OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bronze de Luzaga

El bronze de Luzaga (Guadalajara) és una placa de bronze de 16 x 15 cm., trobada als afores de la població a finals de S.XIX, actualment perduda. Conté un text en llengua celtibèrica escrit en la variant occidental del signari celtibèric, on es detecta l'ús del sistema dual, que permet diferenciar les oclusives dentals i velars sordes de les sonores. El text està realitzat amb la tècnica del puntejat i es distribueix en 8 línies que contenen 123 caràcters. La placa està foradada 7 vegades de forma més o menys simètrica i presenta més d'un terç de la superfície exempta d'escriptura.
Tot i la pertinença de la llengua celtibèrica al grup de llengües cèltiques de la família indoeuropea no hi ha consens entre els investigadors sobre la traducció completa del text, però sí que hi ha un cert acord en considerar que descriu un pacte d'hospitalitat entre els habitants de Lutia i Aregorata.

## Transcripció

aregoratikubos : karuo : genei
gortika : lutiakei : aukis : barazioka
erna : uela : tigerzetaz : so
ueizui : belaiokumkue
genis : garikokue : genis
sdam : gortikam : elazunom
karuo : tegez : sa : gortika
teiuoreikis
(Transcripció de Jordán 2004)

## Bibliografia

* Ferrer i Jané, Joan (2005): "Novetats sobre el sistema dual de diferenciació gràfica de les oclusives" Arxivat 2007-10-23 a Wayback Machine., Palaeohispanica 5, pp. 957-982.
* Jordán, Carlos (2005): "¿Sistema dual de escritura en celtibérico?" Arxivat 2007-10-23 a Wayback Machine., Palaeohispanica 5, pp. 1013-1030.
* Jordán, Carlos. (2004): Celtibérico, Zaragoza.
* Meid, Wolfgang. (1994). Celtiberian Inscriptions, Budapest.
* Untermann, Jürgen (1997): Monumenta Linguarum Hispanicarum. IV Die tartessischen, keltiberischen und lusitanischen Inschriften, Wiesbaden.

## Referències

* 1 2 Rodríguez, Pablo J. «EL BRONCE DE LUZAGA» (en castellà). Instituto de Estudios Iberoamericanos. [Consulta: 1r gener 2021].

## Enllaços externs

* Plana web de Historia Celta de Luzaga Arxivat 2006-09-29 a Wayback Machine. (Pàgina desapareguda)
# Tití de peus blancs

El tití de peus blancs (Saguinus leucopus) és una espècie de mico de la família dels cal·litríquids que viu a Colòmbia.

## Referències

* Defler i Rodríguez-M (2003). Saguinus leucopus. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 11 de maig de 2008 (en anglès).

## Enllaços externs

* Comportament social d'aquesta espècie. (anglès)
* Estructura social i hàbitat d'aquest mico. (castellà)
# Sévernaia Ozeréievka

Sévernaia Ozeréievka - Северная Озереевка (rus) - és un poble del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a la península d'Abrau, a la vora del riu Diursó, a 11,5 km a l'oest de Novorossiïsk i a 113 km al sud-oest de Krasnodar, la capital.
Pertany al municipi d'Abrau-Diursó.
# Sandokan (sèrie de televisió)

Sandokan és una sèrie de televisió, basada en la col·lecció de novel·les homònimes, de l'autor italià Emilio Salgari.

## Argument

Centrada en les aventures de Sandokan, la sèrie adapta amb algunes llicències, el tom Els tigres de Mompracem. El "Rajah Blanc de Sarawak" James Brooke, sobrenomenat "L'exterminador de pirata" ha aconseguit acumular un gran poder i s'ha convertit, de facto en monarca d'un regne independent de la potència colonitzadora Gran Bretanya. L'únic obstacle que troba en els seus camí és Sandokan, un príncep malai de sang reial, a qui tots coneixen com a "Tigre de Malàisia". Els enfrontaments entre els bàndols liderats per tots dos, centren l'argument de la sèrie, al costat del difícil romanç del pirata malai amb la britànica Lady Marianne.

