OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Saint-Leu

«Saint-Leu» té aquests significats:
* Saint-Leu (illa de la Reunió), municipi de l'illa de la Reunió (França)
* Saint-Leu-d'Esserent, municipi al departament de l'Oise (regió dels Alts de França)
* Saint-Leu-la-Forêt, municipi al departament de Val-d'Oise (regió de l'Illa de França)
* Cantó de Saint-Leu-1, cantó de l'illa de la Reunió, regió d'ultramar francesa de l'Oceà Índic
* Cantó de Saint-Leu-2, cantó de l'illa de la Reunió, regió d'ultramar francesa de l'Oceà Índic
* Cantó de Saint-Leu-la-Forêt, antic cantó francès al districte de Pontoise del departament de Val-d'Oise (l'Illa de França)
* Huby-Saint-Leu, municipi al departament del Pas de Calais (regió dels Alts de França)
# Saint-Leu (illa de la Reunió)

Saint-Leu és un municipi de l'illa de la Reunió. L'any 2011 tenia 31.837 habitants. Limita amb Avirons, Cilaos i Trois-Bassins.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2008- | Thierry Jean Bernard Robert | MoDem |

## Enllaços externs

* Web oficial de la Vila de Saint-Leu Arxivat 2008-06-19 a Wayback Machine.
* Web del TCO.
* Web de l'oficina de turisme de Saint Leu Arxivat 2009-11-30 a Wayback Machine..
# Saint-Christophe-de-Valains

Saint-Christophe-de-Valains (en bretó Sant-Kristol-Gwalen) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament d'Ille i Vilaine. L'any 2006 tenia 135 habitants. Limita amb els municipis de Chauvigné, Le Tiercent, Saint-Ouen-des-Alleux i Vieux-Vy-sur-Couesnon.

## Demografia

Evolució de la població Cassini i INSEE :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 235 | 295 | 260 | 257 | 286 | 308 | 290 | 296 | 323 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 310 | 300 | 341 | 324 | 324 | 321 | 300 | 324 | 291 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 274 | 291 | 223 | 193 | 241 | 222 | 232 | 194 | 185 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 164 | 151 | 129 | 107 | 106 | 138 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Yves Gérard | |
# San Nicolás de los Arroyos

San Nicolás de los Arroyos és una ciutat argentina situada a l'extrem nord-est de la província de Buenos Aires, sobre el riu Paraná i dins el corredor industrial Rosario - La Plata, aproximadament a uns 230 km de la capital del país, Buenos Aires.
La localitat té una població de 125.663 habitants, i fou fundada el 14 d'abril de 1748 per Rafael de Aguiar. Des del punt de vista històric, hi destaca la signatura el 31 de maig de 1852, a "la Casa del Acuerdo" —avui monument històric—, del "Acuerdo de San Nicolás", acord polític sobre l'organització de l'Argentina que portaria a la "Constitución Nacional" de l'any següent. De fet, La ciutat de San Nicolás ha tingut un paper històric rellevant degut a la seva localització estratègica, gairebé en el vèrtex d'unió entre tres províncies: província de Santa Fe, província d'Entre Ríos, i naturalment la mateixa província de Buenos Aires. L'Economia de San Nicolás està sustentada en bona part per la indústria de l'acer Arxivat 2010-01-12 a Wayback Machine., que dona feina directament o indirecta a una part significativa de la població.
Avui en dia, la ciutat genera un fort interès des del punt de vista del turisme religiós en relació amb el culte a la verge Maria. La ciutat té també una nodrida agenda cultural, on hi destaquen entre d'altres les activitats del "Teatro Municipal Rafael de Aguiar" Arxivat 2007-06-12 a Wayback Machine..
# Sant Joan de Vilatenim

Sant Joan de Vilatenim és una església del municipi de Figueres (Alt Empordà) declarada bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

És un edifici situat a Vilatenim, actualment del terme municipal de Figueres. És una petita església amb una sola nau. La façana és la que podem veure a moltes esglésies del mateix estil a la comarca. Una porta amb arc de mig punt, una petita finestra a la part superior i un petit campanar construït, probablement, en èpoques posteriors. Interiorment és una església molt fosca, ja que la seva única obertura són la porta i la finestra de la façana.

## Referències

* ↑ «Sant Joan de Vilatenim». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].

