OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Miguel Falomir Faus

Miguel Falomir Faus (València, 1966) és un historiador de l'art, actual Director del Museu Nacional del Prado des de març del 2017.

## Trajectòria

Llicenciat en Història de l'Art per la Universitat de València el 1989, va obtenir el premi extraordinari de la seva promoció. Posteriorment, entre 1990 i 1993 va treballar com a becari FPI per al Ciència en el Consell Superior de Recerques Científiques, organisme que depèn del Ministeri d'Educació i Ciència, Durant aquest període Falomir es doctora en història de l'art a la mateixa universitat. Va fer estudis de postdoctoraten a l'Institute of Fine Arts de la Universitat de Nova York, gràcies a una beca Fulbright. Al seu retorn, va treballar com a professor titular a la universitat valenciana, fins que el 1997 es va incorporar a la plantilla del Museu del Prado com a Cap del Departament de Pintura Italiana i Francesa. Amb el temps, va assumir diferents càrrecs en el museu, fins que el 2015 va ser nomenat director adjunt de Conservació i Recerca, càrrec que va ostentar fins al seu nomenament com a director del museu, que va tenir lloc el 17 de març de 2017, substituint a Miguel Zugaza, qui va passar a dirigir el Museu de Belles arts de Bilbao.
Com a investigador, és membre del comitè científic de la Fondazione Tiziano de Pieve di Cadore (Italia) i ha col·laborat amb diverses universitats italianes i estatunidenques. Com a comissari, destaquen les seves exposicions De Tiziano a Bassano. Maestros venecianos del Museo del Prado (Museu Nacional d'Art de Catalunya, Barcelona, 1997); Una obra maestra restaurada. El Lavatorio de Jacopo Tintoretto (Museo del Prado, 2000); Los Bassano en la España del siglo de oro (Museo del Prado, 2001); La restauración de El emperador Carlos V, a caballo, en Mühlberg de Tiziano (Museo del Prado, 2001); Tiziano (Museo del Prado, 2003); Tintoretto (Museo del Prado, 2007) El retrato del Renacimiento (Museo del Prado, 2008), El último Rafael (Museo del Prado, 2012), Las Furias : alegoría política y desafío artístico (Museo del Prado, 2014) i Tiziano: Dánae, Venus y Adonis. Las primeras poesías.

## Referències

* ↑ «Miguel Falomir: "El Prado no repetirá una exposición como la de El Bosco. No se podía ver"» (en es). [Consulta: 21 març 2017].
* ↑ País, Ediciones El «Miguel Falomir, nuevo director adjunto del Museo del Prado» (en es). , 06-04-2015 [Consulta: 21 març 2017].
* ↑ País, Ediciones El «Miguel Falomir: “Lo del ‘Guernica’ es asunto cerrado”» (en es). , 21-03-2017 [Consulta: 21 març 2017].
* ↑ Error en el títol o la url.«».
# Mitridates II de Pàrtia

Mitridates II o Mitridates el Gran va ser rei de Pàrtia del 124 aC al 87 aC.
El nom, molt comú entre els medes i perses, significa «donat pel sol». La variant del nom Mitradates, més rar però etimològicament més correcte, es troba en monedes. Va succeir al seu pare Artaban II, mort en la guerra contra els tocaris. Mitridates II va haver de fer front als atacs dels Saces des Bactriana.
Aviat va reorganitzar les forces i va derrotar els saces i va obligar el seu rei (anomenat pels parts Sahanu Sahi, és a dir «rei de reis») a avassallar-se als parts.
El 123 aC el sàtrapa part de Mesene, Himeros, es va revoltar i es va voler independitzar, i els sàtrapes selèucides d'Adiabene i Corduena van fer el mateix vers el 122 aC. Mitridates va sotmetre Himeros i al rei de Caracene Hispaosines.Del primer no es torna a fer esment però el segon va conservar el país com a vassall.
El 119 aC Mitridates havia netejat de saces el país i els havia reduït a la regió del Sakastan (Sistan) com a teòrics vassalls, si bé el rei Azes es va alliberar d'aquesta tutela uns anys després.
Abans del 95 aC va derrotar el rei Artavasdes I d'Armènia i va conquerir alguns territoris. El príncep hereu Tigranes (futur Tigranes II d'Armènia el gran) va quedar com a ostatge del rei dels Parts. El 95 aC va morir Artavasdes i Tigranes per esser alliberat va haver de cedir 70 valls i comarques.
Cap a l'any 90 aC, Gotarces I, un membre de la família arsàcida es va revoltar i es va proclamar rei i va dominar una part de l'imperi. La guerra civil va durar uns cinc anys. Això va ser aprofitat per Tigranes II d'Armènia, que potser l'any 88 aC va sotmetre els reis de Corduena, Adiabene, Atropatene i va recuperar els territoris que havia entregat el 95 aC.
El 87 aC va morir Mitridates II en un combat contra els armenis a la riba de l'Araxes, i no va deixar fills. Maukisres o Muaskires, oncle de Mitridates de 90 anys (germà de Mitridates I i d'Artaban II), es va proclamar rei.

