OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Magda Campins i Martí

Magda Campins i Martí (Barcelona, 1956) és una metgessa i epidemiòloga catalana. Cap del servei de Medicina Preventiva i Epidemiologia de l'Hospital Vall d'Hebron de la ciutat de Barcelona, és també professora de medicina preventiva i epidemiologia a la Facultat de Medicina (UAB). S'havia pronunciat inicialment de manera favorable cap a l'ús de la hidroxicloroquina per a tractar els malalts de Covid-19. però posteriorment es retractà tot afirmant que aquesta substància no servia per res en el tractament de la malaltia.
És d'ençà de la fi de setembre de 2021 presidenta del Comitè Científic Assessor de la covid-19, òrgan assessor del Departament de Salut.

## Referències

* ↑ Nació Digital. «Magda Campins: «El pitjor error que podríem cometre seria voler tornar ràpid a la normalitat»», 03-04-2020. [Consulta: 5 abril 2020].
* ↑ Vilaweb. «Magda Campins: ‘La hidroxicloroquina redueix molt la càrrega viral, fins i tot la PCR ja és negativa al cap de set dies'», 05-04-2020. [Consulta: 5 abril 2020].
* ↑ Vilaweb. «Magda Campins: “Segurament la covid-19 ja no se n’anirà mai més”», 15-09-2021. [Consulta: 28 setembre 2021].
* ↑ Vilaweb. «Salut constitueix el Comitè Científic Assessor de la covid-19, presidit per Magda Campins», 28-09-2021. [Consulta: 28 setembre 2021].
# Mambí

El terme mambí (en plural mambisos) és un mot en llengua castellana que s'utilitza per referir-se als guerrillers antiespanyols de Cuba, soldats que el segle xix van participar en les guerres per la independència.
La paraula mambí ve associada a Juan Ethnnius Mamby " Eutimio Mambí " oficial negre que va desertar del bàndol espanyol, un líder que després va lluitar contra els espanyols a Santo Domingo, cinquanta anys abans de l'inici de la Guerra dels Deu Anys en Cuba.
També pot referir-se a una paraula índia que designava la rebel·lió contra els cacics que vivien amagats als boscos. Els soldats espanyols, en notar les tàctiques similars en l'ús del matxet dels revolucionaris cubans, van començar referir-se a ells com els «homes de Mambí», la qual cosa després es va escurçar dient «mambís» o «mambises».
Les tropes mambises estaven compostes per cubans de totes les classes socials, des d'esclaus, negres i mulats lliures, fins a terratinents com Carlos Manuel de Céspedes, que van lluitar per la llibertat i independència de Cuba.
Es pot destacar la participació en la guerra d'independència de Cuba d'oficials i soldats d'altres països, com a Henry Reeve, conegut com El Inglesito, el polonès Carlos Roloff i el dominicà Máximo Gómez Báez. A aquest últim, conegut com el Generalísimo, se'l considera autor de la primera càrrega al matxet de l'Exèrcit Llibertador cubà, que es convertiria en una de les tàctiques principals dels mambises. També va arribar a ser proposat per a candidat a President de la República, la qual cosa no va acceptar.
Un dels mambises més coneguts va ser el general Antonio Maceo, que es va destacar per la seva valentia i talent militar, així com pel seu protagonisme en la Protesta de Baraguá. El molinenc Josep Oller Aragay (1878-1951) va ser un combatent mambí, conegut pel diari que va escriure i que va ser redescobert i publicat el 1999 pel periodista Ernesto Chàvez Álvarez.

## Referències

* ↑ Cardona i Losada, 1988, p. .27.
* ↑ El problema dominicà va ser estudiat per Robles Muñoz, Cristóbal. Paz en Santo Domingo. Madrid: Consell Superior d'Investigacions Científiques, 1987.
* ↑ Oller Aragay, Josep; Chávez Álvarez, Ernesto (editor). Diario de campaña de un catalán mambí. Ajuntament de Molins de Rei i Generalitat de Catalunya, 1999, p. 154.

## Bibliografia

* Moreno Fraginals, Manuel. Cuba-España, España-Cuba Historia común (en castellà). Barcelona: Grijalbo Mondadori, 1995. ISBN 84-397-0260-4.
* de Diego García, Emilio. Weyler, de la leyenda a la Historia (en castellà). Madrid: Fundació Cánovas del Castillo, 1998. ISBN 84-88306-48-2.
* Cardona, Gabriel; Losada, Juan Carlos. Weyler, nuestro hombre en La Habana (en castellà). Segona edició. Barcelona: Planeta, 1988. ISBN 84-08-02327-6.
* Perinat Mazeres, Santiago. Las Guerras Mambisas (en castellà). Barcelona: Edicions Carena, 2002. ISBN 84-88944-96-9.
# Marius Schneider