## Enllaços externs

* «Sant Joan de Vilatenim». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Santa Margarida del Mercadal

Santa Margarida del Mercadal és una obra de l'Espunyola (Berguedà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Petita església d'època romànica que consta d'una sola nau de planta rectangular coberta amb volta de canó capçada per un absis semicircular a llevant amb volta de quart d'esfera. La porta és adovellada, d'arc de mig punt. Les finestres de doble esqueixada es reparteixen pels murs de l'edifici; la de l'absis és formada per una pedra monolítica amb forma d'arc. El parament és fet amb blocs regulars col·locats a contrapeu i en filades, units amb morter.

## Història

Situada prop de la masia de Mercadal, n'és la seva capella familiar. Depenia de la parròquia de Sant Sadurní del Cint. El 1312 la trobem esmentada en la visita pastoral al deganat de la vall de Lord (capella mercadalt). Al segle xv hi havia fundat un benefici eclesiàstic que mantenia les despeses de pa i vi donades un dia a l'any als pobres del lloc.

## Referències

* 1 2 «Santa Margarida del Mercadal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Sant Serni de Puigfalconer

Sant Serni de Puigfalconer fou una església del terme municipal de Suterranya, actualment agregat al municipi de Tremp. Fou la primitiva església parroquial del terme, i d'ella depengué la de Sant Serni de Suterranya, fins que entre 1526 i 1758 s'invertí el paper: la de Suterranya passà a ser parroquial, mentre que la de Puigfalconer en passà a dependre, fins a la seva desaparició per l'abandonament del poble de Puigfalconer.

## Bibliografia

* ADELL I GISBERT, Joan-Albert i CASES I LOSCOS, Maria-Lluïsa, "Sant Serni de Puigfalconer", a El Pallars. Barcelona, Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7
* BURON, Vicenç. Esglésies i castells romànics del Pirineu català i Andorra: Guia. Tremp: Garsineu Edicions, 1994 (Biblioteca pirinenca; 10). ISBN 84-88294-28-X
* GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies,8). ISBN 84-85180-25-9.
# Sainte-Foy (Saona i Loira)

Sainte-Foy és un municipi francès situat al departament de Saona i Loira i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2009 tenia 128 habitants.

## Història

Llista dels alcaldes successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit | Qualitat |
| 2008- | Henry Germain | | |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| 162 | 174 | 163 | 157 | 167 | 134 | 128 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# San Juan Capistrano

San Juan Capistrano és una població dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2000 tenia 33.826 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, San Juan Capistrano tenia 33.826 habitants, 10.930 habitatges, i 8.197 famílies. La densitat de població era de 919,1 habitants/km².
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28,1% tenia menys de 18 anys, un 7,8% entre 18 i 24, un 27,3% entre 25 i 44, un 23,7% de 45 a 60 i un 13,1% 65 anys o més.
L'edat mitjana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 94 homes.
La renda mediana per habitatge era de 62.392 $ i la renda mediana per família de 69.481 $. Els homes tenien una renda mediana de 47.574 $ mentre que les dones 34.821 $. La renda per capita de la població era de 29.926 $. Entorn del 6,6% de les famílies i el 10,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 «Fact Sheet- San Juan Capistrano». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- San Juan Capistrano». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 18 juliol 2010].
# Segell de Louisiana

El Gran Segell de l'Estat de Louisiana va ser adoptat com a segell oficial de l'estat el 1902. L'escut mostra un Pelicà Castany mare (l'Au Oficial de l'Estat) atenent a tres cries en el seu niu. En representacions més detallades la mare pelicà és mostrada estripant carn del seu pit a fi d'alimentar les seves cries. Encara que això pot semblar un exemple exagerat de devoció en la criança, aquesta és una pràctica típica de les mares pelicà en circumstàncies extremes. Tot i que el nombre de cries ha variat a través dels anys, des de la representació actual de tres fins a no menys de dotze, la premissa i el disseny general han romàs intactes. El lema de l'estat de Louisiana, "Union, Justice, Confidence" ("Unió, Justícia, Confiança") envolta els ocells en l'escut actual. L'estat va resoldre el 2006 bel problema del nombnre de gotes de sang que es mostraven al pit de la mare, acabant sent fixat per llei tres gotes.

## Referències

* ↑ HB833 - 2006 Regular Session Arxivat 2012-02-04 a Wayback Machine., from the website of the Louisiana State Legislature

## Vegeu també

* Bandera de Louisiana
# Scutiger boulengeri

Scutiger boulengeri és una espècie d'amfibi que viu al sud-est d'Àsia.