## Intèrprets

* Kabir Bedi: Sandokan
* Carole André: Lady Marianna Guillonk
* Philippe Leroy: Yanez De Gomera
* Adolfo Celi: James Brooke, Rajah de Sarawak
* Andrea Giordana: Sir William Fitzgerald
* Hans Caninenberg: Lord Guillonk
* Milla Sannoner: Lucy Mallory
* Renzo Giovampietro: Dr. Kirby
* Mohammed Azad: Sambigliong
* Peter Godfrey Beaumont: Comandante
* Fauzah Dillon: Batu
* Franco Fantasia: capità van Doren
* Kumar Ganesh: Tremal Naik
* Aziz Jaafar: Koa
* Suahimi Bin Othman: Joven principe
* John Pettit: Lord Anthony Welker
* Judy Rosly: Mennoa
* Shamsi: Giro Batol
* Sharon Yena: jove princesa
* Iwao Yoshioka: Daro

## Banda sonora

Composta per Guido i Maurizio De Angelis.
Es va editar un àlbum titulat igualment Sandokan amb els següents temes:
* Sandokan (S. Sollima - S. Duncan Smith - G. & M. De Angelis)
* Mompracem
* Sweet Lady Blue (Orquesta)
* Caccia Alla Tigre
* Marianna
* Cólera
* Sweet Lady Blue Vocals (S. Duncan Smith - G. & M. De Angelis)
* Arrivo Di Sandokan
* Brooke
* Dedicata A Marianna
* Sandokan (Orquestral)
* Goodbye Sandokan

## Crítiques i audiències

La sèrie es va estrenar en la RAI italiana el 6 de gener de 1976 i va aconseguir una audiència de 27 milions d'espectadors inèdit fins al moment a Itàlia.
Malgrat l'èxit de públic, part de la crítica va acollir l'obra fredament, que sostenia que el projecte sols era "l'operació cultural estúpida i inútil de traslladar a televisió novel·les ridícules".

## La sèrie a Espanya

Emesa a Espanya també en 1976, des del 7 d'octubre, igual que havia ocorregut en Itàlia, es va convertir en un autèntic fenomen social.

## Referències

* 1 2 «Guido E Maurizio De Angelis* – Sandokan - Dalla Colonna Sonora Originale Dello Sceneggiato Televisio».
* ↑ «Sandokan la tigre della malesia».
* ↑ «Sandokan (libro + 2 dvd)».
* ↑ «Puntata del 31 dicembre 2010 - STORICA: 6 gennaio 1976, Sandokan approda in TV».
* ↑ «Sandokan sustituye a En ruta». Diari ABC, 30-11-1976.
* ↑ «Sandokan provocó el delirio durante su estancia en Madrid». Diari ABC, 30-11-1976.

