OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Emili Donato i Prunera

Emili Donato i Prunera (Reus, 1901 - Tarragona, 1968) va ser un catedràtic, escriptor i traductor català.
Es llicencià en filosofia i exercí a l'Institut de Reus al de Tarragona i al de Figueres com a catedràtic. Publicà articles al diari Foment, de tendència republicana, amb el pseudònim d'Edipi, i alguns llibres: Homosexualismo: frente a Gide (Madrid 1931), Lecciones de lógica (Reus 1932) Lecciones de ética (Figueres 1933), Poemes d'ahir i d'avui (Barcelona 1935). Es casà amb la pintora Magda Folch
Després de la guerra civil Emili Donato fou depurat i apartat de la docència i el matrimoni va passar dificultats. Va dedicar-se a la traducció, sobretot de l'alemany, d'autors com Hans Hellmut Kirst, Ekrem Arkugal, Jürgen Thorwald, i d'altres. Un cop rehabilitat, el matrimoni es va traslladar a Eivissa i a partir de 1960 a Tarragona on van exercir ambdós de professors. Va participar amb els seus poemes a l'Antologia de la poesia reusenca durant diferents anys.

## Referències

* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 220-221.
* ↑ Toda, Agnès. "Les Antologies de poesia reusenca". A: La literatura de postguerra a Reus: cultura i ètica. Reus: Centre de Lectura, 2003, p.161-162. ISBN 8487873529
# Ane (pel·lícula)

Ane és una pel·lícula espanyola de thriller del 2020 dirigida per David Pérez Sañudo. Va tenir una bona acollida al Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 2020 i va rebre el premi Irizar. Es va estrenar el 16 d'octubre de 2020 al País Basc.
La pel·lícula ha estat nominada a cinc Premis Goya i tres Premis Feroz.

## Sinopsi

Lide, una mare jove, treballa com a vigilant de seguretat per a un projecte d'enginyeria que té part de la seva comunitat en peu de guerra. Aquest drama es palesa en comparació quan, un dia, s'aixeca per comprovar que la seva filla Ane no és a casa ni que ha dormit al seu llit.
Ni els personatges de la pel·lícula ni l'espectador veuen a Ane i la tensió augmentada a la comunitat sembla augmentar el buit que ha deixat. Mentre Lide es dirigeix cap a la seva exparella Fernando (Mikel Losada), el pare d'Ane, per obtenir ajuda, es fa evident que d'alguna manera té por d'aquesta filla invisible.

## Repartiment

* Mikel Losada: Fernando
* Patricia López Arnaiz: Lide
* Gorka Aginagalde: Jorge
* Fernando Albizu: director de lescola
* Nagore Aranburu: Isabel
* Iñaki Ardanaz: Txepo
* Karlos Aurrekoetxea: Rojas
* Leo Blanco: Koldo
* David Blanka: Peio
* Luis Callejo: Eneko
* Miren Gaztañaga
* Lorea Ibarra: Maitane
* Aia Kruse: Leire
* Karmele Larrinagaː Carmen
* Amaia Lizarralde: Laura
* Lander Otaola: Andoni Urtubi
* Ane Pikaza: Miren
* Erik Probanza: Iker
* Fernando Pérez Sañudo: Noi del mercat
* Gaizka Ugarte: Karlos
* Jone Laspiur: Ane

## Premis

| Premis | Categoria | Nominada | Resultat |
| Premis Goya | Millor pel·lícula | Millor pel·lícula | Nominat |
| Premis Goya | Millor director novell | David Pérez Sañudo | Nominat |
| Premis Goya | Millor guió adaptat | Marina Parés i David Pérez Sañudo | Guanyadors |
| Premis Goya | Millor actriu | Patricia López Arnaiz | Guanyadora |
| Premis Goya | Millor actriu revelació | Jone Laspiur | Guanyadora |
| Premis Feroz | Millor pel·lícula dramàtica | Millor pel·lícula dramàtica | Nominat |
| Premis Feroz | Millor guió | Marina Parés i David Pérez Sañudo | Nominat |
| Premis Feroz | Millor actriu | Patricia López Arnaiz | Guanyadora |

## Referències

* ↑ Arin, Nagore. «Harreman bat, zalantzaz betea». Berria, 10-10-2020.
* ↑ «La boda de Rosa, Las ninas y Akelarre encabezan las nominaciones a los premios Feroz» (en castellà). rtve.es, 10-12-2020. [Consulta: 3 gener 2021].
* ↑ Roxborough, Scott; Szalai, Georg. «Netflix Drama Leads Spain's Goya Awards Nominations». The Hollywood Reporter, 18-01-2021. [Consulta: 18 gener 2021].
* ↑ Loureda, Carlos. «‘Ane’, de David Pérez Sañudo, potente y arrolladora ópera prima». Fotogramas, 20-09-2020.

