OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carrer de Sant Rafael (Arenys de Mar)

El carrer de Sant Rafael és un carrer d'Arenys de Mar (Maresme) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un conjunt de casetes senzilles de dues plantes i entre mitgeres. A la planta baixa hi ha un portal i una finestra, a vegades és de pedra al pis hi ha un balcó. A moltes d'aquestes cases hi ha unes pedres que sobresurten de les façanes, arran de terra, que servien per protegir les cases de les rodes dels carros.

## Referències

* ↑ «Carrer de Sant Rafael». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 juliol 2015].
# Carrer de Sant Pau

* Per a altres significats, vegeu «Carrer Sant Pau (desambiguació)».
El carrer de Sant Pau o de Sant Pau del Camp és un dels carrers principals del Raval de Barcelona. Comença a la Rambla, a l'alçada del Pla de la Boqueria, i acaba a la confluència de la Ronda de Sant Pau i l'Avinguda del Paral·lel.

## Edificis d'interès

* Gran Teatre del Liceu, reconstruït el 1999 pels arquitects Ignasi de Solà-Morales, Xavier Fabré i Lluís Dilmé.
* Fonda Espanya, reformada per Lluís Domènech i Montaner a la planta baixa als anys 1902-03.
* Sant Pau del Camp, antic monestir romànic del segle ix.
* Grup Escolar Collaso i Gil, obra de 1932 de Josep Goday i Casals.

## Galeria d'imatges

* Convent dels trinitaris cantonada Rambla-Carrer Sant Pau (c.a. 1836)
* Incendi del Liceu amb la cantonada Rambla-carrer Sant Pau
* Sant Pau del Camp al número 99
* Grup Escolar Collaso i Gil al número 101 del carrer Sant Pau

## Referències

* ↑ Cecília Lorenzo Gibert; Núria Claver López 501 racons màgics de Barcelona que has de conèixer abans de morir. ARA LLIBRES, 12 gener 2012, p. 52–. ISBN 978-84-15224-29-7.
* ↑ Loya Piñera, Vanessa «Reconstrucción de la memoria: el Gran Teatro del Liceo». .

## Bibliografia

* PLADEVALL, Antoni: "Els monestirs catalans", Edicions Destino, Barcelona, 1970, ISBN 84-233-0511-2
* VIGUÉ, Jordi: "El monestir romànic de Sant Pau del Camp", amb el capítol "La història", d'Antoni Pladevall, Barcelona, Artestudi, 1974.
* PLADEVALL, Antoni, i ADELL i GISBERT, Joan Albert: "Sant Pau del Camp", dins Catalunya Romànica (27 volums), Barcelona, Enciclopèdia Catalana, 1984-1998, vol. XX, 1992, pàgines 213-229.
* DALMASES, David: "Bibliografia sobre Sant Pau del Camp de Barcelona. Aproximació a la seva fundació", Lambard, Estudis d'Art Medieval, V (Barcelona, 1989-1991), 1992, pàgines 89-111.
* MUTGÉ VIVES, Josefina: "Pergamins del monestir benedictí de Sant Pau del Camp de Barcelona de l'Arxiu de la Corona d'Aragó (segles XII-XIV)", Barcelona, CSIC, Institució Milà i Fontanals, 2002.
* MUTGÉ VIVES, Josefina: "El monestir benedictí de Sant Pau del Camp de Barcelona a través de la documentació de Cancelleria Reial de l'Arxiu de la Corona d'Aragó (1287-1510)", Barcelona, Fundació Noguera (Textos i Documents nº 42), 2008.

## Enllaços externs

* Informació amb imatges de Sant Pau del Camp Arxivat 2009-04-14 a Wayback Machine.
* Monestirs de Catalunya. Sant Pau del Camp
* Informació històrica, fotografies, curiositats... Informació sobre l'antic monestir de Sant Pau del Camp Arxivat 2018-08-08 a Wayback Machine.
* Sant Pau del Camp a HistòriadeBarcelona.org Arxivat 2013-11-07 a Wayback Machine.
* Guia temàtica Biblioteca ETSAB: Església de Sant Pau del Camp
# Castell de Sant Feliu d'Avall

El Castell de Sant Feliu d'Avall era un castell medieval d'estil romànic del segle x situat en el poble de Sant Feliu d'Avall, de la comuna del mateix nom, a la comarca del Rosselló (Catalunya del Nord).
El castell, quasi del tot desaparegut, era a ponent del poble vell de Sant Feliu d'Avall. En queden restes a les cases del carrer del Castell d'aquest poble. Sens dubte té els seus orígens en el segle xii, o abans, malgrat que la primera documentació que se'n té és del 1361.
* Pany de paret del castell
* Restes de les parets mestres del castell

## Característiques

Només unes excavacions arqueològiques a la mota existent a ponent del poble, en direcció a Millars, podrien permetre descobrir les restes d'aquest castell. A uns 90 metres a l'oest de la vila fortificada hi ha unes restes de parets amb aparell medieval, que cal atribuir a aquest castell.

