OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Frances James (soprano)

Frances James (Saint John, 3 de febrer de 1903 - Victoria, 22 d'agost de 1988) va ser una soprano canadenca que es va especialitzar en repertori de concerts.
Va treballar prolíficament com a intèrpret a CBC Radio i com a recitant des de finals dels anys vint fins a la dècada de 1950; estrenant obres de nombrosos compositors canadencs i destacant obres de compositors internacionals contemporanis. Les seves actuacions van destacar per la seva intel·ligència i sofisticació musical. Com a cantant va ser admirada per diversos compositors importants, entre ells Benjamin Britten, Paul Hindemith i Darius Milhaud. Mentre que les seves actuacions, tant en directe com en ràdio/disc, eren principalment del repertori de concerts, va actuar en algunes retransmissions d'òperes a la ràdio i en l'estrena mundial del 1931 de l'òpera de balades de Healey Willan Prince Charlie and Flora. El 1984 va rebre la medalla al Canadian Music Council.
Nascuda a Saint John, al Nou Brunswick, James va estudiar cant amb Walter Clapperton i Alfred Whitehead a la "Schulich School of Music" de la Universitat McGill. També va estudiar lieder amb Emmy Heim al Conservatori de Música de Toronto el 1934, i després cantant amb Enrico Rosati i Maria Kurenko a Nova York i amb Roland Hayes a Boston. De 1952 a 1973 va ensenyar cant a la Universitat de Saskatchewan. Posteriorment va ensenyar al Conservatori de Música de Victoria i a la Universitat de Victoria. Entre els seus notables alumnes es trobaven la mezzosoprano Dorothy Howard, la soprano Jane Leslie Mackenzie i el tenor Richard Margison. Estava casada amb el compositor Murray Adaskin. Va morir, als 85 anys, a Victoria, Columbia Britànica.

## Referències

* 1 2 Wilson, Susan. "Frances James". Enciclopèdia de la música al Canadà. Historica Canadà. Recuperat el 26 d'agost de 2019
# Can Goula

Can Goula és una obra d'Arenys de Mar (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És una casa cantonera però de tipologia entre mitgeres, aprofitant-se del carrer secundari per a obrir algunes obertures. Està formada per un cos principal, un pati i un pavelló posterior. Composició simètrica de la façana, amb porta central i dues finestres a la planta baixa, amb columnetes i arcades al segon pis i golfes. Gran ràfec de teulada, reixes i baranes de ferro. A la façana hi ha unes rajoles ceràmiques que representen Sant Jordi.

## Història

En una reforma se li va fer una obertura al pavelló exterior, el que ha malmès una mica l'edifici.

## Referències

* 1 2 3 «Can Goula». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 juliol 2015].
* 1 2 «Can Goula - Arenys de Mar - Pobles de Catalunya». [Consulta: 17 novembre 2021].
# Shōnen Matsumura

Shōnen Matsumura (松村 松年) (5 de març 1872, (Akashi, Hyōgo) - 7 de novembre 1960) fou un entomòleg japonès.
Nascut a Akashi, Hyōgo, el doctor Shōnen Matsumura va establir el primer curs japonès d'entomologia a la Universitat de Hokkaido. Els cursos van ser aplicats (sobre insectes importants en la silvicultura i l'agricultura) i teòrics. Va nomenar més de 1.200 espècies d'insectes japonesos i el 1926 va fundar la revista entomològica Insecta Matsumurana. Matsumura va escriure nombrosos treballs i llibres científics, inclosos 6.000 insectes il·lustrats de l'Imperi del Japó (1931). Va morir a Tòquio. Es va centrar en els ortòpters.
La seua col·lecció es troba a la Universitat Hokkaido a Sapporo.

## Abreviació zoològica

L'abreviatura Matsumura s'empra per a indicar a Shōnen Matsumura com a autoritat en la descripció i taxonomia en zoologia.

## Referències

* ↑ https://www.findagrave.com/memorial/6134334/shonen-matsumura
* ↑ https://eprints.lib.hokudai.ac.jp/dspace/bitstream/2115/9918/1/60_p55-65.pdf
Howard, LO 1930 Història de l'entomologia aplicada (una mica anecdòtica). Smiths. Miscel·lània Coll. 84 X + 1-564.