## Referències

* 1 2 «Mitridates II de Pàrtia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Mitirida'tes». A: William Smith (ed.). A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology (en anglès). Londres: John Murray, 1870.

## Bibliografia

* Shayegan, M. Rahim. Arsacids and Sasanians: political ideology in post-Hellenistic and late antique Persia (en anglès). Cambridge: Cambridge University Press, 2011. ISBN 978-0-521-76641-8.
| Precedit per: Artaban II | Imperi Part | Succeït per: Maukisres |
# Mitridates IV del Pont

Mitridates IV del Pont Filopàtor Filadelf, també anomenat Mitridates VI (en grec antic Mιθριδάτης Φιλoπάτωρ Φιλάδελφoς; mort cap a l'any 150 aC) era rei del Pont.
Era d'origen persa i grec macedònic, segurament fill del misteriós Mitridates III del Pont, i de Laodice, que sembla que era germana d'Antíoc IV. Tenia dos germans, Farnaces I i Laodice, amb la que es va casar en un moment que no es coneix, i no van tenir fills.
Va succeir al seu germà Farnaces I del Pont amb qui apareix en la signatura d'un tractat amb el rei Èumenes II de Pèrgam l'any 179 aC. Pel que se'n dedueix, estava associat al tron i compartia el poder, segons diu Polibi.
Es desconeix quan va assumir el poder, però ja era rei del Pont l'any 154 aC quan va enviar una força auxiliar a Àtal II de Pèrgam en contra del rei de Bitínia Prúsies II. Aquest fet va ser important, ja que va donar inici a la col·laboració del regne del Pont amb la República romana. Va morir potser l'any 150 aC i el va succeir el seu nebot Mitridates V Evergetes, fill de Farnaces.

## Referències

* 1 2 McGing, B. C. The foreign policy of Mithridates VI Eupator, king of Pontus. Leiden: Brill, 1986, p. 35, 90. ISBN 9789004075917.
* ↑ Polibi. Històries, XXXIII, 12
# Molí de Pas de Montblanc

Molí de Pas de Montblanc és un antic molí fariner de dues moles a la vora del riu Francolí al seu pas per la Vila Ducal de Montblanc (Conca de Barberà). És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es conserva encara bona part de l'estructura quadrada medieval de l'edifici, sobre la qual s'ha sobreposat una nou habitatge. A la façana principal, la que mira al riu Francolí, destaca la seva porta adovellada medieval amb arc de mig punt. A la façana sud s'hi pot veure encara una antiga espitllera de defensa. A la part del darrere del molí es conserva en bona part l'antiga bassa amb els dos cacaus.

## Referències

* ↑ «Molí de Pas de Montblanc». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 novembre 2015].