## Referències

* ↑ «Lloc on era el Castell de Sant Feliu d'Avall en els ortofotomapes de l'IGN». Arxivat de l'original el 2016-09-16. [Consulta: 26 agost 2016].
* ↑ Ponsich 1993.

## Bibliografia

* Ponsich, Pere. «Castells i edificacions militars del Rosselló anteriors al 1300: Sant Feliu d'Avall. Castell de Sant Feliu d'Avall». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.
# Casa al carrer Santa Marina, 27 (Valls)

La Casa al carrer Santa Marina, 27 és una obra de Valls (Alt Camp) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Casa al carrer Santa Marina, situada entre mitgeres. Té quatre altures, planta baixa i tres pisos. Presenta restes de pintura en tota la façana, i destaquen els dos portals d'arcs rebaixats, adovellats, amb la dovella clau ressaltada en forma de mènsula que suporta la balconada correguda superior.

## Referències

* ↑ «Casa al carrer Santa Marina, 27». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 novembre 2017].
# Casa al carrer Santa Úrsula, 2 (Valls)

La Casa al carrer Santa Úrsula, 2 és una obra de Valls (Alt Camp) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici situat a la cantonada dels carrers Santa Úrsula i Santa Marina. La composició de les dues façanes correspon a la tipologia pròpia dels habitatges del segle xix. Es tracta d'un edifici de cinc altures, planta baixa, entresòl i tres pisos, tot i que part d'aquests es troben enderrocats. L'edifici presenta un estat de ruïna, però es poden diferenciar alguns elements estilístics rellevants: les línies d'imposta motllurades que separen cada planta i reflecteixen els forjats exteriorment o els balcons amb volada de pedra suportada per dues mènsules i barana de ferro forjat.

## Referències

* ↑ «Casa al carrer Santa Úrsula, 2». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 novembre 2017].
# Castell d'Espluga de Serra

El Castell d'Espluga de Serra era el castell medieval, d'època romànica, del poble del mateix nom, pertanyent al terme municipal de Tremp, dins de l'antic terme d'Espluga de Serra.
Esmentat des del 1085, el 1122 fou donat com a penyora a Bernat Ramon I de Pallars Jussà pel seu parent i veí Artau III de Pallars Sobirà, i a partir d'aquell moment fou utilitzat més d'un cop com a garantia de pactes, fins i tot matrimonials. No pertangué, com hi pertanyien molts dels castells veïns, a la baronia d'Erill, sinó que sempre estigué d'una manera o altra directament lligat als interessos comtals fins que, ja a l'edat moderna, fou cedit als Mur. Finalment, en el moment de l'extinció dels senyorius, pertanyia als marquesos de Gironella, que també tenien Castellet.
El castell formava un conjunt amb el poble, de manera que les muralles del castell tenien continuïtat en les murades que envoltaven el poble clos.
Actualment queden restes del castell d'Espluga de Serra, damunt del turonet que domina el poble.

## Bibliografia

* BOIX I POCIELLO, Jordi. "Castell d'Enrens". Dins El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Catàleg Biamonti

El Catàleg Biamonti és un catàleg de composicions de Ludwig van Beethoven publicat per Ilte a Torí, el 1968. El nom original de l'obra és Catalogo cronologico e tematico di tutte le opere di Beethoven, comprese quelle inedite e gli abbozzi non utilizzati. Giovanni Biamonti va tractar de combinar totes les peces de l'autor, inclosos les obres tractades en altres catàlegs (número d'opus, Catàleg Kinsky-Halm, Hess i Grove), en un sol llistat cronològic. Tots els altres catàlegs estan numerades per data de publicació. En aquest catàleg, el sistema de numeració utilitzat és el de les lletres "Bia" més el nombre atribuït a la peça en el catàleg.
Tot i que el treball de Biamonti comprèn 849 entrades en les que s'inclouen les obres peces publicades i no publicades –fins i tot fragments–, des del 1782 fins al març de 1827, hi ha algunes obres que Biamonti desconeixia, de manera que encara no existeix un sol catàleg que unifica totes les composicions de Beethoven. Els números de Biamonti, a més, s'utilitzen rarament i hi ha preferència per l'ús dels números WoO.

