OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Trimma anthrenum

Trimma anthrenum és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 2 cm de longitud total i les femelles 1,97.

## Hàbitat

És un peix marí de clima tropical i associat als esculls de corall fins als 5-76 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Fiji i Tonga.

## Referències

* ↑ Jordan, D. S. & A. Seale, 1906. The fishes of Samoa. Description of the species found in the archipelago, with a provisional check-list of the fishes of Oceania. Bull. Bur. Fish. v. 25 (for 1905): 173-455 + index 457-488, Pls. 33-53.
* ↑ Winterbottom, R., 2006. Two new species of the gobiid fish genus Trimma from the coral reefs of the western Pacific Ocean (Pisces; Perciformes; Gobioidei). Zootaxa Núm. 1331: 55-68.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hagiwara, K. i R. Winterbottom, 2007. Two new species of Trimma (Gobiidae) from the Western Pacific. Bull. Natl. Mus. Nat. Sci., Ser. A, Suppl. 1:163-174.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Piscataway (municipi)

Piscataway és un municipi situat al comtat de Middlesex, a l'estat de Nova Jersey. Fou fundat el 1666 per baptistes i quàquers que fugien de la colònia de Nou Hampshire per la seua intolerància. Fins al segle XX l'activitat econòmica principal era l'agricultura.
El 2015 les escoles de Piscataway foren reconegudes per la Casa Blanca com a lloc excel·lent d'educació per a hispans.
Tenen un equip de bàsquet femení d'educació secundària anomenat Piscataway Tech.
Hi ha els següents centres educatius:
* El campus de la Universitat Rutgers
* Arbor Intermediate School
* Conackamack Middle School
* Eisenhower Elementary School
* Grandview Elementary School
* Knollwood Elementary School
* M. L. King Intermediate School
* Piscataway High School
* Quibbletown Middle School
* Randolphville Elementary School
* T. Schor Middle School

## Referències

* ↑ «City/Zip Search». NACo County Explorer. NACo. Arxivat de l'original el 7 d’octubre 2015. [Consulta: 12 gener 2017].
* ↑ Cheslow, Jerry «If You're Thinking of Living in: Piscataway». The New York Times, 28-06-1992 [Consulta: 12 gener 2017].
* ↑ Palermo, Judy «White House recognizes Piscataway schools». myCentralJersey, 15-09-2015 [Consulta: 13 gener 2017].
* ↑ Star Ledger «Piscataway Tech (35) at New Brunswick (54) - Girls Basketball». NJ.com, 09-01-2017 [Consulta: 13 gener 2017].
* ↑ «2 arrested in shooting in a Rutgers University parking lot». ABC7 New York, 25-09-2016 [Consulta: 13 gener 2017].
* ↑ «Schools». Piscataway Township Schools. [Consulta: 13 gener 2017].
# Rozières-sur-Mouzon

Rozières-sur-Mouzon és un municipi francès, situat al departament dels Vosges i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 89 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Rozières-sur-Mouzon era de 89 persones. Hi havia 41 famílies, de les quals 12 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 8 dones vivint soles), 21 parelles sense fills i 8 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 70 habitatges, 43 eren l'habitatge principal de la família, 18 eren segones residències i 10 estaven desocupats. 69 eren cases i 1 era un apartament. Dels 43 habitatges principals, 37 estaven ocupats pels seus propietaris, 5 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 1 estava cedit a títol gratuït; 1 tenia dues cambres, 5 en tenien tres, 18 en tenien quatre i 19 en tenien cinc o més. 23 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 25 habitatges hi havia un automòbil i a 7 n'hi havia dos o més.

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 44 persones, 30 eren actives i 14 eren inactives. De les 30 persones actives 20 estaven ocupades (12 homes i 8 dones) i 9 estaven aturades (5 homes i 4 dones). De les 14 persones inactives 9 estaven jubilades i 5 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 4 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa extractiva, 1 d'una empresa de fabricació d'altres productes industrials, 1 d'una empresa de comerç i reparació d'automòbils i 1 d'una empresa de serveis.
L'any 2000 a Rozières-sur-Mouzon hi havia 7 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 327 hectàrees.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Exploitations agricoles
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Rozières-sur-Mouzon a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Rozières-sur-Mouzon a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Brioix suís

El brioix suís (a vegades simplement suís) és un brioix elaborat en les pastisseries de Madrid. Deu el seu nom i la seva popularitat per haver-se elaborat en el ja tancat Cafè Suís de Madrid (aquest era a la confluència del carrer d'Alcalá i de Sevilla, denominada antany calle ancha de Peligros.) Es tracta d'un brioix simple que sol ser entre els més bon mercat del menú de la rebosteria espanyola. En l'actualitat és fàcil trobar-ho en diverses pastisseries i cafeteries d'Espanya. És habitual prendre-ho com a desdejunar.