## Enllaços externs

* «Molí de Pas de Montblanc». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà. Arxivat de l'original el 2015-11-17. [Consulta: 16 novembre 2015].
# Molí de Picabaix

El Molí de Picabaix és una obra de Corbins (Segrià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Conjunt d'edificis d'habitatge i labor agrícola agrupats. Habitatge de planta baixa, pis i golfes. Façana composta amb predomini del massís sobre el buit, senzilla i correcta. Parets i fàbrica de maó per unes construccions i, cavalls i pilars, per unes altres. Fusta, ferro i teula àrab.

## Història

Han estat afegides petites reformes als edificis originals.

## Referències

* 1 2 «Molí de Picabaix». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 octubre 2018].
# Model de biosfera simple

En el model climàtic, el model de biosfera simple és un model de la biosfera per usar amb els Models de Circulació General atmosfèrics (GCMs) que tracten d'incorporar un realisme biofísic en la formulació del balanç de la radiació i de l'energia a un nivell de sofisticació adequat per existir en els models GCMs
S'usava un mètode interactiu d'optimització per definir un nou grup de paràmetres morfològics i fisiològics a la vegetació. Mesures micrometeorològiques que inclouen fluxos d'energia aconseguits per sobre d'uns dossers canopis de la selva amazònica que van ser utilitzats per validar i calibrar els paràmetres de la SIB.

## Referències

* Sellers, P.J.; Mintz, Y.; Sud, Y.C. & Dalcher, A. «A simple biosphere model (SiB) for use within general circulation models». Journal of Atmospheric Science, 43, 43, 1986, pàg. 505–531. DOI: 10.1175/1520-0469(1986)043<0505:ASBMFU>2.0.CO;2.
# Model de cobertura legal

El model de cobertura legal, també conegut com el model de Popper-Hempel, o la teoria de la subsumpció., és molt proper a la idea pre-teòrica que moltes persones no expertes poden tenir sobre l'explicació científica.
L'enfocament deductiu de l'explicació es remunta almenys fins Aristòtil, qui va enunciar clarament la tesi que les explicacions són arguments deductius. John Stuart Mill va desenvolupar la idea que «explicar» equival a «subsumir» allò que es desitja explicar a una generalització o llei científica. L'any 1948, Karl Hempel i Paul Oppenheim, van publicar les idees bàsiques del model de cobertura legal, tot i que Karl Popper ja n'havia esbossat abans algunes idees.
Segons aquest model, una explicació científica és un argument en el qual les premisses (lleis i dades) expliquen un fet (o una regularitat) descrit per la conclusió d'aquest argument. Una de les varietats del model de cobertura legal és el model nomològic-deductiu d'explicació, que es distingeix perquè la forma de l'argument és deductiva.
Existeixen tres models d'explicació segons el model de cobertura legal. Aquests tres models tenen en comú que presenten les explicacions científiques com a arguments en què l'enunciat que descriu allò que es desitja explicar resulta d'un raonament on les premisses estan compostes per lleis i dades. El conjunt de les premisses constitueix el explanans, i aquest explanans ha d'incloure almenys una "llei de la natura". La conclusió del raonament, que es tracta de l'explanandum, és un enunciat que descriu el fet (o la llei, segons el cas) que es vol explicar.

## Exemple

* Premisses lleis:: Llei 1, Llei 2, Llei 3, ... (Descriuen regularitats del comportament de la natura)
* Premisses dades: Dada 1, Dada 2, Dada 3 ... (Descriuen les condicions de contorn del fet)
* Conclusió. Dada que descriu el fet a explicar
Hi ha tres varietats d'explicacions per cobertura legal: nomológico-deductives, estadístico-deductives i estadístico-inductives. En el primer, les lleis del explanandum són universals, mentre que en el segon aquestes lleis són estadístiques. Les explicacions estadístic-inductives, que presenten lleis estadístiques en l'explanans, es caracteritza pel fet que la seva estructura argumental és inductiva. Com a conseqüència de la seva estructura lògica deductiva, les conclusions de les explicacions nomològic deductives i estadístic deductives s'obtenen amb certesa (lògica, no científica), mentre que les pròpies de les explicacions estadístic-inductives s'obtenen amb certa probabilitat, que Hempel requereix sigui "elevada".
# Mohammed Karam

Mohammed Karam (àrab: محمد كرم) (Kuwait, 1 de gener de 1954) és un exfutbolista kuwaitià de la dècada de 1980.
Fou internacional amb la selecció de futbol de Kuwait amb la qual participà a la Copa del Món de futbol de 1982.
Pel que fa a clubs, destacà a Al-Arabi SC.