## Referències

* Biamonti, Giovanni. Catologo cronologo e tematico delle opere di Beethoven. Torino: ILTE, 1968. OCLC 2028666.

## Enllaços externs

* Biamonti catalogue from lvbeethoven.com — includes Opus numbers, Kinsky-Halm, Hess and Grove catalogues, with dedicatees, librettists, and other information, as well as sound files.
# Catàleg General d'Estrelles Variables

El Catàleg General d'Estrelles Variables (GCVS segons les seves sigles en anglès) és una llista d'estrelles variables.
La seva primera edició, que contenia 10.820 estrelles, fou publicat l'any 1948 per l'Acadèmia de Ciències de l'URSS, editat per B. V. Kukarkin i P. P. Parenago. La segona i la tercera edicions varen ser publicades l'any 1958 i l'any 1968; la quarta edició, en tres volums, fou publicada 1985-1987. Contenia 28.435 estrelles. Es va publicar més tard un quart volum que contenia taules de referència, i també un quint volum que contenia estrelles variables fora de la Galàxia.
La versió més actualitzada del CGEV es pot aconseguir a una pàgina web. Conté coordenades millorades per les estrelles variables de la quarta edició impresa del CGEV, així com estrelles variables descobertes massa recentment per haver estat incloses en la quarta edició. Es pot aconseguir una versió més antiga del CGEV de l'any 2004 del servei VizieR al Centre de Dades astronòmiques d'Estrasburg sota el nom Catàleg General Combinat d'Estrelles Variables (GCVS4.2; VizieR nombre de la base de dades II/250).

## Referències

* ↑ «The names and catalogues of variable stars». [Consulta: 19 setembre 2007].
* 1 2 3 The General Catalog of Variable Stars (GCVS), N. N. Samus, O. V. Durlevich, O. V., and R. V. Kazarovets, Baltic Astronomy 6 (1997), pp. 296–299.
* ↑ The combined table of General Catalogue of Variable Stars Volumes I–III, 4th ed. (GCVS4) (Kholopov+ 1988) and Namelists of Variable Stars Nos. 67-78 (Kholopov+, 1985-2008) with improved coordinates, web page al GCVS website, dades obtingudes en línia el 19 de setembre de 2007.
* ↑ Combined General Catalog of Variable Stars (GCVS4.2), 2004 version of the GCVS, at the the Centre de Dades astronòmiques d'Estrasburg.

## Vegeu també

* Llista d'estrelles variables

## Enllaços externs

* GCVS website(anglès)
* Catàleg General Combinat d'Estrelles Variables (GCVS4.2), 2004 versió del CGEV, al Centre de Dades astronòmiques d'Estrasburg (anglès)
# Casa Artal (Palau de Noguera)

La Casa Artal és una obra de Palau de Noguera, al municipi de Tremp (Pallars Jussà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Casa l'Artal està situada en el nucli urbà de Palau de Noguera, concretament en el carrer Major.
És un habitatge unifamiliar, entre mitgeres, de planta baixa, pis i golfes. Es troba greument alterada, conservant només alguns elements de valor patrimonial com poden ésser la porta d'accés i l'escut de la dovella clau. Es tracta d'una porta d'arc de mig punt adovellat amb una motllura arrodonida en la zona del intradós. En la dovella clau s'hi diferencia un escut on figuren les inicials "IHS", la data de 1588 i una flor dins un cercle.
La data de l'escut ens indica una reforma important a finals del segle xvi, moment important pel que fa al poder econòmic i social representat pels grans casals rurals pallaresos.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Artal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 març 2019].
# Castell del Boixar (la Pobla de Benifassà)

El castell del Boixar és un monument catalogat com Bé d'Interès Cultural, per declaració genèrica, amb identificador: 12.03.093-007, segons consta en la fitxa de la Direcció general de Patrimoni Artístic de la Generalitat Valenciana.
En l'actualitat solament queden restes de part de les dependències del castell, que es troben integrades en edificis d'habitatges de la pedania de El Boixar, que forma part del municipi de La Pobla de Benifassà.

## Història i descripció

Es creu que era un castell de reduïdes dimensions que era utilitzat per a serveis auxiliars del castell de Beni-Hazá. Se suposa que va ser conquerit per Jaume el Conqueridor en 1233 i que va ser derruït posteriorment utilitzant-se els seus materials per a la construcció d'altres edificis. Aquest fet sembla reforçat per no tornar a ser esmentat el castell amb posterioritat a la seva conquesta.
Poden observar-se petits llenços, els quals eren part de la seua muralla, i un edifici que havia d'emprar-se com a annex. De la resta no queda gens i en el seu lloc en l'actualitat pot contemplar-se una era i altres edificacions com la casa que presenta en la llinda de la porta un escut amb torre.