## Enllaços externs

* DEI biografi Llista d'obituaris i retrat.
* Insecta matsumurana, el Diari de la Facultat d'Agricultura de la Universitat Hokkaido
* Shonen Matsumura, 1904 - Nihon senchu zukai o Mil insectes del Japó Tòquio [Keiseisha], Meiji 37-40 [1904-1907] Sumari en línia (quatre volums)
# Los Alcores

Los Alcores és una comarca agrícola de la província de Sevilla (Espanya) que comprèn els termes municipals de Carmona, El Viso del Alcor, Mairena del Alcor i Alcalá de Guadaíra.
La vegetació natural de Los Alcores està formada per alzines, ullastres i bardisses, però ha estat substituïda en gran part per cultius de cítrics, olivar i pastius per a l'alimentació ramadera.
# El coloquio de los perros

El coloquio de los perros (nom amb què és més coneguda, encara que el seu veritable títol és Novela, y coloquio, que pasó entre Cipión y Berganza, perros del Hospital de la Resurrección, que está en la ciudad de Valladolid, fuera de la puerta del Campo, a quien comúnmente llaman "Los perros de Mahudes") és una de les Novelas ejemplares de Miguel de Cervantes.
La consideració d'aquesta obra com una novel·la independent dintre de les Novelas Ejemplares és problemàtica, ja que el Coloquio en realitat és un text que un dels personatges de la novel·la anterior, El casamiento engañoso, fa llegir a un amic. Així doncs, en certa manera totes dues novel·les formen una unitat.
Escenifica la conversa entre dos gossos, anomenats Cipión i Berganza, que guarden l'Hospital de la Resurrección de Valladolid, citat en el títol complet, on avui hi ha la Casa Mantilla. En comprovar que han adquirit la facultat de parlar durant les nits, Berganza decideix explicar a Cipión les seves experiències amb diferents amos, recorrent llocs com Sevilla, Montilla (Còrdova) i Granada, fins a arribar a Valladolid. El relat de Bragança està construït segons els principis estructurals bàsics de la novel·la picaresca: principi de viatge, principi de servei a diferents amos, etc. Mitjançant el contrapunt dels comentaris de Cipión, Cervantes qüestiona alguns dels pressupòsits i les tècniques de la novel·la picaresca, i al mateix temps reflexiona sobre les relacions entre la literatura, la versemblança i la realitat. També sembla una fantasia a l'estil de les de Llucià de Samosata i la seva desfilada entremesil de tipus -entre ells uns pastors i una bruixa- recorda al d'una novel·la picaresca o un entremès.

## Enllaços externs

* Text complet en el Centro Virtual Cervantes
# Geografia de Niue

Niue és una petita illa en l'oceà Pacífic Sud, a l'est de Tonga. Té una superfície de 260 quilòmetres quadrats i una línia de costa de 64 quilòmetres. Reivindica una zona econòmica exclusiva de 200 nm, i una mar territorial de 12 nm. És una de les illes coralinas més grans del món.

## Clima

El clima de Niue és tropical, modificat pels vents alisis del sud-est. Els ciclons representen un perill natural.

## Terreny

El terreny consisteix en penya-segats costaners escarpats fets de pedra calcària i un altiplà central. El punt més baix està al nivell de la mar, i el més alt és un punt sense nom prop de l'assentament de Mutalau, a 68 m.

## Recursos naturals

Els recursos naturals de l'illa són els peixos i la terra llaurable. L'ús de la terra en 1993 va ser com en el següent quadre:
Ús de terra :
| Ús | Percentatge d'àrea |
| terra llaurable | 19 |
| cultius permanents | 8 |
| pastures permanents | 4 |
| boscos i zones boscoses | 19 |
| altres | 50 |

## Mediambient

Un problema ambiental actual és la creixent atenció que es presta a les pràctiques conservacionistes per a contrarestar la pèrdua de la fertilitat del sòl a causa de l'agricultura tradicional de tala i crema. Niue és part en els següents acords internacionals relatius al medi ambient: Biodiversitat, Protocol de Kyoto sobre el canvi climàtic, Desertificació. Niue ha signat però no ha ratificat l'acord sobre el Dret del Mar.

## Fronteres

Niue ha signat un tractat amb els Estats Units en el qual les parts van delimitar la frontera marítima est-oest entre Niue i Samoa Nord-americana. Niue està al sud de Samoa Nord-americana.