## Enllaços externs

* Sandokan a filmaffinity
# Castell de Dunnottar

El castell de Dunnottar (Dunnottar Castle en anglès) és un castell medieval, avui en ruïnes, que es troba assentat sobre un precipici rocós a un cap de la costa nord-est d'Escòcia (Regne Unit), aproximadament tres quilòmetres al sud de Stonehaven.
Els edificis del castell que han arribat fins a nosaltres corresponen essencialment als segles xiv i xv, però gairebé amb completa seguretat hi va existir una important fortalesa ja als anomenats segles foscos. El castell de Dunnottar va tenir un paper important en la Història d'Escòcia durant l'Edat Mitjana i fins a la Il·lustració, a causa de la seva posició estratègica que controla les rutes de transport marítim cap al nord d'Escòcia i també al fet que per trobar-se situat sobre una terrassa costanera que controlava els moviments terrestres que passaven en una estreta franja de terreny als peus de la terrassa, en particular els accessos terrestres a l'antic Causey Mounth, l'única ruta medieval costanera cap al sud a través de Portlethen Moss cap a Aberdeen. El lloc, que actualment està en mans privades encara que obert al públic, és visitat per centenars de milers de turistes cada any.
Les ruïnes del castell s'estenen al llarg d'una àrea rocosa d'una hectàrea i quart de superfície que es troba pràcticament envoltada pel mar del Nord, amb una caiguda vertical d'uns cinquanta metres. Aquest castell de planta en L Posseeix com a únic accés un estret canal de terra que el connecta amb la terra ferma, prosseguint per un camí escarpat que porta fins a una porta fortificada.
Les roques i els entrants i sortints de la costa al nord i al sud del castell es van convertir en residència de desenes de milers d'aus marines, que fa d'aquesta extensió de la costa escocesa un notable santuari d'aus al nord d'Europa, amb una àmplia diversitat d'espècies i un elevat nombre d'animals. Algunes escenes de la pel·lícula Hamlet, amb Mel Gibson i Glenn Close, van ser rodades al castell de Dunnottar. També la pel·lícula Brave de Disney-Pixar es va inspirar en aquest lloc per a la seva pel·lícula de la Princesa Mèrida.

## Enllaços externs

* Pàgina web del Castell (anglès).
* Dunnottar Castle a Undiscovered Scotland (anglès)
* Fantasmes, Història, Fotògrafs i Pintors en el castell de Dunnottar a Aboutaberdeen.com (anglès)

## Referències

* ↑ Hogan, C.Michael. History of Muchalls Castle. Aberdeen: Lumina Press, 2005.
* ↑ Aquest tipus de plantes en L és habitual a l'Escòcia dels segles xiv al xviii
# Centro (Montevideo)

Es coneix com a Centro al barri de la ciutat de Montevideo que té com eix l'Avinguda 18 de Julio, des de la Plaça Independència fins al carrer Ejido. S'origina en el que antigament es coneixia com a Ciudad Nueva, que feia referència al desenvolupament urbà per fora de la ja inexistent muralla de la ciutat colonial. En contraposició, la ciutat colonial és coneguda com a Ciudad Vieja.
Malgrat el seu nom, no es troba al centre geomètric de la ciutat, ja que la mateixa en créixer es va expandir molt més cap a l'est que cap a l'oest. Més enllà de la seva ubicació, la gran concentració de serveis, oficines públiques i privades, comerços, cinemes i teatres, la converteixen en una de les zones més transitades de la ciutat.
La seu del govern de Montevideo, el Palacio Municipal, es troba en aquest barri.

## Mapa i punts d'interès

| Mapa de Centro | Edifici Lapido (Palacio de la Tribuna Popular) Palacio Brasil Plaza Fabini Plaza Cagancha Mercado de la Abundancia IΜΜ (Ajuntament) SODRE (Orquestra Simfònica) Edifici ANCAP |

## Referències

* ↑ IMM: Edificis i espais qualificats: Edifici Lapido Arxivat 2011-10-18 a Wayback Machine. (castellà)

## Vegeu també

* Edifici del London París

## Enllaços externs

* Centro, Montevideo Arxivat 2010-05-20 a Wayback Machine. (castellà)
Viccionari
# Outurela

Outurela és un llogaret de la freguesia de Carnaxide e Queijas.
A la fi de l'edat del bronze apareix el poblat d'Outurela, que es perllonga a l'edat del ferro: vivien en petites cases rectangulars de pedra seca. Van construir un monument al talús per als seus cultes funeraris, el jaciment d'Outurela.
Al segle XVIII l'ocupació de l'àrea es fa amb quintes residencials, i en una de les quals funcionà, al segle XIX, una fàbrica. Actualment, és un dels principals pols industrials i empresarials del municipi d'Oeiras (amb àrees com l'Àrea Empresarial de Nova Carnaxide, Zona Industrial i Empresarial d'Alto do Montijo, Zona Industrial i Empresarial de Outurela/Portela i l'Àrea Empresarial d'Outurela/Portela). Engloba també diversos barris residencials de densitat mitjana com ara Portela de Carnaxide, Alto de Barronhos, Nova Carnaxide, Alto do Montijo, Quinta de Nossa Senhora da Conceição, Barri 18 de Maig, Encosta da Portela, Quinta do Salles, Sâo Marçal, Moinho da Portela i Pátio dos Cavaleiros.
El travessen alguns corrents d'aigua: la ribera d'Algés, on aflueixen la ribera d'Outurela i la ribeira de Monsanto.
El poble d'Outurela tenia 9.577 habitants al 2011, i té com a patrimoni principal la Parròquia da Imaculada Conceição d'Outurela.