## Història

El nom originari donat a aquesta mena de brioix madridenc és brioix de llet i se servia com a desdejunar i berenar habitualment en els cafès de la fi del segle xix a Madrid. L'èxit que tingué al Cafè Suís va fer que al principi s'anomenessen "brioixos del suís" i finalment, simplement «suïssos». La seva elaboració va ser molt popular al començament del segle XX quan es va introduir en la rebosteria espanyola el llevat francès, dit així perquè procedia de la fàbrica francesa de Singer.

## Característiques

Es tracta d'un brioix elaborat amb una simple pasta de brioix que posseeix com a característica externa, una esquerda en la seva superfície sobre la qual es posa sucre en pols i cristal·litzada. Té una forma rodona de mitja esfera. Aquest condiment dolç s'inclou just en sortir del forn, la qual cosa fa que tingui un aspecte cruixent i ben adherit a la superfície. La pasta del suís sol ser tendra en el cas d'haver estat acabada de fer, però a mesura que passa el temps es va ressecant. Pot estar en un expositor entre dos o tres dies. Es tracta d'un brioix que sol acompanyar un esmorzar amb cafè amb llet, o simplement llet.
És popular també en altres països fora d'Espanya, com per exemple a Xile. En aquest país, es pot consumir farcit de crema pastissera, confitura de llet o fins i tot codonyat; es menja generalment a l'hora de l'onze.

## Anècdotes

* Enrique Jardiel Poncela, en el seu llibre Exceso de equipaje i en una altra de les seves novel·les, conta que a Suïssa va demanar a un cambrer per aquest brioix i aquesta li va respondre que no existia. En descriure la seva forma, el cambrer li va dir que «el més semblant és un brioix espanyol» i li van portar un suís.
* El brioix apareix diverses vegades en la novel·la La colmena de Camilo José Cela.

## Referències

* ↑ Peter Besas. Historia y anécdotas de las fondas madrileñas. 1.ª. La Librería, 2009, p. Cap. IX. ISBN 978-84-9873-032-6.
* 1 2 3 Manuel Martínez Llopis, (1999), «La dulcería española», Madrid, pp:77-78
* ↑ Carmelo Abadía Gracia. El libro de las cosas jamás contadas, p. 17. ISBN 9788484544548.
* ↑ Marino Gómez-Santos. Crónica del Café Gijón, 1955.
* ↑ Enrique Jardiel Poncela. «Viaje por Suiza». A: Exceso de equipaje. Biblioteca Nueva, 1988.
* ↑ Enrique Jardiel Poncela. Tadeo, el grecorromano, 1958, p. 38.
# Krasnodarski (Kalínino)

* Per a altres significats, vegeu «Krasnodarski».
Krasnodarski - Краснодарский (rus) és un possiólok del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a les terres baixes de Kuban-Azov, al nord de l'embassament de Krasnodar, a 8 km al nord-est del centre de Krasnodar, la capital.
Pertany al municipi de Kalínino.
# Effingham

«Effingham» té aquests significats:
* Effingham (Illinois)
* Effingham (Kansas)
* Effingham (Nova Hampshire)
# Čabradský Vrbovok

Čabradský Vrbovok és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Banská Bystrica.