## Referències

Aquest article incorpora;material de domini públic de llocs web o documents de the CIA World Factbook.
# Mórevka

Mórevka - Моревка (rus) és un possiólok del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a les terres baixes de Kuban-Azov, a la península de Ieisk, a 23 km al sud-oest de Ieisk i a 181 km al nord-oest de Krasnodar, la capital.
Pertany a aquest municipi el possiólok de Mirni.
# Múscul abductor del dit gros del peu

El múscul abductor del dit gros del peu (musculus abductor hallucis), és un múscul que està situat a la planta del peu. S'insereix en la tuberositat del calcani i forma un ventre muscular que recorre la vora interna del peu i acaba en un tendó que s'insereix a la base de la primera falange del dit gros, concretament en l'os sesamoide medial.
La seva acció produeix l'abducció (separació) del dit gros del peu i contribueix a l'estabilitat de la volta plantar. La seva funció és antagònica amb la del múscul adductor del dit gros del peu.
Està innervat pel nervi plantar medial, una branca del nervi tibial.

## Notes

* ↑ <Coincideixen en la denominació tant el Diccionari enciclopèdic de medicina com el Termcat. Així apareix al Diccionari d'anatomia. Barcelona: Fundació Barcelona, 1993. 435 p. (Diccionaris terminològics) ISBN 84-88169-06-X

## Referències

* 1 2 3 «múscul». Diccionari enciclopèdic de medicina. Enciclopèdia Catalana, S.A. 1997-2010. Arxivat de l'original el 2012-10-02. [Consulta: 26 març 2015].
* ↑ M. Llusa, A. Merí, D.Ruano: Manual y atlas fotográfico de anatomía del aparato locomotor. Editorial Médica Panamericana, 2003, ISBN 84-7903-784-9
    Aquest article incorpora text de l'edició de l'Anatomia de Gray en domini públic.

## Galeria d'imatges

* La primera capa de músculs de la planta del peu. El Múscul abductor del dit gros visible a baix a la dreta.
* Dissecció superficial de la planta del peu, que mostra l'eminència medial formada per l'abductor del dit gros del peu.
* Múscul abductor del dit gros del peu
* Tall coronal a través de les articulacions talocrural i talocalcaneal dreta.

## Enllaços externs

* -993001395 al GPnotebook
* Figura anatòmica: 16:st-04 a Human Anatomy Online, SUNY Downstate Medical Center
* Abductor+hallucis al Diccionari d'eMedicine
* PTCentral Arxivat 2010-07-15 a Wayback Machine.
# Gabriela Abad Miró

Gabriela Abad Miró (Alcoi, L'Alcoià, nascuda en 1915 - Ciutat de Mèxic, 24 de gener del 1941) fou dirigent de les Joventuts Comunistes d'Espanya del Partit Comunista d'Espanya (PCE) i de les Joventuts Socialistes Unificades (JSU), responsable de política d'acció social del Comitè de Madrid, responsable d'acció social del Cinquè Regiment de Milícies Populars(1936-1937), responsable de l'acció social del Socors Roig Internacional en Madrid (1938-1939), secretària del comitè del camp d'internament de Châteaubriant (França) en 1939.
Fou amiga i col·laboradora de Tina Modotti, responsable en Espanya del Socors Roig Internacional i companya de Vittorio Vidali. Segons fonts de la família, es va exiliar en 1939 a Ciutat de Mèxic; segons dates del Portal i Arxiu d'Espanyols, fou acceptada el 10 de gener de 1940, amb qualitat d'asil polític Va morir en 1941 d'una sèpsia.

## Referències

* ↑ Beneito Lloris, Àngel; Moreno Sáez, Francisco; Santonja, Josep Lluís. Tiempo de sombras. La represión en Alcoi desde la guerra civil a los años 70 (en castellà), p. 768. ISBN 978-84-16186-15-0 [Consulta: 5 març 2020].
* ↑ «ABAD MIRÓ, Gabriela». Base de dades SIDBRINT - Universitat de Barcelona. [Consulta: 21 maig 2021].
* ↑ «Persona - Abad Miró, Gabriela». [Consulta: 5 març 2020].
# Sargon