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Capella dels Dolors (Sant Joan de les Abadesses)

La Capella dels Dolors és una obra de Sant Joan de les Abadesses (Ripollès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La capella dels Dolors és un edifici contigu a l'església i al claustre del monestir Sant Joan de les Abadesses. És de planta rectangular i és cobert amb una teulada a dues aigües. És un edifici construït entre els anys 1948 i 1951 al lloc on, des del segle xviii hi havia la capella dels Dolors i, en època monàstica, probablement era ocupat pel dormitori de la comunitat. La capella dels Dolors se circumscriu dins del pla de restauració del monestir projectat per l'arquitecte Raimon Duran i Reynals. A l'interior de la capella sobresurt la decoració barroca del presbiteri, traslladada del lloc que ocupava a l'origen, això és, el cambril barroc afegit a l'església durant el segle xviii. El cambril va ser obra de l'arquitecte Josep Morató i hi van treballar diferents artesans, escultors i pintors, entre els quals, Jacint, Pere i Francesc Morató, Joan Arnau, Josep Ral i Marian Colomer. La decoració interior de la capella dels Dolors, a més de l'esmentada i que fou traslladada del cambril abans del seu enderroc, es complementa amb la magnífica escultura de la Pietat, obra de Josep Viladomat, i les pintures de la nau, amb temes eucarístics, realitzats per Josep Obiols.

## Referències

* ↑ «Capella dels Dolors». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 11 maig 2021].
# Babúkhovo

Babúkhovo (en rus: Бабухово) és un poble de l'óblast de Vladímir, a Rússia, segons el cens del 2010 no tenia cap habitant. Pertany al districte municipal de Mélenki.

## Referències

* ↑ Серёгин А. П. Флора Владимирской области: конспект и атлас. — Тула: Гриф и К, 2012. — 620 с.
* ↑ «В.Г. Добронравов. Историко-статистическое описание церквей и приходов Владимирской епархии: Вып. 4: Меленковский, Муромский, Покровский и Судогодский уезды. - 1897». Arxivat de l'original el 2018-05-09.
# Temporada 1893-1894 del Liceu

La temporada 1893-1894 només es va representar el primer acte de Guillaume Tell. El 7 de novembre de 1893, en la nit d'inauguració de la temporada, es produí l'episodi conegut popularment com la Bomba del Liceu. L'anarquista Santiago Salvador llençà dues bombes Orsini sobre la platea del teatre, de les quals només n'explotà una que causà una vintena de morts. La temporada se suspèn i el Liceu tancà les portes. Però no per gaire temps.
Es reprenen les activitats artístiques el 18 de gener de 1894 amb una sèrie de 8 concerts instrumentals dirigits pel mestre Antoni Nicolau. El primer espectacle teatral va tenir efecte el dissabte 24 de març de 1894, temporada de primavera amb l'opereta La Fille de madame Angot de Charles Lecocq. Es va estrenar després el ballet Coppélia de Léo Delibes, que va merèixer 36 representacions consecutives.
| Temporada 1893-1894 del Liceu |||||||
| Òpera | Compositor | Director musical | Director d'escena | Papers principals | Producció | Dates |
| Guillaume Tell | Gioacchino Rossini | Leopoldo Mugnone | | Maria Roelants, Luigia Leoni, Paul Lhérie, Giacomo Rawner, Francesco Daddi, Constantino Thos, Virginia Damerini. | | 7 de novembre |
| Faust | Charles Gounod | | | Araceli D'Aponte, Josep Brotat, Salvador Mestres, Luis Miró | | gener |
| La Fille de madame Angot | Charles Lecocq | | | | | 24 de març |