## Referències

* ↑ URL de la referència: http://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=3028.
* ↑ «Fitxa BIC» (en castellà). [Consulta: 6 juny 2016].
* 1 2 3 VVAA. «VIII Baix Maestrat». A: MSJ. Castillos,torres y fortalezas de la Comunidad Valenciana (en castellà). València: Editorial Prensa Valenciana SA, 1995, p. 259.
* 1 2 Castellón Mediterráneo. «Arquitectura y monumentos. Castillo de Boixar (La Pobla de Benifassa)» (en castellà). [Consulta: 6 juny 2016].
# Cecil Green

Cecil Green va ser un pilot estatunidenc de curses automobilístiques nascut el 30 de setembre del 1919 a Dallas, Texas.
Green va guanyar diverses curses en diferents categories, arribant a córrer a la Champ Car a les temporades 1948-1951 incloent-hi la cursa de les 500 milles d'Indianapolis dels anys 1950 i 1951.
Cecil Green va morir el 29 de juliol del 1951 disputant una cursa a Winchester, Indiana.

## Resultats a la Indy 500

| Any | Cotxe | Sortida | Vel. mitja | Ranking | Final | Voltes | V. líder | Retirat |
| 1950 | 54 | 12 | 132.910 | 2 | 4 | 137 | 0 | Va acabar |
| 1951 | 4 | 10 | 131.892 | 32 | 22 | 80 | 5 | Motor |
| Totals | Totals | Totals | Totals | Totals | Totals | 217 | 5 | |
| Curses | 2 |
| Poles | 0 |
| Voltes líder | 0 |
| Victòries | 0 |
| Top 5 | 1 |
| Top 10 | 1 |
| Retirades | 1 |

## A la F1

El Gran Premi d'Indianapolis 500 va formar part del calendari del campionat del món de la Fórmula 1 entre les temporades 1950 a la 1960. Els pilots que competien a la Indy durant aquests anys també eren comptabilitats pel campionat de la F1.
Cecil Green va participar en 2 curses de F1, debutant al Gran Premi d'Indianapolis 500 del 1950.

### Palmarès a la F1

* Participacions: 2
* Poles: 0
* Voltes Ràpides: 0
* Victòries: 0
* Pòdiums: 0
* Punts vàlids per la F1: 3
# Caterina I

Caterina I és el nom dels següents personatges:
* Caterina I d'Empúries
* Caterina I de Navarra
* Caterina I de Rússia
Viccionari
# Ceresole Reale

Ceresole Reale (arpità Cérisoles) és un municipi italià, situat a la ciutat metropolitana de Torí, a la regió del Piemont. L'any 2007 tenia 158 habitants. Està situat a la Vall d'Orco, una de les Valls arpitanes del Piemont. Limita amb els municipis de Bonneval-sur-Arc (Savoia), Groscavallo, Noasca, Rhêmes-Notre-Dame, Val-d'Isère (Savoia) i Valsavarenche.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2004- | Renzo Bruno Mattiet | Llista cívica |
# Centurió

El centurió (centurio) era un oficial de l'exèrcit romà que a les legions romanes comandava una centúria, formada cadascuna per 80 homes, tret que la centúria formés part de la Primera cohort, que tenia el doble de soldats. En la seva tasca estava assistit per un optione, que l'ajudava en la tàctica i el manteniment de la disciplina, per un signifer, el que portava el signum o insígnia de la legió i que n'era el tresorer i un tesserarius, que subministrava les contrasenyes i actuava d'oficial d'enllaç. Els centurions tenien diverses categories, essent la més alta el Primipilus, o primer centurió de la primera cohort, i la més baixa el darrer centurió de la darrera cohort. El seu grau, comparant-lo amb els actuals seria equivalent entre el de tinent el més baix i comandant el Primipilus.
Eren oficials amb funcions tàctiques i administratives i s'escollien per les seves capacitats de resistència i de comandament. El seu nom no prové de que dirigissin cent homes, sinó que deriva de centúria, una unitat militar, administrativa i política de característiques civils. Una centúria a l'exèrcit no va tenir mai cent homes, sinó que oscil·lava durant la República Romana entre els trenta d'una centúria de triaris i els seixanta dels hastats. Cap a finals del segle ii aC la centúria tenia vuitanta homes. Una legió romana constava de 10 cohorts numerades de l'I al X. Una cohort estava formada per 3 maniples i cada manípul per 2 centúries, però la I cohort estava formada per 5 centúries dobles.
Els centurions portaven un bastó de comandament que normalment era un sarment d'un cep de vinya com a símbol d'autoritat, que utilitzaven per castigar, si calia, els soldats poc destres en els exercicis d'entrenament i amb el que colpejaven els que s'endarrerien a la batalla.