Sargon és el nom dels següents personatges:
* Sargon d'Accad fou rei d'Akkad (2371-2316 aC)
* Sargon I d'Assíria, rei d'Assíria (r. 1920 aC - 1881 aC)
* Sargon II, rei d'Assíria (r. 722 aC - 705 aC)
* Sargon (escacs)
# Giacomo F. Maraldi

Giacomo Filippo Maraldi, també es coneix com a Jacques Philippe Maraldi (Perinaldo, Itàlia, 21 d'agost de 1665 - París, 1 de desembre de 1729) va ser un astrònom i matemàtic franco-italià.
Nebot de Giovanni Cassini, va treballar la major part de la seva vida a l'Observatori de París (1687-1718). També és l'oncle de Jean-Dominique Maraldi.
Entre el 1700 i el 1718 va treballar en un catàleg d'estreles fixes, i des del 1672 fins al 1719 va estudiar a fons Mart. El seu descobriment astronòmic més famós va ser que les capes de gel de Mart no es troben exactament als pols de rotació d’aquest cos. També va reconèixer (el maig de 1724) que la corona solar visible durant un eclipsi solar pertany al Sol i no a la Lluna, i va descobrir R Hydrae com una estrella variable. També va ajudar amb l'enquesta basada en el Meridià de París.
El 1723 també va confirmar el descobriment anterior (1715) del seu alumne Joseph-Nicolas Delisle del que normalment es coneix com la taca de Poisson, una observació que Domènec Aragó no va reconèixer fins al seu redescobriment a principis del segle xix. En el moment del descobriment d'Aragó, el punt de Poisson donava proves convincents de la naturalesa d'ona de la llum en disputa.
En matemàtiques és molt conegut per haver obtingut l'angle en forma de dodecaedre ròmbic el 1712, que encara s'anomena angle de Maraldi.
Els cràters de la Lluna i Mart van ser anomenats en honor seu i del seu nebot.

## Referències

* ↑ «Chronology of Discoveries About the Sun». MrEclipse.com, 1999. Arxivat de l'original el 2020-10-19. [Consulta: 3 juliol 2012].
* ↑ Maraldi, G.F. (en francès) Histoire de l'Académie Royale des Sciences ... Avec les Mémoires de Mathématique & de Physique, 1723, pàg. 111–143. From p. 140: "La lumiere plus grande au milieu des boules plus petites, fait voir qu'elle circule en plus grande abondance & plus facilement autour des petites boules qu'autour des grandes." (More light in the middle of the smaller balls shows that it [i.e., light] spreads in greater abundance and more easily around small balls than around big [ones].) Fig. 8 on Plate 6 (following p. 142) shows light at the center of a ball's shadow.
* ↑ . 4th. ISBN 0-8053-8566-5.
* ↑ «Jacques Philippe Maraldi, Maraldi I (August 21, 1665 - December 1, 1729)». Messier.seds.org. Arxivat de l'original el d’octubre 28, 2021. [Consulta: 5 abril 2021].

## Enllaços externs

* Història d'Observacions de Mart (en anglès)
* Biografia curta (en anglès)
# Munroa

Munroa és un gènere de plantes de la subfamília de les cloridòidies, família de les poàcies. És originària dels Estats Units i dels Andes.
El gènere fou descrit per John Torrey i descrit a Reports of explorations and surveys: to ascertain the most practicable and economical route for a railroad from the Mississippi River to the Pacific Ocean, made under the direction of the Secretary of War 4(5): 158. 1857.
El nom del gènere va ser atorgat en honor de William Munro, militar i botànic anglès.

## Taxonomia

* Munroa andina Phil.
* Munroa argentina Griseb.
* Munroa benthamiana
* Munroa decumbens Phil.
* Munroa mendocina Phil.
* Munroa multiflora Phil.
* Munroa squarrosa (Nutt.)Torr.

## Referències

* 1 2 Watson L, Dallwitz MJ. «The grass genera of the world: descriptions, illustrations, identification, and information retrieval; including synonyms, morphology, anatomy, physiology, phytochemistry, cytology, classification, pathogens, world and local distribution, and references». The Grass Genera of the World, 2008. Arxivat de l'original el 2014-11-29. [Consulta: 3 març 2010].
* ↑ «Munroa». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 17 novembre 2014].

## Bibliografia

* Clayton, W.D., Harman, K.T. and Williamson, H. (2006 en endavant). Munroa. A: GrassBase - The Online World Grass Flora.
# Francisco Sá

Francisco Sá (25 d'octubre de 1945) és un exfutbolista argentí.