## Referències

* Ohler, A., Sanyal, P., Liang, F., Lau & M.W.N. (2004). Scutiger boulengeri. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 13 de gener de 2008 (en anglès). (anglès)
# Scutiger chintingensis

Scutiger chintingensis és una espècie d'amfibi que viu a la Xina.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Feng, X. & Changyuan, Y. 2004. Scutiger chintingensis. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 13 de gener de 2008.
# Sant Joan d'Arròs

Sant Joan d'Arròs és un santuari del municipi de Vielha e Mijaran (Vall d'Aran) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una església d'una nau amb absis semicircular orientat al Est on s'hi observa un fris d'arcuacions llombardes. La nau és coberta amb una volta de canó reforçada amb arcs torals;la maçoneria és de pedra escairada i concertada. La resta de l'església està força malmesa degut a l'adossament de construccions a la banda Oest i Sud. La porta d'entrada es troba al mur de migdia i data del segle XVIII; a la part superior de la porta hi ha una espadanya de recent construcció.

## Referències

* ↑ «Sant Joan d'Arròs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 desembre 2016].
# Sant Joan d'Aurós

Sant Joan d'Aurós és una ermita romànica de l'antic poble d'Aurós, en el terme municipal de la Guingueta d'Àneu, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertany al territori de l'antic terme d'Unarre. Està situada una mica apartada del poble, a menys de 100 metres, al sud-oest de l'església de Sant Pere.

## Descripció

Ermita de tres naus dividides en tres trams i capçalera rectangular a l'est, coberta amb volta de canó. A l'oest, als peus de la nau, s'obre la porta de mig punt formada per dues arquivoltes que descansen sobre una senzilla imposta. Remata el pinyó una espadanya d'un únic ull. El llosat de llicorella, molt simple, és a dues aigües i presenta diminutes llucanes.

## Història

El diccionari Nomenclàtor de pobles i poblats de Catalunya cita el lloc d'Aurós com a antiga residència de templers. Aquesta indicació no sembla confirmada per cap altra notícia, però el fet que en aquest lloc existeixin dues ermites, la romànica de Sant Pere i aquesta de Sant Joan i que no hi hagi cap nucli de població excepte el mas d'Aurós fa pensar en l'existència temps enrere d'una comunitat religiosa.
És una església que ha sofert moltes transformacions al llarg dels segles, però presenta aspectes molt interessants. Era un edifici de tres naus, de planta basilical, que havia estat capçada per tres absis semicirculars -el central més gran- desapareguts. Només se'n conserven part dels arcs d'enllaç amb la nau. Les naus estan unides per arcs formers, i el conjunt està cobert per una estructura única, de fusta, que no és l'original. La porta del temple s'obre a ponent. Damunt de la porta hi ha un senzill campanar d'espadanya d'una sola obertura.
Al darrer terç del segle xviii, el temple era encara considerat una església i no pas una ermita; tenia un administrador dels seus béns i contractava censals tant amb els veïns laics com amb sagristanies i altres comunitats eclesiàstiques del voltant.

## Referències

* 1 2 «Sant Joan d'Aurós». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2017].
* ↑ Vegeu el volum corresponent a 1771 dels protocols d'Antoni Morelló i Tapiró, notari d'Esterri d'Àneu, Arxiu Comarcal del Pallars Sobirà, citat per Ignasi LOPEZ TRUEBA, Morir (i viure) a la Catalunya Nord-occidental de la Contrareforma

## Bibliografia

* Adell i Gisbert, Joan-Albert; Cases i Loscos, Maria-Lluïsa. «Sant Joan d'Aurós». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7.
* Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
* Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Unarre». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.
# Santa Maria de Guialmons

Santa Maria de Guialmons és l'església del nucli de Guialmons en el municipi de les Piles (Conca de Barberà). És una església romànica inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Arquitectura