## Referències

* ↑ Ribeiro, Aquilino (1993). Oeiras. Queluz: Câmara Municipal de Oeiras (3ª edição)
* ↑ Outurela I e Outurela II, dois pequenos sítios da Idade do Ferro a norte do estuário do Tejo (Concelho de Oeiras), por João Luís Cardoso, Ana Margarida Arruda, Elisa Sousa e Miguel Rego, Estudos Arqueológicos de Oeiras, nº 21, Oeiras, Câmara Municipal, 2014, p. 393-428
* ↑ «Oeiras - Factos e Números» (en portugués). Câmara Municipal de Oeiras. Arxivat de l'original el 2018-06-17. [Consulta: 9 setembre 2021].
* ↑ «GeoPortal | Oeiras - Marca o Ritmo». geoportal.cm-oeiras.pt. [Consulta: 20 maig 2018].
* ↑ «Quiosque da Saúde da Outurela». Arxivat de l'original el 2021-09-07. [Consulta: 9 setembre 2021].

## Vegeu també

* Alfragide
* Oeiras
# Heiner Stadler

Heiner Stadler (Pilsting, 28 de novembre 1948) és un periodista i director de cinema i de televisió alemany. Des de 2004 és professor a la Universitat de Televisió i Cinema de Múnic (HFF).

## Biografia

Després de graduar-se a l'escola secundària el 1969 a Straubing, Stadler va treballar inicialment com a reporter per a Straubinger Tagblatt. Del 1969 al 1971 va estudiar història de l'art i periodisme a la Ludwig-Maximilians-Universität (LMU) de Múnic, i de 1971 a 1975 a l'HFF. Entre 1976 i 1978 va ensenyar fotografia i cinema al Col·legi Estatal d'Educació Artística de Múnic. Després va treballar com a càmera autònom, i des de 1982 també com a director i productor amb tasques docents al Departament IV de l'HFF(periodisme de cinema documental i televisió) i a l'Escola Internacional de Cinema de Colònia.
Va guanyar el Premi al millor guió al XVIII Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Sitges per King Kongs Faust.

## Exposicions

El 1992 Licht&Ton (una companyia de CineMedia Film) va mostrar l'exposició individual "Filmbilder" a Múnic, el 2001 la Seidlvilla "Foto-Filme" de Múnic, el 2001 el Filmmuseum Munich va mostrar una retrospectiva de Stadler, el 2002 el Museu Etnològic de Berlín també una retrospectiva. Stadler va estar representat a les exposicions col·lectives "Unterwegs" l'any 2000 a Seidlvilla de Múnic, "The American Effect" el 2003 al Whitney Museum of American Art i el 2003 a la sèrie d'esdeveniments "OP 13" a Múnic (Schwabinger Hinterhofkino).
El 2011 Stadler fou comissari de l'exposició Subjektiv. Dokumentarfilm im 21. Jahrhundert.