## Història

La primera menció escrita de la vila es remunta al 1135.
# Eugene Istomin

Eugene George Istomin (26 de novembre de 1925 - 10 d'octubre de 2003) va ser un pianista estatunidenc. Va néixer a la ciutat de Nova York, de pares russos. Va ser famós per les seves obres de trio de piano, qui va col·laborar amb Isaac Stern i Leonard Rose, conegut com a Istomin-Stern-Rose Trio, el grup va fer molts àlbums, concretament de música de Beethoven, Brahms i Franz Schubert. Fou un nen prodigi. Va començar a actuar als 6 anys amb la seva mare, i als 12 va entrar al Curtis Institute. El 1943, amb 17 anys va guanyar el Leventritt award, i el Phildelphia Youth Award. El seu debut va ser amb l'Orquestra de Filadèlfia, i l'Orquestra de Nova York. El 1970, va guanyar un Grammy amb el trio, pels seus àlbums de Beethoven. Es va casar amb la Marta Montañez Martinez (Marta Casals Istomin), la vídua de Pau Casals, el 15 de febrer de 1975. Era més conegut a Europa que als Estats Units, i va rebre la Francesa Légion d'honneur el 2001. El 2003 va morir de càncer.

## Referències

* ↑ «Eugene Istomin». Gran Enciclopèdia de la Música. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Anderson, Martin. «Eugene Istomin» (en anglès). Independent, 13-10-2003. [Consulta: 5 gener 2022].

## Enllaços externs

* Biografia d'Eugene Istomin
# Trimma barralli

Trimma barralli és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 2,8 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí de clima tropical i associat als esculls de corall fins als 29-30 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oest de l'oceà Índic: des de Port Sudan fins al Golf d'Aqaba.

## Referències

* ↑ Jordan, D. S. & A. Seale, 1906. The fishes of Samoa. Description of the species found in the archipelago, with a provisional check-list of the fishes of Oceania. Bull. Bur. Fish. v. 25 (for 1905): 173-455 + index 457-488, Pls. 33-53.
* ↑ Winterbottom, R., 1995. Red Sea gobiid fishes of the genus Trimma, with the description of two new species. Rev. Fr. Aquariol. 22(3-4):93-98.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hagiwara, K. i R. Winterbottom, 2007. Two new species of Trimma (Gobiidae) from the Western Pacific. Bull. Natl. Mus. Nat. Sci., Ser. A, Suppl. 1:163-174.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Peresós didàctil

Les dues espècies existents de peresosos didàctils (Choloepus) són el peresós didàctil comú i el peresós didàctil de Hoffmann. Ambdues espècies tenen tres dits als peus i dos a les mans. Són els únics membres del gènere Choloepus i els únics membres de la família Choloepodidae. Fins al 2019 eren classificats com a únics representants vivents de la família dels megaloníquids. Estan estretament emparentats amb els petits i generalment més lents peresosos tridàctils. Els dos tipus de peresosos tendeixen a ocupar els mateixos boscos.
Els peresosos didàctils tenen períodes de gestació d'uns 10 mesos. Les cries neixen amb urpes. Els peresosos didàctils passen la major part de la seva vida penjats dels arbres. Són més actius que els peresosos tridàctils. La temperatura del seu cos depèn de la temperatura ambiental. Mengen fruites, nous, baies, escorces i ocasionalment petits rosegadors. Juntament amb els peresosos tridàctils i els manatís, són els únics mamífers vivents que no tenen set vèrtebres cervicals.

## Referències

* ↑ Delsuc et al., 2019, p. 2.036.
* ↑ Buchholtz et al., 2012, p. 399.

## Bibliografia

* Buchholtz, E. A.; Grady Bailin, H.; Laves, S. A.; Yang, J. T.; Chaan, M.-Y.; Drozd, L. E. «Fixed cervical count and the origin of the mammalian diaphragm» (en anglès). Evolution and Development, 14, 5, 2012, pàg. 399-411. DOI: 10.1111/j.1525-142x.2012.00560.x.
* Delsuc, F.; Kuch, M.; Gibb, G. C.; Karpinski, E.; Hackenberger, D.; Szpak, P.; Martínez, J. G.; Mead, J. I.; McDonald, H. G.; MacPhee, R. D. E.; Billet, G.; Hautier, L.; Poinar, H. N. «Ancient Mitogenomes Reveal the Evolutionary History and Biogeography of Sloths» (en anglès). Current Biology, 29, 12, 2019, pàg. 2.031-2.042. DOI: 10.1016/j.cub.2019.05.043.
# Sant Esteve de Bordils

Sant Esteve de Bordils és l'església parroquial del municipi de Bordils, al Gironès. És d'estil gòtic amb detalls renaixentistes i està dedicada a Sant Esteve. Fou edificada durant la segona meitat del segle xvi (una llinda de la porta té una inscripció segons la qual fou començada el 1561). És una obra de Bordils (Gironès) declarada bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