És una església d'una sola nau amb el presbiteri pla. Va coberta per una volta de canó apuntada que arrenca d'una imposta. La porta d'accés originària està ara en desús, però es conserva a la part dels peus de l'edifici, oberta en el mur del sud. És d'arc de mig punt i adovellada. No mostra cap mena d'ornamentació i únicament una motllura, a manera de guardapols, recorre la totalitat de l'arc per l'exterior. En la mateixa façana s'ha conservat una finestra romànica també d'arc de mig punt i amb una petita arquivolta a l'interior. Tipològicament recorda l'estructura de la portalada romànica a l'església de Sant Miquel de Forès. El material constructiu emprat a la totalitat de l'edifici és el carreu de pedra, tallat amb cura i disposat en el mur amb aparell isòdom.
L'edifici, amb el pas dels anys, va quedar totalment rodejat per les cases del poble. Per aquesta raó va haver-se de construir la nova porta d'accés en la façana de migdia, amb una llinda datada del 1615. El temple ha estat molt reformat i ampliat amb dos altars laterals; a més, va allargar-se per la part de l'absis, el qual va desaparèixer, si bé se'n conserven algun tros als murs laterals. El campanar d'espadanya de dos ulls, d'època més tardana, està situat sobre aquesta façana.

## Història

L'any 1080 es menciona documentalment, per primera vegada, el topònim "Guialmons" que aleshores era una quadra. El Castell de Guialmons es menciona el 1132 com a propietat de la família Timor (una nissaga emparentada amb els Queralt, senyors de Santa Coloma). L'església es deuria bastir durant la segona meitat del segle xii, malgrat aparèixer documentada fins al segle xiv, moment en el qual era afavorida per repetides deixes testamentàries, segons consta en els testaments de l'escrivania pública de Santa Coloma de Queralt. No va ser mai parròquia, ja que figura com a sufragània de l'església de Sant Salvador de Figuerola durant aquests anys.

## Referències

* 1 2 «Església de Santa Maria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
* ↑ «Església de Santa Maria de Guialmons». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona. [Consulta: 8 setembre 2014].
# Secure Shell

Secure SHell (abreujat SSH) és un protocol de xarxa criptogràfica i un paquet de programes per accedir a màquines remotes de manera segura a través xarxes insegures. Permet gestionar l'ordinador distant. Gairebé tots els sistemes operatius inclouen clients del protocol basats en la implementació OpenSSH com ara Linux, macOS i Windows 10. Un dels usos més comuns de la comunicació per SSH des de Windows és PuTTY.
Conté sis programes:
* ssh: per accedir a màquines remotes i executar-hi programes.
* scp: per copiar fitxers entre màquines remotes.
* ssh-keygen: per generar claus d’autenticació.
* ssh-copy-id: per copiar claus entre màquines.
* ssh-agent: per gestionar l’autenticació amb clau.
* ssh-add: per afegir claus a l’agent d’autenticació.
SSH treballa de forma similar al telnet. La diferència principal és que SSH fa servir tècniques de xifrat que transmet la informació per la xarxa de manera il·legible. Cap persona pot descobrir l'usuari i la contrasenya de la connexió ni el que s'escriu durant la sessió. Tot i que és possible atacar aquest tipus de sistema mitjançant un atac de replay i manipular d'aquesta manera la informació entre destinacions.

## Història

Al començament només hi havia els r-commands, que eren basats en el programa rlogin, que funciona d'una forma similar al telnet. El finès Tatu Ylönen va crear laprimera versió del protocol i el programa que eren lliures, però la seva llicència va canviar i es va crear la companyia SSH Communications Security, que l'oferia gratuïtament per l'ús domèstic i acadèmic, però el feia de pagament per a ús comercial. El 1997, dos anys després de la primera versió es va proposar com a esborrany a l'Internet Engineering Task Force (IETF). A principi de 1999 es va començar una nova versió que com a OpenSSH es va implementar la d'OpenBSD.

## Vegeu també

* SSHFS

## Referències

* ↑ Lonvick, Chris M.; Ylonen, Tatu «The Secure Shell (SSH) Protocol Architecture» (en anglès). Request for Comments, 4251, 01-01-2006.
* 1 2 «Secure Shell (SSH)». DOCS-CS-ESSI. Universitat Politècnica de Catalunya. [Consulta: 2 agost 2023].