## Filmografia

* 1985 : King Kongs Faust
* 1992 : Das Ende einer Reise
* 1994 : Hannibal
* 1996 : Kriegsbilder
* 2002 : Essen, schlafen, keine Frauen
* 2007 : Der Prospektor

## Referències

* ↑ Heiner Stadler al HFF München
* ↑ Una producción japonesa acapara los premios del certamen, ABC, 13 d'octubre de 1985
* ↑ Heiner Stadler, al Museu de Berlín

## Enllaços externs

* Heiner Stadler a filmportal.de
# Bordes d'Artamont

Les Bordes d'Artamont és un poblat de bordes del terme municipal de Lladorre, a la comarca del Pallars Sobirà.
Aquestes bordes, de propietat privada, estan situades a la dreta del Riu de Lladorre, al sud-est de les Bordes d'Ison i al sud de les Bordes de Cabullera, a prop i al sud-oest del Pla de Boavi.
Tot i que es tractava d'un grup de bordes, amb aparença de poble, no arribava a ser-ho, ja que, d'una banda, no tenia població permanent, sinó tan sols en les èpoques que els treballs en els prats i la muntanya feien que s'hi visqués, i de l'altra, no tenia cap dels serveis propis d'un poble (església, cementiri, botiga, etc.).

## Referències

* ↑ «Bordes d'Artamont». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Jolis, Agustí; Simó, Maria Antònia. Mont-Roig - Certascan (Vall de Cardós). L'Abadia de Montserrat, 1996, p. 27,. ISBN 8478267360.

## Bibliografia

* Coromines, Joan. «Tavascan». A: Onomasticon cataloniae. VI Sal - Ve. Barcelona: Curial Edicions Catalanes i Caixa d'Estalvis i Pensions de Barcelona La Caixa, 1997. ISBN 84-7256-854-7.

## Enllaços externs

* Les Bordes d'Artamont en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Torija

Torija és un municipi de la província de Guadalajara, a la comunitat autònoma de Castella-La Manxa.

## Referències

* ↑ «Provincia de Guadalajara (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 2 maig 2021].
# Sven Renders

Sven Renders (Wilrijk, Anvers, 12 d'agost de 1981) és un ciclista belga, que fou professional del 2005 al 2010.
El seu germà bessó Jens també es dedicà al ciclisme.

## Palmarès

* 2004
** 2n a la Omloop Het Nieuwsblad sub-23
* 2005
** 3r al Circuit de Lorena

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Sandoricum koetjape

El Sandoricum koetjape (sinònim. S. indicum i S. nervosum) és un fruit tropical proporcionat per un arbre del sud-est asiàtic.

## Origen i distribució

Es creu que és natiu de l'antiga Indoxina i la península malaia, i que va ser introduït a l'Índia, Borneo, Indonèsia, les Moluques, Maurici, i les Filipines llocs on s'ha naturalitzat.

## Descripció

Hi ha dues varietats que abans es consideraven espècies diferents, la varietat groga i la vermella. Les dues varietats de fruit tenen una pell que pot ser prima o gruixuda. És comestible i tenen un suc lletós. La polpa pot ser dolça o agre i té llavors marrons que no es poden menjar.
L'arbre és de creixement ràpid i pot fer 50 m d'alt. Les fulles tenen costelles, les flors són rosades o de color groc verdós i fan un cm de llarg.

## Usos

La polpa es menja crua sense afegir-hi res o amb espècies afegides. Cuita se'n fan melmelades. A les filipines es menja bullida en llet de coco. Les llavors si s'empassen poden donar problemes com la perforació intestinal.
La fusta es fa servir en construcció, és fàcil de treballar i polir. Diverses parts de la plant tenen propietats antiinflamatòries, i propietats anticanceroses in vitro. Els extractes de les llavors de santol tenen propietats insecticides.

## Enllaços externs

* Horticultural Info
* GRIN Page Arxivat 2012-12-12 at Archive.is

## Referències

* ↑ «Abstract29th-25/3». Arxivat de l'original el 2011-10-04. [Consulta: 29 desembre 2010].
* ↑ Rasadah, M. A. et al. (2004). Anti-inflammatory agents from Sandoricum koetjape Merr. Phytomedicine. 11:2 261-3.
* ↑ Norito Kaneda, et al. "Plant Anticancer Agents, L. Cytotoxic Triterpenes from Sandoricum koetjape Stems". Journal of Natural Products 55 (May 1992): 654–659.
* ↑ «Limonoid antifeedants from seed of Sandoricum koetjape». Arxivat de l'original el 2008-08-07. [Consulta: 29 desembre 2010].
# Castell de Dunguaire