## Referències

* ↑ Històries de l'òpera: al Liceu. Amb Marcel Gorgori i Roger Alier
* ↑ El llibre del Liceu indica "Srta. Ferranti", però no hi havia a la companyia d'òpera italiana cap cantant amb aquest cognom. Es tracta d'una errada, i va ser Virginia Damerini qui va cantar aquell vespre. La Vanguardia, 9 de novembre de 1893, p. 2.
* ↑ «Cronologia del Liceu». Liceu. [Consulta: 21 octubre 2018].
* ↑ De totes maneres havia de tenir un paper secundari, ja que no apareix a cap elenc de l'època
# Districte de Bumthang

El Districte de Bumthang, és un dels 20 districtes que forma el regne de Bhutan. Està situat a la part nord del país i limita a l'est amb el districte de Lhuntse, a l'oest amb els districtes de Trongsa i Wangdue, al sud amb el districte de Zhemgang i al nord amb la regió autònoma xinesa del Tibet. Té una superfície de 2.708,46 km², dels quals, un 59,34% està cobert per boscos. Té una població de 18.965 (2015) habitants, dels quals, uns 4.800 viuen a Jakar, la capital de la regió. La majoria d'habitants viuen en zones rurals. La regió té una altitud compresa entre els 2.600 i els 4.500 metres.
La regió està formada per 4 grans valls: Ura, Chumey, Tang i Cheokhor (més coneguda com a vall de Bumthang). Bumthang està format per 4 municipis (anomenats gewogs) que inclouen 104 poblacions de diferents mides.

## Patrimoni

Bumthang és un dels districtes de Bhutan més rics en patrimoni històric i espiritual. Dins del seu patrimoni hi trobem el Jambay Lhakhang, que segons la llegenda, és un dels 108 temples construïts simultàniament l'any 659 d.C. pel rei Songtsen Gampo per fer front a un malvat dimoni que habitava a l'Himàlaia. El seu actual aspecte data del segle xx.

## Etimologia

Existeixen dues versions sobre l'origen del nom de Bumthang. La vall de Cheokhor, coneguda com a vall de Bumthang, se suposa que té forma de bumpa, els recipients amb aigua beneïda que es troben a l'altar d'un lhakhang. L'altre versió podria venir de Bum, que significa noia, i Thang, que significa terreny pla.

## Economia

L'economia de la regió es basa en la producció agrícola de blat, blat sarraí, productes lactis, mel, pomes, patates, arròs i productes derivats de la llana.

## Llengua

A Bumthang s'hi para una llengua pròpia anomenada bhumtam o bhumtangkha, parlada per aproximadament unes 20.000 persones. Està classificada com a llengua tibetobirmana. També es parla a les regions properes de Lhuntse, Mongar i Trongsa.

## Referències

* ↑ «National Statistics Bureau - nsb.gov.bt» (en anglès). [Consulta: 24 novembre 2017].
* ↑ «World Population Review» (en anglès). [Consulta: 24 novembre 2017].
* ↑ «World Data Atlas - Bumthang» (en anglès). [Consulta: 24 novembre 2017].
* ↑ «Bumthang Dzongkhag» (en anglès). [Consulta: 24 novembre 2017].
* ↑ «National Statistics Bureau» (en anglès). [Consulta: 24 novembre 2017].
* ↑ «Tourism Council of Bhutan» (en anglès). Arxivat de l'original el 2018-04-09. [Consulta: 24 novembre 2017].
* ↑ «Lonely Planet» (en anglès). [Consulta: 24 novembre 2017].
* ↑ «Ethnologue - Languages of the world» (en anglès). [Consulta: 24 novembre 2017].
# Andrés Parada Alvite

Andrés Parada Alvite, conegut com a Suco I, (Santa Uxía de Ribeira, 27 de setembre de 1938) fou un futbolista espanyol de la dècada de 1960.

## Trajectòria

Jugava a la posició d'extrem. Es formà a l'Atlético Ribeira de la seva ciutat natal i al CD Cambados. Fou fitxat pel Racing Club de Ferrol, amb qui jugà tres temporades i mitja a segona divisió. Començada la temporada 1959-60 fitxà pel FC Barcelona, i hi romangué dues temporades, disputant 21 partits en els quals marcà 4 gols. Guanyà una Lliga (1960) i una Copa de Fires (1960), i fou subcampió de la Copa d'Europa (1961). Fou traspassat al Racing de Santander la temporada 1961-62. Entre 1963 i 1966 jugà tres temporades al València CF. Finalitzà la seva trajectòria al Deportivo La Coruña.
El seu germà Suco II també fou un destacat futbolista.