## Selecció de l'Argentina

Va formar part de l'equip argentí a la Copa del Món de 1974.

## Referències

* ↑ «CONMEBOL interview (castellà)». Arxivat de l'original el 17 de desembre 2008. [Consulta: 17 març 2018].
* ↑ Boca Juniors profile Arxivat 2019-04-16 a Wayback Machine. (castellà)
# Canal Inferior del Jhelum

El canal Inferior del Jhelum (Lower Jhelum Canal) és una obra d'irrigació permanent al Panjab (Pakistan) que deriva del riu Jhelum del que surt per l'esquerra i rega tota la zona entre el riu Jhelum i el Chenab entre Miani al Jhelum i Pindi al Chenab. La sortida del canal és a Mong Rasul al districte de Gujrat. Hi ha diverses branques menors sent la principal la branca de Shahpur; després d'un curs de 63 km es bifurca en dues branques que reguen el nord i sud del Chaj Doab. Les línies principals mesuren 269 km però amb els distributaris són uns 1550 km. Les terres es van dividir en parcel·les d'11 hectàrees cadascuna.
Fou obert el 30 d'octubre de 1901.

## Referències

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Sindicat d'Autors Dramàtics Catalans

El Sindicat d'Autors Dramàtics Catalans (SADC) va ser una entitat, dedicada al foment del teatre, que va funcionar entre l'octubre de 1911 i gener de 1913.
El SADC va néixer la temporada 1911-1912, com a resposta, a les desavinences entre diferents professionals del teatre i la figura de l'empresari teatral. La tensió arriba al seu punt culminant amb la negativa de Ramon Franqueza a cedir el Teatre Principal per als assajos de Flors de cingle d'Ignasi Iglésias. Així, un nombre considerable de dramaturgs, actors i escenògrafs es van aplegar per crear el Sindicat. Apel·les Mestres en va assumir la presidència i Santiago Rusiñol, Àngel Guimerà i Ignasi Iglésias van ser nomenats presidents honoraris.
La companyia d'actors del Sindicat va estar dirigida fins al 5 d'octubre del 1912 per Jaume Borràs. Els actors que van prendre part en les representacions van ser entre altres: August Barbosa, Emília Baró, Rafael Bardem, Carles Capdevila, Elvira Fremont, Avel·lí Galceran, Ramon Martori, Ramon Tor o Antònia Verdier. Les funcions d'empresari foren compartides per Josep Pous i Pagès i Joan Gumà, arrendatari del teatre El Dorado, seu del SADC durant la seva primera temporada. Els dos coempresaris, juntament amb els crítics Emili Tintorer i Josep Roca i Roca, van formar part del Comitè de Lectura encarregat de seleccionar les obres que serien representades.
Joan Gumà va marxar del Sindicat a partir de la segona temporada. El SADC es va desplaçar al Teatre Espanyol i Antoni Piera va substituir Jaume Borràs en la direcció de la companyia, fins al 7 de gener del 1913, data en què el Sindicat es dissol sense haver aconseguit ser econòmicament viable.

## Produccions

* 24/02/1912. Flors de cingle, d'Ignasi Iglésias
* 24/02/1912. Torre Torretes de Josep Burgas
* 02/03/1912. El pintor de miracles, de Santiago Rusiñol
* 09/03/1912. L'estiuet de Sant Martí, d'Apel·les Mestres
* 16/03/1912. El tresor, de Josep Morató
* 18/03/1912. Marinesca, de Pere Colomer i Fors
* 23/03/1912. La germaneta, de Manuel Folch i Torres
* 30/03/1912. La Verge del Mar, de Santiago Rusiñol
* 06/04/1912. Nausica, de Joan Maragall
* 13/04/1912. La forastera, de Pau Parellada
* 20/04/1912. L'Esbojarrada, d'Antoni Muntañola
* 27/04/1912. El despatriat, de Santiago Rusiñol
* 04/05/1912. El gran Aleix, de Joan Puig i Ferreter
* 11/05/1912. En Joan Bonhome, de Josep Pous i Pagès
* 15/05/1912. Vint anys després, de Salvador Bonavia
* 18/05/1912. Desamor, de Joan Puig i Ferreter
* 25/05/1912. Dissabte de Glòria, de Manuel Folch i Torres
* 05/10/1912. El campanar de Palma, de Serafí Pitarra
* 24/10/1912. Senyora àvia vol marit, de Josep Pous i Pagès
* 15/11/1912. L'home de palla, d'Ignasi Iglésias
* 27/11/1912. Epitalami, d'Ambrosi Carrion
* 12/12/1912. La sagrada família, d'Avel·lí Artís i Balaguer
* 20/12/1912. La casa de tothom, de Josep Morató
* 04/01/1913. El cego Simó, de Francesc Recasens