## Referències

* ↑ 1982 FIFA World Cup Spain Arxivat 2011-10-07 a Wayback Machine.
* ↑ «FIFA profile». Arxivat de l'original el 2014-04-11. [Consulta: 24 maig 2021].
* ↑ Mohammed Karam a National-Football-Teams.com (anglès)
# Mohammed Mehedi Uld Ben Ismael

Mohammed Mehdi Ben Ismael (?-Tetuan, 24 d'octubre de 1923) va ser el jalifa del Protectorat Espanyol del Marroc.
El príncep Mohammed Mehedi Ben Ismael Ben Mohammed IV del Marroc Ben Abd al-Rahman ben Hixam era el primer jalifa del protectorat espanyol al Marroc. Muley Ismail era germà del sultà del Marroc, Hassan I del Marroc. Muley Mehdi era primer dels sultans Abd al-Aziz del Marroc, Abdelhafid i Mulay Yusuf.
Va ser nomenat jalifa del protectorat espanyo] el 19 d'abril de 1913, i va fer l'entrada oficial en Tetuan el 27 d'abril del mateix mes, sent comissari superior el general Alfau.
La seva mà dreta era Ben Azouz, el primer ministre. Ben Azouz era l'home més ferm del jalifa en gairebé tots els assumptes. El seu ministre d'Hisenda i Finances era Muley Sadiq Raissouni, primer i interlocutor de Ahmed al-Raisuli.
A més, els pobles rebels sota Ahmed al-Raisuli i Abd el-Krim desafiaven la sobirania del jalifa.

## Referències

* ↑ ABC de Madrid, 25.10.1923, Notícia e la mort del Jalifa
* ↑ Mehdi Muley, Juan Pardo Despierto
# Moitié de polka

Moitié de polka va ser un curtmetratge mut francès de Georges Méliès de 1908. Va ser venut per la Star Film Company de Méliès i està numerat 1386–1393 als seus catàlegs.
Encara que es desconeix l'argument de la pel·lícula, pot haver estat construït al voltant d'una paròdia del famós il·lusionista Buatier de Kolta (nascut Joseph Buatier, 1845–1903). Durant la primera dècada de la direcció de Méliès del Théâtre Robert-Houdin, una sala de París per a il·lusionistes escènics, Buatier era considerat un dels mags més importants del món. El seu estil era minimalista, amb un vestit modern sense escenografia; Méliès va adaptar algunes de les il·lusions de Buatier al seu estil molt diferent per a algunes de les seves pel·lícules de trucs, amb Escamotage d'une dame au théâtre Robert-Houdin i La Chrysalide et le Papillon d'or els exemples citats més freqüentment.
En l'edició de 1899 de Passez Muscade, una revista anual al Théâtre, Méliès va parodiar l'actuació del seu famós rival, caricaturitzant-lo com un mag pompós amb el nom que sonava semblant "Moitié de Polka". (La revista fins i tot va incloure una parodia d'una il·lusió específica de Buatier, "Le Miracle".) La pel·lícula, reutilitzant el nom de la paròdia escènica de Méliès, podria haver presentat una caricatura similar de l'il·lusionista.
Actualment es presumeix que Moitié de polka és perduda.