## Enllaços externs

* «Què es SSH?». Website Rating. [Consulta: 2 agost 2023].
# Sea Girt

Sea Girt és una població dels Estats Units a l'estat de Nova Jersey. Segons el cens del 2007 tenia 2.051 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Sea Girt tenia 2.148 habitants, 942 habitatges, i 636 famílies. La densitat de població era de 782,4 habitants/km².
Dels 942 habitatges en un 20,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 59,1% hi vivien parelles casades, en un 7,1% dones solteres, i en un 32,4% no eren unitats familiars. En el 29,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 17,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,28 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,83.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 20,1% tenia menys de 18 anys, un 3,7% entre 18 i 24, un 18,5% entre 25 i 44, un 30,2% de 45 a 60 i un 27,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 50 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 82,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 86.104 $ i la renda mediana per família de 102.680 $. Els homes tenien una renda mediana de 100.000 $ mentre que les dones 46.667 $. La renda per capita de la població era de 63.871 $. Aproximadament el 2,1% de les famílies i el 3,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Sea Girt». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Sea Girt». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Sesia apiformis

Sesia apiformis és una espècie de lepidòpter ditrisi de la família dels sèsids (Sesiidae). És una arna caracteritzada, com altres membres de la seva família, pel seu mimetisme batesià: imita la coloració de les vespes i es pot arribar confondre's amb elles. L'eruga perfora la fusta i pot arribar a ser una plaga per arbres tals com el pollancre.

## Referències

* ↑ Sonia Villalva Quintana. Plagas y enfermedades de jardines. 2ª. Mundi-Prensa Libros, 2005, p. 180. ISBN 8484761789.
* ↑ Enrique Martín Vernal. «Sesia apiformis L., oruga perforadora de chopos». Plagas y enfermedades de las masas forestales españolas. Colegio Oficial de Ingenieros Técnicos Forestales. Arxivat de l'original el 2014-04-22. [Consulta: 11 juliol 2010].
# Seshat

Seshat és la "Senyora dels llibres", deessa de l'escriptura i de la història. En el seu rol associat a l'escriptura, aquesta divinitat es posicionà com a la protectora de les biblioteques. Tanmateix, era la deessa del destí o l'esdevenir, atès que la seva llar es trobava als peus de l'arbre còsmic, en la part més profunda de la volta celeste, al sud del cel, on s'unien el cel superior i l'inferior.
En aquell indret escrivia sobre les fulles de l'arbre els esdeveniments del futur i arxivava els esdeveniments passats. També mesurava el temps com a Senyora del Calendari i de l'Astronomia. De la mateixa manera, estava vinculada als constructors i arquitectes, era la "Senyora dels constructors". Aquesta divinitat també fou coneguda amb els noms de Sesat, Seshet, Sesheta, Seshata, Safkhet o Safekhet.

## Iconografia

Figura femenina amb un estel sobre el cap, rematada amb un arc i dues plomes, o dues banyes cap avall. Sosté una paleta d'escriba i un càlam, un petit capgròs i una fulla de palmera. Les seves vestidures consisitien en una pell de lleopard O VESTIT VERMELL

## Mitologia

Deessa arcaica coneguda des del període Tinita que tenia connotacions celestes. Era l'encarregada de calcular, orientar i mesurar els terrenys sagrats perquè es dugués a terme la seva correcta construcció, revisava els plànols i vigilava els estels per emetre els seus càlculs. Participava en el ritual de la “cerimònia de fundació” i el ritual d'“estirar la corda”. Era la consellera del faraó pel que fa a la fundació dels temples.
Companya de Thot, o Atum, posseïa poders màgics. Garantia la immortalitat del rei escrivint en l'anomenat arbre sagrat d'Heliòpolis, la Persea, és a dir, l'Arbre de la Vida, els anys de regnat del faraó.

## Sincretisme

Va ser considerada una forma d'Isis o de Neftis. En alguns textos apareix com la contrapartida femenina del déu Thot.

## Epítets

Era anomenada la "Senyora dels llibres", "Senyora de l'Escriptura", "Senyora de la casa dels Rotlles" i "Senyora dels constructors".

## Culte

Va ser venerada a Hermòpolis Magna.

## Referències

* 1 2 Hart, George (2005). The Routledge Dictionary of Egyptian Gods and Goddesses, Second Edition. Routledge. p. 141
* ↑ Seshat and her tools. H. Peter Aleff.
* ↑ Seshat in Luxor. H. Peter Aleff. See also Huh (god).

## Bibliografia

* Rosa Thode, El panteó egipci, Seshat en egiptologia.org

## Enllaços externs

* Elisa Castel: Gran Diccionari de Mitologia Egípcia, en egiptologia.com Arxivat 2016-07-11 a Wayback Machine.