## Palmarès
### FC Barcelona

* Lliga espanyola:
** 1959-60
* Copa espanyola:
** 1959-60

## Referències

* 1 2 3 4 «Andrés Parada Alvite». Gran Enciclopèdia Catalana, 31-10-2014. [Consulta: 9 abril 2017].
* ↑ «Suco, el nuevo jugador de Barcelona». Mundo Deportivo, 13-11-1959. [Consulta: 9 abril 2017].
* 1 2 3 4 5 «SUCO». historiasracinguistas.blogspot.co.uk, 03-06-2008. [Consulta: 9 abril 2017].
* 1 2 3 4 5 6 Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
* ↑ «Perfil a ciberche.net». ciberche.net. [Consulta: 9 abril 2017].

## Enllaços externs

* Andrés Parada Alvite a BDFutbol
# Antrim (Nou Hampshire)

Antrim és una població dels Estats Units a l'estat de Nou Hampshire. Segons el cens del 2000 tenia 2.449 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Antrim tenia 2.449 habitants, 932 habitatges, i 624 famílies. La densitat de població era de 26,5 habitants per km².
Dels 932 habitatges en un 35,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 55,4% hi vivien parelles casades, en un 0% dones solteres, i en un 33% no eren unitats familiars. En el 26% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,62 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,17.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 29,2% tenia menys de 18 anys, un 6,1% entre 18 i 24, un 28,2% entre 25 i 44, un 25,5% de 45 a 60 i un 11% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 94,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 45.677$ i la renda mediana per família de 50.650$. Els homes tenien una renda mediana de 36.033$ mentre que les dones 24.313$. La renda per capita de la població era de 18.978$. Entorn del 8,3% de les famílies i l'11,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Antrim». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Antrim». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Antre

Antre és un nom alternatiu amb el qual hom coneix els clubs nocturns, discoteques, bars i locals similars. Els antres són llocs on els concurrents poden ballar, socialitzar o consumir begudes alcohòliques i en general tenint l'entreteniment com a objectiu. A Espanya el terme és concretament emprat amb caràcter despectiu per referir certs llocs d'oci i entreteniment de dubtosa reputació, fent referència als seus intempestius horaris d'obertura, les poques comoditats que ofereixi a la clientela, les pràctiques al marge de la llei que en ells puguin donar-se o, simplement, al seu aspecte ombrívol, llòbrec o semiocult.

## Vegeu també

* Honky-tonk
Viccionari
# Antoni Jiménez Vidal

Antoni Jiménez Vidal (Palma, 1888-1972) fou un historiador de l'art i delineant mallorquí.
Des de molt jove va ser fou col·laborador dels arquitectes Gaspar Bennàssar, Jaume Alenyar, Guillem Forteza i Guillem Reynés. És autor de la part ornamental d'edificis, com el cine Born, el Coliseu Balear, l'Escorxador i de la reforma de Marivent. Com a delineant de la Diputació Provincial de Balears (1920-1962), va fer el projecte del saló de la presidència de la Diputació i dirigí el cambril de la capella de la Sang. També realitzà nombrosos projectes de retaules, corones, senyeres i ornaments religiosos. Fou el primer president (1913-1920) de la Joventut Seràfica i un dels fundadors de l'Associació per la Cultura de Mallorca. L'any 1925 n'era el tresorer i el 1930, n'era vocal. Va ser conservador del Museu de la Societat Arqueològica Lul·liana. El 1936 signà la Resposta al Missatge dels Catalans. Fou professor de la Maioricensis Schola Lullistica (1943), membre de la Reial Acadèmia de Sant Sebastià (1957) i de la Comissió Provincial de Monuments, on presentà un informe sobre l'església parroquial de Santa Creu, de Palma. Col∙laborà a diverses publicacions, com el Bolletí de la Societat Arqueològica Lul·liana, El Heraldo de Cristo, La Nostra Terra, Correo de Mallorca i Semana Santa en Mallorca. És autor de "La lonja mallorquina de Sagrera" (1968). Deixà inèdit un dietari, on deixa constància de la seva experiència professional i personal. La seva filla, Catalina Jiménez Vidal, va cedir en dipòsit el seu arxiu, un conjunt bibliogràfic que va des del segle xix fins a la segona meitat del segle xx, al CEDOC.