L'edifici és d'estil gòtic tardà amb alguns detalls d'influència renaixentista feta amb obra és de carrers de pedra i la coberta de teula. És d'una sola nau coberta amb voltes de creuaria i amb claus centrals estan decorades amb els escuts de Bordils, el del Papa i el de Catalunya. Els arrencaments dels arcs de la volta són cisellats amb figures d'animals. Hi ha tres capelles a cada lateral, cobertes amb arcs de mig punt construïdes al segle xviii. El campanar presenta un basament de planta quadrada i la part superior octogonal, amb arcades apuntades, rematat amb gàrgoles i barana calada. Flanquejant la façana principal, en el coronament hi ha dues garites de caràcter defensiu, que s'han datat del segle xvi, i estan situades en cada un dels angles i unides per una galeria.
La porta d'accés a la sagristia, situada en un lateral de l'absis, és d'estil renaixentista, amb frontó, tríglifs i mètopes. A la capella del sagrari hi ha un altar neogòtic.
La pica baptismal està feta de pedra de "Girona". D'estil barroc, és llisa i fa uns 100 cm d'alçada per 95 cm de diàmetre. Està col·locada al presbiteri de l'altar major de l'església.
Són interessants les impostes decorades, a l'arrencada de l'arc que sosté el cor, representant els sants patrons de l'església i Sant Jaume.
Conserva diverses imatges de sants, com un Sant Josep amb el Nen; la Mare de Déu del Roser, que podria provenir d'una altra església; un Sant Esteve, restaurat els anys 1980 i una altra Mare de Déu del Roser, feta pel taller de Llimona.

## Història

A la llinda de la porta principal hi ha la inscripció: "VVY QUE COMTAM X4 DEL MES DE SETEMBRE DEL ANY 1561 SE COMENSÁ LA ESGLESIA PARROCHIAL". I també a la portalada hi ha dos medallons de pedra, en un s'hi pot llegir "MESTRA/JAVME/BVSQVETS" i en l'altre també hi ha un nom il·legible, tot i que possiblement indica els noms dels constructors de l'església (Botet i Sisó).
A l'interior hi havia una altar major d'estil renaixentista que fou cremat durant la Guerra Civil. Els tres escuts de les claus centrals de la volta de l'interior de la nau, corresponen a l'escut de

## Referències

* ↑ «Sant Esteve de Bordils». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 «Església parroquial de Sant Esteve». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 novembre 2016].
* ↑ «Església de Sant Esteve al web de l'Ajuntament de Bordils». Arxivat de l'original el 2011-09-08. [Consulta: 9 setembre 2013].

## Enllaços externs

* Església parroquial de Bordils a "http://patmapa.gencat.cat/"
* Imatges i informació sobre Sant Esteve de Bordils a "pedresdegirona.com"
# Bukovec (Trenčín)

* No s'ha de confondre amb Bukovec (Košice).
Bukovec és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Trenčín.

## Història

La primera menció escrita de la vila es remunta al 1592.
# Kúmino

Kúmino (en rus: Кумино) és un poble de l'óblast de Vladímir, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 34 habitants. Pertany al districte municipal de Iúriev-Polski.

## Referències

* ↑ Серёгин А. П. Флора Владимирской области: конспект и атлас. — Тула: Гриф и К, 2012. — 620 с.
* ↑ «В.Г. Добронравов. Историко-статистическое описание церквей и приходов Владимирской епархии: Вып. 4: Меленковский, Муромский, Покровский и Судогодский уезды. - 1897». Arxivat de l'original el 2018-05-09.
# Doras micropoeus

Doras micropoeus és una espècie de peix de la família dels doràdids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 35 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Essequibo, Demerara i Courantyne.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Sabaj, M.H. i C.J. Ferraris, Jr., 2003. Doradidae (Thorny catfishes). p. 456-469. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Americà d'Història Natural. Museu Americà d'Història Natural, Central Park West, NY 10024-5192 (Estats Units).
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Sabaj Pérez, M. H. i J. L. O. Birindelli, 2008: Taxonomis revision of extant Doras Lacépède, 1803 (Siluriformes: Doradidae) with descriptions of three new species. Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia v. 157: 189-233.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Eustraci, Ausensi, Eugeni, Mardari, Orestes i Antíoc

