 2008 [Consulta: 5 març 2014].
* ↑ Bagnatori Sartori, Ângela Lúcia; Lewis, Gwilym P.; Mansano, Vidal de Freitas; Tozzi, Ana Maria Goulart de Azevedo «A revision of the genus Myroxylon (Leguminosae: Papilionoideae)». Kew Bulletin, 70, 4, 06-11-2015, pàg. 48. DOI: 10.1007/s12225-015-9604-7.

## Vegeu també

* Bàlsam del Perú
* Toluè
* Bàlsam (oleoresina)
* Oli de ricí
# Grays

Grays (o Grays Thurrock) és la població més gran en el municipi i autoritat unitària de Thurrock (Essex) i una de les menes parroquials de Thurrock. La ciutat està aproximadament 20 milles (32 km) a l'est de Londres al marge nord del riu Thames, i 2 milles a l'est de l'autopista M25. La seua economia està lligada a les indústries del port de Londres, a la venda al detall, i a Lakeside, West Thurrock.

## Etimologia

Thurrock és un nom saxó significant "el fons d'un vaixell". L'element "Grays" ve de Henry de Grai, un descendent del cavaller normand Anchetil de Greye, al qual Ricard I li va concedir la casa pairal de Grays Thurrock el 1195.

## Història

Samuel Pepys va enregistrar al seu diari que va visitar Grays el 24 de setembre de 1665 i que sembla que va comprar peix d'un pescador local. Parts de Grays i Chafford Hundred es troben dins de tres fosses de creta victorianes; la més gran sent la gorja Lion, i la gorja Warren. Altra àrea de la urbanització Chafford Hundred està construïda en un abocador victorià.
El 23 d'octubre de 2019 els cadàvers de 39 persones van ser trobats al contenidor d'un camió que hi havia al Waterglade Industrial Park de l'Eastern Avenue. Es creu que són les víctimes del tràfic de persones, o del pas il·legal d'immigrants. El vehicle, registrat a Bulgària, es pensa que va entrar al Regne Unit per Purfleet; provinent de Zeebrugge (Bèlgica). Un conductor de camió de vint-i-cinc anys nord-irlandés va ser arrestat per la policia d'Essex com a sospitós d'assassinat. La policia d'Essex Police va dir després d'això que començava una investigació per assassinat. És la investigació per assassinat més gran de la història de la policia d'Essex.

## Geografia

Llocs més pròxims:
* Aveley
* Brentwood
* Chadwell St Mary
* Chafford Hundred
* East Tilbury
* North Stifford
* Orsett
* Purfleet
* South Ockendon
* South Stifford
* Tilbury
* West Thurrock
* Basildon

## Referències

* ↑ Moncrief, AR Hope; Bruhl, L Burleigh. Essex. Adam and Charles Black, 1909, p. 107.
* ↑ PH Reaney, The Place-Names of Essex, (CUP, 1969)
* ↑ «When Samuel Pepys visited Grays».
* ↑ «Lorry driver held as 39 found dead in trailer», 23-10-2019.
* ↑ «Murder investigation launched after 39 people found dead in lorry container | Essex Police». Arxivat de l'original el 2019-10-26. [Consulta: 27 octubre 2019].
* ↑ «39 found dead in lorry 'were Chinese nationals'», 24-10-2019.

### Bibliografia

* Evans, Brian. Grays Thurrock, A History, Phillimore, 2004, ISBN 1-86077-305-2.

## Enllaços externs

* Bygone Grays Thurrock – lloc d'història local (anglès)
# Illa Stewart

L'Illa Stewart o Rakiura (en maorí) és la tercera illa en extensió de Nova Zelanda.
S'ubica a 30 km al sud de l'Illa del Sud separada per l'estret Foveaux.
Només hi viuen uns 400 habitants en una sola població anomenada Oban.
El Capità Cook, el 1770, va ser el primer a descobrir-la però va creure que es tractava d'una part de l'Illa del Sud i va ser William W. Stewart, el 1809, qui la va identificar com una illa.

## Geografia

L'illa té una superfície de 1.746 km². El punt més alt s'anomena Mount Anglem i arriba als 979 metres d'altitud. Al voltant de la costa hi ha tres illes principals (Illa Ruapuke, Illa Codfish i Illa Anchorage), a més de nombrosos illots.

## Fauna

Nombroses colònies d'ocells prosperen degut a l'aillament i baixa població de l'illa entre ells destaquen els pingüins i els albatros. També hi ha una gran població de cérvols de cua blanca (introduïts) que són objecte de caça.

## Enllaços externs

* Stewart Island Promotion Association
* Rakiura National Park
* Stewart Island News
* Stewart Island Flights
* Stewart Island Ferry Services Arxivat 2008-10-14 a Wayback Machine.
# Characidium laterale

Characidium laterale és una espècie de peix de la família dels crenúquids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,5 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Paranà.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Reinhardt, J. T. 1867. Om trende, formeentligt ubeskrevne fisk af characinernes eller Karpelaxenes familie. Overs. Kgl. Danske Vidensk. Selsk. Forhand. (Kjøbenhavn) 1866: 49-68, Pls. 1-2.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ «Characidium laterale». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Buckup, P.A. 1993. Review of the characidiin fishes (Teleostei: Characiformes), with descriptions of four new genera and ten new species. Ichthyol. Explor. Freshwat. 4(2):97-154.
* Buckup, P.A. 2003. Crenuchidae (South American darters). p. 87-95. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8. .
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Cavallera (Odèn)

Cavallera és una masia situada al municipi d'Odèn, a la comarca catalana del Solsonès.