## Referències

* ↑ Tomàs Albina, Alba. «Sindicat d'Autors Dramàtics Catalans». Institut del Teatre. [Consulta: 25 abril 2020].
* ↑ «Sindicat d'Autors Dramàtics Catalans». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Gibó àgil

El gibó àgil (Hylobates agilis) o gibó de mans negres és una espècie de primat hominoïdeu de la família dels gibons (Hylobatidae). Viu al sud-est asiàtic, Sumatra i Borneo.

## Taxonomia

Es coneixen tres subespècies de Hylobates agilis:
* Hylobates agilis agilis, gibó àgil de muntanya
* Hylobates agilis unko, gibón ágil de terres baixes
Alguns científics ubiquen al gibó àgil de Borneo com a espècie a part denominada Hylobates albibarbis.

## Referències

* ↑ Geissmann, Thomas. «Gibbon Systematics and Species Identification» (en anglès). [Consulta: 13 abril 2006].
* ↑ Groves, Colin. Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World (en anglès). 3a edició. Johns Hopkins University Press, 2005, pàg. 179. ISBN 0-801-88221-4. (anglès)
# N-141c

L'N-141c és una carretera catalana que fou de titularitat estatal, d'aquí la N de la seva denominació, que uneix les ciutats de Manresa, al Bages i Vic, a Osona, tot i que el seu traçat no arriba del tot a aquesta darrera ciutat. Actualment és competència de la Generalitat de Catalunya.
Té el seu inici al començament del carrer manresà denominat Carretera de Vic, a la confluència amb la Muralla del Carme i la Carretera de Cardona. Des d'allí s'adreça cap al nord-est, en línia recta gairebé tot el tram, fins a la Costa Roja, on hi ha el Polígon Industrial dels Dolors. Al capdamunt de la Costa Roja enllaça amb la carretera C-55 i amb la C-18c; amb aquesta darrera carretera comparteix un tram del seu recorregut.
En arribar a la Rosaleda, on hi ha el Polígon Industrial El Grau, la N-141c se'n separa cap al nord-est, i mena a Sant Fruitós de Bages, Torrella de Baix, trencall de Navarcles, Calders i Moià, travessant la comarca del Moianès. A continuació, després de passar per Collsuspina, davalla cap a la comarca d'Osona, passa pels trencalls de Muntanyola i Tona (Osona), després pels de Munter i Malla, i s'aboca en la carretera C-17 en una rotonda d'on també surt, cap a llevant, la carretera local BV-5306.
A continuació surt de Vic amb el nom de N-141d per Calldetenes i estava previst que continués fins a Girona, però per la difícil orografia només es va fer el tram fins a Sau i amb el nom N-141 e entre Anglès i Girona per Bescanó, Salt i Santa Eugènia de Ter.

## Enllaços externs

* La N-141c en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Francisco Sosa

Francisco Sosa és un exfutbolista paraguaià.

## Selecció del Paraguai

Va formar part de l'equip paraguaià a la Copa del Món de 1950.

## Referències

* ↑ 1950 FIFA World Cup Brazil Arxivat 25-10-2011 a Wayback Machine.
* ↑ Francisco Sosa Fitxa i estadístiques a la FIFA
# Cantó de Saint-Max

El cantó de Saint-Max és un cantó francès del departament de Meurthe i Mosel·la, situat al districte de Nancy. Té 3 municipis i el cap és Saint-Max.

## Municipis

* Dommartemont
* Essey-lès-Nancy
* Saint-Max

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1973-1982 | Job Durupt | PS |
| 1982-2001 | Jean-Luc Riethmuller | UDF |
| 2001- | Louis Causero | UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| 13.132 | 17.569 | 20.561 | 19.709 | 19.148 | 18.879 | 18.579 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||