## Referències

* ↑ ALOMAR i CANYELLES, Antoni Ignasi. La llengua catalana a l'Ajuntament de Palma durant la II República. A: La cultura catalana en projecció de futur. Homenatge a Josep Massot i Muntaner. Castelló de la Plana: Publicacions de la Universitat Jaume I, 2004. P. 48.
* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 7. Palma: Promomallorca, p. 187. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ Catàleg de l'Arxiu Antoni Jiménez. CEDOC.
# Antoni Zabala i Vidiella

Antoni Zabala i Vidiella és llicenciat en Filosofia i Ciències de l'Educació i va fer els cursos del programa de doctorat en Psicologia de l'Educació. És director de l'Institut de Recursos i Investigació per a la Formació (IRIF). És cofundador i membre del consell de redacció de la revista Guix. Elements d'Acció Educativa i director de la revista AULA de Innovación educativa. És expert en les competències bàsiques i ha assessorat la conselleria d'Educació de la Generalitat de Catalunya, el Govern d'Andorra, el Ministeri d'Educació i altres administracions de l'Estat Espanyol en l'elaboració dels dissenys curriculars i en els plans de formació del professorat. També ha estat assessor de diverses institucions educatives de Llatinoamèrica.

## Obra

* 11 ideas clave. Cómo aprender y enseñar competencias (amb Laia Arnau), Graó, 2007. ISBN 84-7827-500-2
* Del currículum oficial al currículum en l'acció
* Enfocament globalitzador i pensament complex: una resposta per a la comprensió i intervenció en la realitat. Graó, 1999. ISBN 84-7827-208-9
* Enfoque globalizador y pensamiento complejo: una respuesta para la comprensión e intervención en la realidad. Graó, 1999. ISBN 84-7827-211-9
* Metodoloxía: referentes para a práctica educativa. Xunta de Galicia, 1996. ISBN 84-453-1680-X
* La pràctica educativa: com ensenyar. Graó, 1995. ISBN 84-7827-116-3
* La práctica educativa: cómo enseñar. Graó, 1995. ISBN 84-7827-125-2
* Historia personal: módulo dirigido a los profesores del ciclo medio de E.G.B. Ministerio de Educación y Ciencia, 1987. ISBN 84-369-1352-3
* Tècniques d'impressió a l'escola (amb Francesc Imbernón) Graó, 1986. ISBN 978-84-85729-32-6

## Referències

* ↑ Martínez, Núria. «Els reptes del nou curs: innovació i inclusió». Ara (diari), 02-09-2017. [Consulta: 16 juny 2021].
* 1 2 ««Hacer que la vida entre en la escuela», objetivo de la educación del siglo XXI» (en castellà). Diario de Ibiza, 14-02-2009. [Consulta: 16 juny 2021].
* 1 2 «Un expert analitza dijous els reptes de futur de l'escola». Diari d'Andorra, 15-03-2011. Arxivat de l'original el 2021-06-28. [Consulta: 16 juny 2021].
* ↑ «ANTONI ZABALA» (en castellà). Escalae. [Consulta: 16 juny 2021].
* ↑ «Antoni Zabala Vidiella - Dialnet» (en castellà). [Consulta: 23 desembre 2017].

## Enllaços externs

* Llibres d'Antoni Zabala a Google Books
* Articles acadèmics sobre Antoni Zabala a Google Scholar
# Anselm de Lieja

Anselm de Lieja o Anselmus Leodiensis (nascut 1015-1017, mort a Lieja el 1056) és un cronista del principat de Lieja.
Va néixer d'una família noble probablement a Colònia, on va estudiar al col·legi de la catedral. Ja canonge, va arribar a Lieja el 1041 on va ser nomenat degà del capítol de la Catedral de Sant Llambert. Era un bon amic del príncep-bisbe Wazon (980-1048). Va morir a principis de l'any 1056.
La seva crònica coneguda com Gesta episcoporum Tungrensium, Traiectensium et Leodiensium (gests dels bisbes de Tongeren, Maastricht i Lieja) es considera una de les millores d'aquesta època, tant per les seves qualitats literàries com pel valor històric, sobretot en la seva descripció de la història contemporània.
Continua en la tradició d'Heriger de Lobbes (mort el 1007) que va escriure la biografia dels primers vint-i-set bisbes de Lieja fins a Remacle. La seva padrina, la comtessa Ida, abadessa de Santa Cecília de Colònia el va encarregar de continuar aquesta obra que comença amb la vida de Teodard de Maastricht i acaba amb el mateix Wazon. La seva obra es caracteritza per un estil clar que palesa una intel·ligència crítica, favorable a reformes de l'església.