## Referències

* 1 2 Malthête, Jacques & Mannoni, Laurent (2008), L'oeuvre de Georges Méliès, Paris: Éditions de La Martinière, p. 355, ISBN 9782732437323
* 1 2 Tabet, Frédéric (2014), "Méliès et les artistes magiciens: Éléments de lecture d'une écriture magique virtuose", in Malthête, Jacques; Gaudreault, André & Le Forestier, Laurent, Méliès, carrefour des attractions; suivi de Correspondances de Georges Méliès (1904-1937), Rennes: Presses universitaires de Rennes, pàg. 87–95 (here 90–92)

## Enllaços externs

* Moitié de polka a Internet Movie Database (anglès)
# Moivre (Marne)

Moivre és un municipi francès, situat al departament del Marne i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 50 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Moivre era de 50 persones. Hi havia 20 famílies, de les quals 4 eren unipersonals (4 dones vivint soles i 4 dones vivint soles), 8 parelles sense fills, 4 parelles amb fills i 4 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 26 habitatges, 21 eren l'habitatge principal de la família, 2 eren segones residències i 3 estaven desocupats. 23 eren cases i 2 eren apartaments. Dels 21 habitatges principals, 16 estaven ocupats pels seus propietaris, 4 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 2 estaven cedits a títol gratuït; 1 tenia una cambra, 2 en tenien dues, 1 en tenia tres, 3 en tenien quatre i 15 en tenien cinc o més. 17 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 8 habitatges hi havia un automòbil i a 10 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Moivre el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 8 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 4 |
| 4 | 50 a 54 | 4 |
| 8 | 45 a 49 | 4 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 0 | 35 a 39 | 0 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 4 | 25 a 29 | 0 |
| 4 | 20 a 24 | 0 |
| 4 | 15 a 19 | 0 |
| 12 | 10 a 14 | 4 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 32 persones, 24 eren actives i 8 eren inactives. De les 24 persones actives 22 estaven ocupades (16 homes i 6 dones) i 3 estaven aturades (1 home i 2 dones). De les 8 persones inactives 2 estaven jubilades, 2 estaven estudiant i 4 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'únic establiment que hi havia el 2007 era d'una empresa de construcció.
L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era una fusteria.
L'any 2000 a Moivre hi havia 12 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Moivre a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Moivre a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Mittet

Mittet és un petit poble situat a la part nord del municipi de Rauma, comtat de Møre og Romsdal, Noruega. Està situat a la costa sud del Langfjorden. Mittet té una població al voltant de 150 habitants. Té un supermercat, un benzinera, i un càmping. L'església d'Holm es troba a uns 7 quilòmetres a l'oest del poble.
El riu Mittetelva travessa el poble i desemboca al Langfjorden. El riu travessa la propera vall del riu Mittet i hi viuen truita i el salmó.

## Referències

* ↑ «Mittet» (en noruec). yr.no. Arxivat de l'original el 2010-08-11. [Consulta: 30 octubre 2010].
# Mohamed Bambari

Mohamed Bambari (Dakhla, Sàhara Occidental, 1970) és un periodista i activista sahrauí, membre del col·lectiu Equipe Media.
En 2015, en un judici a porta tancada, el govern marroquí el va condemnar a 12 anys de presó per la suposada participació en les manifestacions de Dakhla en 2015, on va exercir de periodista filmant els fets. En 2016, després d'una vaga de fam demanant un judici just, la pena es va reduir a 6 anys, i el van traslladar de la presó Negra d'Al-Aaiun a la de Ait Melloul, al Marroc, lluny de sa casa i la dels seus familiars. ONGs com Freedom Now van demanar-ne la posada en llibertat, fet que finalment ocorregué el setembre de 2021, complint sis anys de condemna.

## Referències

* ↑ «Campaña por la liberación de un periodista saharaui condenado a seis años cárcel». Público, 28-08-2018.
* 1 2 3 «Bambari, el periodista saharaui que la ONU pide a Marruecos deje en libertad». Sahara Press Service, 28-08-2018. [Consulta: 11 maig 2019].
* ↑ «el tribunal de la apelación marroquí condenó a 12 años de cárcel a fotógrafo de Equipo Mediático». Naiz, 06-11-2015. [Consulta: 11 maig 2019].
* ↑ «Western Sahara: Health Deterioration of Saharawi Political Prisoner Mohamed Bambari». Al-Saharawi, 06-01-2016. [Consulta: 11 maig 2019].
* ↑ «Campaña por la liberación de un periodista saharaui condenado a 6 años cárcel». La Vanguardia, 28-08-2018. [Consulta: 11 maig 2019].
* ↑ «El activista saharaui Mohamed Bambari queda en libertad después de seis años en una cárcel marroquí.». ECSaharaui, 26-09-2021. [Consulta: 29 setembre 2021].
# Monte Tamaro

El Tamaro és una muntanya de Suïssa, al cantó de Ticino, amb una altitud de 1.960 m. Té un refugi prop de la cima.