El Castell de Dunguaire (en anglès Dunguaire Castle i en irlandès Dún Guaire) és una torre-residència del segle xvi situat a prop de Kinvara, a la costa sud-est de la Badia de Galway del Comtat de Galway, Irlanda. El castell compta amb una torre de 75 peus d'alçada i una muralla de protecció, ambdues han estat restaurades i el pati interior està oberts als turistes durant l'estiu. Hom diu que és el castell més fotografiat d'Irlanda.
El castell va ser construït pel clan Hynes el 1520, una família que s'han associat a la zona des del 662, en el lloc on es creu que hi havia hagut el palau de Guaire Aidne Mac Colmáin, el llegendari rei de Connacht i el progenitor del clan. El castell de Dunguaire va passar al segle xvii a Oliver Martin, (el pare de Richard Martin Fitz Oliver). Es va mantenir en aquesta família fins que va ser adquirit a principis del segle xx pel cirurgià i poeta Oliver St. John Gogarty. Gogarty va començar la restauració del castell i el va establir com a lloc de trobada de les principals figures de la Celtic Revival, com W. B. Yeats, George Bernard Shaw, Augusta, Lady Gregory i John Millington Synge.
El castell fou novament venut i adquirit el 1954 per Christobel Lady Ampthill, que van completar les obres de restauració iniciades per Gogarty. Encara fou novament venut i el va comprar la Shannon Development, una empresa irlandesa que gestiona nombrosos llocs d'interès turístic i històric a Irlanda. Durant els mesos d'estiu quan Dunguaire castell està obert al públic, s'hi celebra cada nit un banquet medieval amb artistes disfressats que reciten literatura irlandesa i interpreten música irlandesa.
El castell de Dunguaire va ser utilitzat com a lloc de rodatge el 1979 com a residència del personatge principal de North Sea Hijak.

## Referències

* ↑ «Trivia» (en anglès). North Sea Hijak. IMDB. [Consulta: 12∕9∕2011].

## Enllaços externs

* Web de la Shannon Heritage, empresa que gestiona el castell Arxivat 2009-10-27 a Wayback Machine.
# Centro (Santa Maria)

Centro és un barri de la ciutat brasilera de Santa Maria, Rio Grande do Sul. El barri està situat al districte de Sede.

## Villas

El barri amb les següents villas: Astrogildo de Azevedo A, Astrogildo de Azevedo B, Centro, Parque Centenário, Parque Itaimbé, Rizzato Irmãos, Vila Belga, Vila Crispim Pereira, Vila Felipe de Oliveira, Vila José Azenha, Vila José Moraes, Vila Major Duarte, Vila Zulmira;

## Galeria de fotos

| Nossa Senhora do Rosário | Nossa Senhora do Perpétuo Socorro | Itararé |
| Bonfim Nossa Senhora de Fátima | | Menino Jesus |
| Nossa Senhora Medianeira | Nonoai / Nossa Senhora de Lourdes | Nossa Senhora das Dores |

## Referències

* ↑ (pt) Llei municipal 72/2009 que estableix la llei per a l'ús i ocupació del sòl, subdivisió, sistema urbà camí perimetral i el municipi de Santa Maria. Arxivat 2016-09-18 a Wayback Machine.
Viccionari
# Brás de Pina

Brás de Pina (grafia arcaica Braz de Pina) és un barri de la Zona de la Leopoldina, regió històrica de la Zona Nord del municipi del Rio de Janeiro. El seu IDH, l'any 2000, era de 0,835 - el 63è millor del municipi del Rio de Janeiro.
Limita amb els barris de Cordovil, Penha Circular, Vila da Penha, Irajá i Vista Alegre. És tallat per la Línia Saracuruna dels trens de la SuperVia.