Eustraci, Ausensi, Eugeni, Mardari, Orestes i Antíoc van ser un grup de cristians d'Armènia que van patir martiri a Sebaste a la primera persecució de Dioclecià del final del segle iv. Són venerats com a sants a tota la cristiandat.
Les dades conservades són poques i provenen de la passio, on segurament s'han interpolat fets fabulosos i tòpics, comuns a les actes d'altres martiris: l'argumentació que fa Eustraci davant el governador, per exemple, o el seguit de tortures fins a la mort. Segons la tradició, Eustraci era d'una família important de la ciutat i Eugeni n'era un servent; jutjats per cristians, van ser condemnats. Mardari i Ausensi eren amics d'Eustraci i van intercedir per ell, essent condemnats també. Finalment, Orestes era un soldat que, commogut per la fermesa que van demostrar els cristians a les tortures que van patir, es va convertir al cristianisme. Els cinc van ser torturats i morts.
Altres tradicions aporten variants de la llegenda. Segons ella, Eustraci i Orestes van sobreviure i van ser morts després, a la foguera en 296. Al Synaxarion ortodox, es diu que Eustraci era orador i dignatari de l'administració, ocupant el càrrec de scriniarius o arxiver.
Les seves relíquies van ser transportades a Roma, a l'església de Sant'Apollinare. La seva memòria es commemora el 13 de desembre. Són venerats per les esglésies catòliques i ortodoxes, però reben culte, sobretot en aquestes últimes i en les esglésies orientals.

## Referències

* ↑ Lorenzo Villanueva, Joaquín. Año christiano de España (en castellà). Volum 12. Imprenta Real, 1794, p. 193.
# Platges d'Armazá i El Barco

Les platges d'Armazá i El Barco es troben en el concejo asturià de Cuaña, i molt prop de la localitat de Cartavio. Formen part de la Costa Occidental d'Astúries i presenten protecció mediambiental per estar catalogades com ZEPA i LIC.

## Descripció

La platja d'Armazá té una longitud d'uns 420 metres en forma de petxina o ancorada, una amplària mitjana d'uns 25 a 30 metres i la desembocadura fluvial del rierol de Mudes. La platja d'El Barco és accessible des de la d'Armazá solament en moments de baixamar. Aquesta segona platja té una longitud d'uns 80 metres i una amplària mitjana de 15 a 20 m. També es pot arribar a aquesta platja per la seva zona oriental des de la Platja de Cartavio. L'entorn és rural amb baix índex d'edificació i la seva perillositat és mitjana. És convenient usar calçat adequat durant el bany i per caminar per la platja, ja que és un pedrer amb nombrosos palets i sorres fosques molt escasses. La pesca submarina, la pesca recreativa i el senderisme són les activitats més recomanables i es té la possibilitat de portar mascotes. No disposa de cap servei. L'accés és per als vianants inferior a 500 metres i de poca o nul·la dificultat.
Els pobles més propers són Cartavio i San Cristóbal i el nucli rural més proper a les platges és Armazá, de la qual pren el nom la platja. Per accedir a ambdues platges cal arribar fins a la localitat de Cartavio i sortir d'ella travessant les vies del tren per l'únic pas elevat existent. Més endavant s'arriba a una bifurcació de camins on cal prendre el de l'esquerra i després d'una llarga baixada acaba en un caseriu on cal deixar el cotxe. Després de caminar uns 100-150 m per un camí paral·lel al rierol Mudes s'arriba a la platja.

## Referències

* ↑ http://sig.magrama.gob.es/93/ClienteWS/Guia-Playas/Default.aspx?nombre=PLAYAS_WEB&claves=DGC.PLAYAS.PLY_CO_PLAYA&valores=396 Arxivat 2015-04-18 a Wayback Machine.
* ↑ http://sig.magrama.gob.es/93/ClienteWS/Guia-Playas/Default.aspx?nombre=PLAYAS_WEB&claves=DGC.PLAYAS.PLY_CO_PLAYA&valores=399 Arxivat 2015-04-18 a Wayback Machine.
* ↑ Del Río, Alejandro. Nobel. Guía total de las playas de Asturias. Asturias: Nobel, 2013, p. 29. ISBN 978-84-8459-669-1.