## Referències

* ↑ Le Bohec, Y. El ejército romano: instrumento para la conquista de un imperio. Barcelona: Ariel, 2006, p. 58-61. ISBN 8434467976.
Viccionari
# Chvojnica (Prievidza)

* No s'ha de confondre amb Chvojnica (Myjava).
Chvojnica és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Trenčín. La primera menció escrita de la vila es remunta al 1614.

## Referències

* ↑ «Trenčiansky kraj (Slovakia): Districts, Towns and Municipalities - Population Statistics, Charts and Map». [Consulta: 21 desembre 2021].
* ↑ «Základné údaje o obci – Obec Chvojnica – okres Prievidza – oficiálna stránka obce». [Consulta: 23 desembre 2021].
# Chukudu

El chukudu (o chikudu, cbokoudou, tshukudu) és un vehicle de dues rodes utilitzat a l'est de la República Democràtica del Congo. És fet de fusta, i utilitzat per transportar càrrega.
El nom del vehicle és una onomatopeia que imita el so que fa en desplaçar-se. El seu pilot es anomenat chukudeur o tshukudeur (mot creuat que ajunta les paraules chukudu i chauffeur).
El chukudu generalment té un marc angular, dues rodes petites (sovint de fusta, de vegades embolicades amb goma), manillar, i una planxa perquè l'usuari col·loqui damunt el seu genoll mentre propulsa el vehicle amb la seva cama. En un descens, el pilot es posiciona sobre la planxa com ho faria en un patinet. Quan transita sobre terreny pla, el pilot pot posar un genoll sobre la planxa i empènyer amb l'altre peu com en un patinet de genoll.
El 2008, es venien chikudus per US 100$ amb un cost de materials de gairebé US60$. Al 2014 costaven entre 50$ i 100$ i es feien servir per generar unes guanys de fins a US 10$ per dia, en àrees geogràfiques on la majoria de persones viuen amb menys de US 2$ per dia.

## Referències

* ↑ «Tshukudu, the All-Purpose Transport Scooter is Congo's Lifeline». NDTV, 03-07-2014. [Consulta: 21 novembre 2015].
* ↑ Robyn Dixon. «Congo's chairmen of the boards». Los Angeles Times, 21-01-2013. [Consulta: 21 novembre 2015].
* ↑ Alex Halperin and Jina Moore. «Wood, wheels, workhorse: the chikudu story». Christian Science Monitor, 29-08-2008. [Consulta: 21 novembre 2015].

## Vegeu també

* Carro

## Enllaços externs

* The Chukudu Is a Small Ride That's a Big Wheel in Congo - Washington Post 2009
* In eastern Congo, handmade chukudu scooters rule the road - Washington Post 2010
* Chukudus a Goma - YouTube
* Vídeo breu creat per la BBC
* Chukudus de Goma
# Characidium hasemani

Characidium hasemani és una espècie de peix de la família dels crenúquids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 6,8 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: afluents septentrionals de la conca del riu Amazones (Brasil).

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Reinhardt, J. T. 1867. Om trende, formeentligt ubeskrevne fisk af characinernes eller Karpelaxenes familie. Overs. Kgl. Danske Vidensk. Selsk. Forhand. (Kjøbenhavn) 1866: 49-68, Pls. 1-2.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ «Characidium hasemani». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Buckup, P.A. 1993. Review of the characidiin fishes (Teleostei: Characiformes), with descriptions of four new genera and ten new species. Ichthyol. Explor. Freshwat. 4(2):97-154.
* Buckup, P.A. 2003. Crenuchidae (South American darters). p. 87-95. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8. .
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Characidium heirmostigmata

Characidium heirmostigmata és una espècie de peix de la família dels crenúquids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 5,4 cm de llargària total.
* Nombre de vèrtebres: 34.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: rius Abelha, Barra Grande i Nestor a la conca del riu Paranà al Brasil.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Buckup, P.A. 1993. Review of the characidiin fishes (Teleostei: Characiformes), with descriptions of four new genera and ten new species. Ichthyol. Explor. Freshwat. 4(2):97-154.
* Buckup, P.A. 2003. Crenuchidae (South American darters). p. 87-95. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8. .
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* «Characidium heirmostigmata». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)