## Referències

* ↑ Grey, Francis. «Anselm of Liège». A: The Catholic Enciclopedia (en anglès). Nova York: Robert Appleton Company, 1907.
* ↑ Stiennon, Jacques. «Anselme de Liège». A: Étude sur le chartrier et le domaine de l'Abbaye de Saint-Jacques de Liège, 1015-1209 (en francès). núm 124 de Bibliothèque de la Faculté de Philosophie et Lettres de l'Université de Liège. Lieja: Librairie Droz, 1951, p. 172-174. ISBN 9782251661247.
* ↑ Moreri, Louis. «Anselme de Liege». A: Le grand dictionnaire historique ou Le mélange curieux de l'histoire sacrée et profane. París: Jean-Baptiste Coignard, 1722-5, p. 518.
* ↑ Grey, 1907.
* ↑ Facsimil en línia de l'edició crítica del 1846: Gesta episcoporum Tungrensium, Traiectensium et Leodiensium (edició en línia) (en llatí). Hannover: Köpke, 1846, p. 189-234 (Monumenta Germaniae Historica).
* ↑ Stiennon, 1951, p. 172.
# Antídot (desambiguació)

«Antídot o Antídotos» té aquests significats:
* Antídot (medicina)
* Biografies:
** Antídot de Lemnos, militar grec
** Antídot d'Atenes, poeta còmic atenenc
** Antídot (pintor), pintor grec
# Antícids

Els antícids (Anthicidae) són una família de coleòpters polífags de la superfamília dels tenebrionoïdeus, que tenen un cert aspecte de formiga. Aquesta família conté unes 3.000 espècies en uns 100 gèneres. L'espècie Acanthinus myrmecops és un representant del grup.
Els seus caps formen un clatell. Les potes són primes i el cos està més o menys cobert de setes.

## Biologia

Els adults són omnívors. Algunes espècies tenen interès en el control biològic de plagues atès que es mengen els ous i les larves de les plagues. Els coleòpters joves del gènere Notoxus s'ha vist que fan forats en els tubercles de les patates.

## Taxonomia

Els antícids inclouen 8 subfamílies:
* Subfamília Eurygeniinae LeConte, 1862
* Subfamília Macratriinae LeConte, 1862
* Subfamília Steropinae Jacquelin du Val, 1863
* Subfamília Copobaeninae Abdullah, 1969
* Subfamília Lemodinae Lawrence and Britton, 1991
* Subfamília Tomoderinae Bonadona, 1961
* Subfamília Anthicinae Latreille, 1819
* Subfamília Notoxinae Stephens, 1829

## Referències

* ↑ S. A. Slipinski, R. A. B. Leschen & J. F. Lawrence, 2011. "Order Coleoptera Linnaeus, 1758." In: Zhang, Z.-Q. (Ed.) Animal biodiversity: An outline of higher-level classification and survey of taxonomic richness. Zootaxa, 3148: 203–208.
* ↑ Bouchard, P. et al.2011. Family-group names in Coleoptera (Insecta). ZooKeys 88: 1.
# Ringarda

Ringarda fou reina d'Aquitània del 822 al 832 i del 834 al 838, com a esposa del rei Pipí I d'Aquitània. Era filla del comte Teodebert de Madrie. Es va casar amb Pipí a Attigny després de l'assemblea d'Attigny del 822. Va tenir amb el rei dos fills: Pipí II d'Aquitània (vers 823-† 864), rei (839-852); i Carles d'Aquitània (~828- 863) que fou arquebisbe de Magúncia.

## Bibliografia

* Devic, Claude; Vaissette, Joseph. Histoire générale de Languedoc (en francès). Tolosa: Édouard Privat llibreter editor, 1872 (Vegeu altres edicions a Google Books Vol. 1 (1840), Vol. 2 (1840), Vol. 3 (1841), Vol. 4 (1749), Vol. 5 (1842), Vol. 6 (1843), Vol. 7 (1843), Vol. 8 (1844), Vol. 9 (1845)).
* Léon Levillain, Les Nibelungen historiques et leur alliances de famille, a Annales du Midi, vol. 49, 1937
* Christian Settipani, La Préhistoire des Capétiens (Nouvelle histoire généalogique de l'auguste maison de France, vol. 1), éd. Patrick van Kerrebrouck, 1993 (ISBN 2-9501509-3-4)