## Referències

* ↑ Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya (2003), pàg. 589.
# Música aquàtica

La Música aquàtica (títol original en anglès, Water Music) és un conjunt de moviments orquestrals de Georg Friedrich Händel, sovint considerats com a tres suites. S'estrenà l'estiu de 1717 quan el rei Jordi I demanà un concert que s'hauria de celebrar sobre el riu Tàmesi. Les suites orquestrals foren interpretades per cinquanta músics a la barcassa del rei. El rei va quedar tan satisfet amb la música que va ordenar que es repetís almenys tres vegades, tant en el viatge ascendent cap a Chelsea com en el seu retorn, fins que van arribar al Palau de Whitehall.
Es creu que l'orquestra de Händel va estar tocant a partir de les 20 hores fins ben després de la mitjanit, amb només un descans mentre el rei va baixar a Chelsea. La primera interpretació de la Música aquàtica al Tàmesi era la manera amb la qual el rei recordava als londinencs que encara estava allà, i mostrava que podia fer gestos encara més grans que els del seu fill.

## Estructura

La Música aquàtica comença amb una obertura francesa i inclou minuets, bourrées and hornpipes. Està dividida en tres suites:

### Suite en fa major (HWV 348)

* 1. Overture (Largo – Allegro)
* 2. Adagio e staccato
* 3. Allegro – Andante – Allegro da capo Aria
* 4. Minuet
* 5. Air
* 6. Minuet
* 7.& 8. Bourrée & Hornpipe
* 8. Allegro
* Overture (Largo – Allegro)
* Adagio e staccato
* Allegro – Andante – Allegro da capo Aria
* Minuet
* Air
* Minuet
* Bourrée
* Hornpipe
* Andante
* Allegro
* Hornpipe

### Suite en re major (HWV 349)

* Overture (Allegro)
* Alla Hornpipe
* Minuet
* Lentement
* Bourrée

### Suite en sol major (HWV 350)

* Sarabande
* Rigaudon
* Allegro
* Minuet
* Gigue
Hi ha proves per a l'altra part de l'edició Händel-Gesellschaft de Chrysander de les obres de Handel (en el volum 47, publicada el 1886), on apareixen els moviments de les "suites" en re i sol com una obra amb la referència HWV 348.

## Referències

* ↑ The Daily Courant, 17 Jul 1717, p. 76–77. , cited by Burrows, Donald. Handel. 2, 2012, p. 101.
* ↑ Hogwood, Christopher. Handel: Water Music and Music for the Royal Fireworks. Cambridge: Cambridge University Press, 2005, p. 10. ISBN 978-0-521-83636-4.
* ↑ Handel's Water Music – Recreating a Royal Spectacular, 2005.
* ↑ Wassermusik (en alemany). Bib BVB. (the piece is given its German title in this edition by Friedrich Chrysander, Leipzig 1886).
# Mbipia lutea

Mbipia lutea és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 13,3 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 28-30.

## Alimentació

Menja principalment algues, i, en segon terme, larves d'insectes.

## Hàbitat

És una espècie de clima tropical que viu entre 0-2 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: llac Victòria (Tanzània).

## Referències

* ↑ «Mbipia lutea». Catalogue of Life. (anglès)
* 1 2 3 4 «Haplochromis luteus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Van Oijen, M.J.P., 1996. The generic classification of the haplochromine cichlids of Lake Victoria, East Africa. Zool. Verh. Leiden 302:57-110.

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). TFH Publications, 1993. ISBN 9780866224222.
* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Goldstein, Robert J. Cichlids of the World (en anglès). Neptune City, NJ: TFH Publications, 1988. ISBN 9780866228930.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Riehl, R. i H.A. Baensch, 1996. Aquarien Atlas, Band 1. 10a. edició. Mergus Verlag GmBH, Melle, Alemanya. 992 p.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# José Samyn

José Samyn (Quiévrechain, 11 de maig de 1946 - Zingem, 28 d'agost de 1969) va ser un ciclista francès que fou professional entre 1967 i 1969. Va morir durant la disputa d'una cursa a Zingem, Bèlgica. El seu principal èxit esportiu fou la victòria en una etapa del Tour de França, el 1967.
Anteriorment, com a amateur, havia guanyat el Campionat de França militar.
Fou el primer vencedor del GP Fayt-le-Franc, el qual després de la seva mort passà a anomenar-se Le Samyn (o Memorial Samyn) en record seu.

## Palmarès

* 1964
** Vencedor de 2 etapes a la Volta a la província de Namur
* 1965
** Vencedor d'una etapa a la Volta a la província de Namur
* 1967
** 1r al Grand Prix de Denain
** 1r a Solesmes
** Vencedor d'una etapa al Tour de França
* 1968
** 1r al Circuit del Port de Dunkerque
** 1r al Gran Premi de Fayt-le-Franc
** 1r a Wingene
** Vencedor d'una etapa de la París-Niça
* 1969
** 1r al Tour de l'Oise

### Resultats al Tour de França

* 1967. 17è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1968. Abandona (8a etapa)
* 1969. Abandona (6a etapa)

## Enllaços externs

* Palmarès de José Samyn a memoire-du-cyclisme.eu
* Fitxa de José Samyn a sitiodeciclismo.net
# Moenkhausia ovalis

Moenkhausia ovalis és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 8 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu a àrees de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones.

## Referències

* ↑ «Moenkhausia ovalis». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.