## Referències

* ↑ «Monte Tamaro» (en italià). [Consulta: 2 abril 2021].
# Monte Grande (Fogo)

Monte Grande (crioll capverdià Monti Grandi) és una vila al centre de l'illa de Fogo a l'arxipèlag de Cap Verd. Està situada 10 kilòmetres a l'est de São Filipe.

## Vegeu també

* Llista de nuclis de població de Cap Verd
# Monestir de Sant Jeroni (Granada)

El monestir de Sant Jeroni de Granada, és una obra arquitectònica del Renaixement, format per l'església i el monestir, pertanyents fins al 1835 a l'orde de sant Jeroni. La seua fundació, fins i tot anterior a la presa de la ciutat, es deu als Reis Catòlics. De seguida es traslladà des de Santa Fe a Granada, i en 1504 començà l'obra actual. Aquesta es deu majoritàriament a Diego de Siloé, encara que hi participaren altres arquitectes i artistes com Jacobo Florentino, Juan de Aragón, Vázquez el Mozo, Pedro de Orea i Pablo de Rojas.
L'església és de planta de creu llatina i respon als condicionaments de les esglésies de l'orde jerònim, amb un cor elevat als peus i un altar darrere una àmplia escalinata. Destaca el retaule manierista de la capella major, que suposa el punt de partida de l'escultura andalusa ja amb una entitat pròpia, i on és molt important la intervenció del mestre Pablo de Rojas. La rica decoració renaixentista de l'interior, amb cassetons, veneres i grups escultòrics es podria considerar com el cant del cigne de l'humanisme a Espanya. El programa iconogràfic va ser realitzat per a enaltir les proeses militars i l'heroïcitat del Gran Capitán, qui es troba soterrat al creuer amb la seua dona Maria de Manrique.
El monestir té dos claustres enjardinats, sent el primer el més purament renaixentista. Set arcosolis a tall de capelles, amb traces clàssiques i decorades amb tot el repertori formal renaixentista, configuren un espai fúnebre per rebre les restes de Gonzalo quan aplegaren al monestir. En el segon claustre, que avui és una clausura de la comunitat de monges jerònimes que hi habiten, va residir l'emperadriu Isabel de Portugal durant el seu viatge de noces, després de la celebració del seu matrimoni amb Carles I.
A l'església ja s'hi treballava l'any 1513 sota les ordres de Jacobo Florentino. Quan aquest va morir, els substituí Diego de Siloé. L'any 1522 s'acabarien les obres de la capella major, aleshores es traslladaren els cossos del Gran Capitán i esposa des del convent de Sant Francesc.
Després de diverses dificultats, com la invasió francesa i l'exclaustració, que quasi porten a la ruïna el monestir, l'Estat decidí la seua restauració, duta a terme entre 1916 i 1920 a càrrec de l'arquitecte Fernando Wihelmi.
La portada que separa el compàs del monestir del carrer Rector López Argueta, encara que pertanyia al monestir originàriament, es va disposar en aquest lloc als anys seixanta, després que en el segle xix desaparegués i posteriorment es trobara en un cortijo de la Vega. Actualment presideix aquesta portada una imatge de la Verge de les Angústies que no és l'original.
Aquest monestir fou el primer del món a consagrar-se a la Immaculada Concepció.

## Enllaços externs

* Plana amb informació (castellà) Arxivat 2013-02-16 a Wayback Machine.
* Entrada a l'Enciclopedia
* Fitxa a Artehistoria Arxivat 2009-06-10 a Wayback Machine.