## Història

El nom del barri es deu a l'antic propietari de les terres, l'empresari portuguès Brás de Pina, que aquí mantenia una plantació de sucre el segle xviii. Les terres de la hisenda s'estenien fins als marges de la Badia de Guanabara, on organitzava la caça de balenes. Allà Brás de Pina va manar construir l'antic Cais dos Mineiros, per a poder separar tant els seus sucres com l'oli de balena, utilitzat en la il·luminació pública.
La modernització del barri va tenir lloc en l'inici del segle xx, guanyant impuls quan va ser inaugurada l'antiga estació de Brás de Pina del ferrocarril Leopoldina, el 1910. La urbanització va ser encetada per la Companyia Immobiliària Kosmos (l'amo de la qual era Guilherme Guinle), que va adquirir les terres de l'antic engenho i va promoure la urbanització del terreny, aixecant cases d'estil neocolonial i plantant força arbres en el nou barri, que inicialment va ser anomenat "Vila Guanabara". L'església de la parròquia de Santa Cecília va ser construïda sobre un pujol, i inaugurada el 24 de novembre de 1929.

## Zona de la Leopoldina

El barri forma part de la Zona de la Leopoldina, regió històrica del suburbi carioca format per: Manguinhos, Bonsucesso, Complexo do Alemão, Marea, Ramos, Olaria, Penha, Penha Circular, Brás de Pina, Vila da Penha, Vila Kosmos, Cordovil, Parada de Lucas, Vigário General i Jardim América. Aquest compost de barris és conegut per aquest nom pel fet de ser tallats (excepte Marea, Complexo do Alemão, Vila de la Penha, Vila Kosmos i Jardim Amèrica) per l'antiga via de tren que portava el nom en homenatge a Maria Leopoldina, primera emperadriu del Brasil. Avui la via es fa servir per la SuperVia.

## Referències

* ↑ «Bairros do Rio» (en portuguès). [Consulta: 3 octubre 2020].
* ↑ «Estabelece a denominação, a codificação e a delimitação dos bairros da Cidade do Rio de Janeiro» (en portuguès). Decreto nº 3.158, de 23 de julho de 1981: Prefeitura do Rio de Janeiro - Secretaria Municipal de Urbanismo. [Consulta: 3 octubre 2020].
* ↑ «IDH dos bairros da cidade do Rio de Janeiro - WikiRio» (en portuguès). www.wikirio.com.br. [Consulta: 28 octubre 2020].
* ↑ «IDS RIO BAIRROS 2000» (en portuguès). [Consulta: 28 octubre 2020].
* ↑ «História de Brás de Pina». Paróquia de Santa Cecília. Arxivat de l'original el 2020-10-25. [Consulta: 30 octubre 2020].
* ↑ Diário Carioca, 21/11/1929, p. 7; Gazeta de Notícias, 21/11/1929, p.3; A Cruz, 3/3/1929, p. 3; O Cruzeiro, 2/3/1929, p. 4.
* ↑ Diário Carioca, idem; Gazeta de Notícias, idem.
* ↑ «Brás de Pina». SuperVia. [Consulta: 8 març 2020].

## Bibliografia

* Coarcy, Vivaldo. Itatiaia. Memória da Cidade do Rio de Janeiro (en portuguès), 1988, p. 401. ISBN 85-319-0221-5.
# Torilis

Torilis és un gènere de plantes amb flor de la família de les apiàcies (Apiaceae).

## Particularitats

Són plantes emparentades amb la pastanaga que, generalment, són molt comunes als camps abandonats i també als ermots i ambients ruderals.
Ecològicament tenen importància com a aliment de les erugues de moltes papallones.

## Taxonomia

* Torilis arvensis - pastanaga borda
* Torilis japonica - julivert bord, julivert de muntanya
* Torilis leptophylla - catxurrera menor, cospí
* Torilis nodosa - catxurrera, cadells
* Torilis scabra - catxurrera aspra

## Vegeu també

* Pastanaga