Marius Schneider (Haguenau, França, 1903 - Marquartstein, Baviera, Alemanya, 1982) fou un musicòleg alemany.
Va estudiar filologia i musicologia a les universitats d'Estrasburg i París, i piano amb Cortot. Va obtenir el doctorat a la Universitat de Berlín l'any 1930, amb la seva dissertació sobre l'Ars Nova del segle xiv. Fou assistent de Hornbostel en el Phonogramm-Archiv de Berlín (1932-34) i l'any 1934 i el va succeir com a director. L'any 1937, el govern va objectar la seva habilitació a la universitat de Berlín. Després del servei militar en la Segona Guerra Mundial, va fundar i dirigir el departament d'etnomusicologia en l'Instituto Español de Musicología, a Barcelona. Més tard, va esdevenir conferenciant del CSIC, en la Universitat de Barcelona (1947-55). L'any 1955 el varen acceptar a la Universitat de Colònia, on va ensenyar musicologia comparada i etnomusicologia fins al 1968. Després de jubilar-se, va ensenyar a la Universitat d'Amsterdam fins al 1970. Va morir l'any 1982 a Baviera.

## El seu treball com a musicòleg

Va ser guiat en l'estudi de l'edat mitjana per Wolf, i la seva recerca sobre els orígens i la història de la polifonia vocal el va dur a cercar en diverses fonts extraeuropees. Des d'una comparació sistemàtica de diversos exemples musicals de diferents regions i cultures, va treure conclusions importants sobre els principis de les tècniques polifòniques, la seva distribució al voltant del món i les seves relacions històriques. Era particularment interessat en els fenòmens polifònics de la música vocal d'Àfrica i del Caucas, i va estudiar també la relació entre la música escrita en els manuscrits europeus antics, i les tradicions de la música popular encara vigent, i els trets comuns entre les cultures mediterrànies. Altres estudis els va fer sobre la música de regions específiques o grups ètnics, a les Filipines, Mato Grosso, Camerun, Austràlia, Assam, Tunísia i, especialment, Espanya. La seva recerca sempre anava dirigida cap a la fenomenologia i els fonaments dels processos musicals. La seva posició metodològica en musicologia comparada i etnomusicologia, va ser expressada en contribucions bàsiques en llibres i enciclopèdies. En els seus darrers anys, Schneider va augmentar el seu interès en el significat i funció de la música en el context de filosofia, mitologia i religió al voltant del món, i va contribuir a una comprensió més profunda del paper de la música en l'estudi dels símbols i la cosmologia. Les seves idees van ocasionar discussions i controvèrsies entre els seus col·legues i estudiants a escala internacional, i va influenciar molt les noves generacions de l'escola de Colònia, successora de l'Escola de Berlín de Hornbostel.

## Referències

* ↑ García Mallo, M. Carmen «La adquisición de la biblioteca musical de Anselmo González del Valle por el Instituto Español de Musicología en sus primeros años de actividad» (en castellà). Estudios sobre el Barroco musical hispánico (En tomo a la figura del Dr. Miguel Querol), pàg. 57.
* 1 2 Sadie, Stanley. The New Grove Dictionary of Music and Musicians. 2a edició. Macmillan Publishers, 2001, p. 558.
# Manifestació antifeixista i per la llibertat de 1934

La manifestació antifeixista i per la llibertat fou una manifestació que tingué lloc el 29 d'abril de 1934 a Barcelona organitzada per la Generalitat de Catalunya (amb les forces polítiques que en formaven part) i d'altres organitzacions que hi van donar suport. També és coneguda com a «manifestació dels paraigües», per haver coincidit el seu transcurs amb una intensa pluja.
Es convoca com a resposta a un multitudinari acte a l'Escorial, el 22 d'abril de 1934, organitzat per les Joventuts d'Acció Popular i amb la participació de Gil Robles de la CEDA, i que, per la seva simbologia feixista, recordava als actes previs a la marxa sobre Roma.
Els mitjans de l'època, com ara el Full Oficial del Dilluns de Barcelona, van quantificar l'assistència en vora mig milió de persones, amb participació tant de barcelonins com d'altres ciutadans vinguts d'arreu de Catalunya. Acció de Badalona, d'Esquerra Republicana de Catalunya, calcula 300.000 participants, i el diari Ahora de Madrid deixa la xifra en 200.000 persones.

## Vegeu també

* Fets d'octubre de 1934

## Referències

* ↑ López Esteve, Manel. Els fets d'octubre de 1934 a Catalunya: més enllà de l'acció governamental. (Tesi: Doctorat). Universitat Pompeu Fabra, 2012-06-27, p. 48.
* ↑ «Biblioteca Virtual de Prensa Histórica > Búsqueda › Full oficial del dilluns de Barcelona: Número 436 - 1934...». [Consulta: 24 febrer 2019].
* ↑ «memoriaesquerra.cat · La Hiperenciclopèdia d'Esquerra Republicana de Catalunya · Fundació Josep Irla». [Consulta: 24 febrer 2019].
* ↑ «Ahora: diario gráfico del 2 de mayo de 1934, nº 1052», 02-05-1934. [Consulta: 24 febrer 2019].

## Enllaços externs

* Informació al recurs de Facebook Barcelona Anys Trenta
# Manifestació per l'Estatut de 1977

La manifestació per l'Estatut de 1977 va ser una marxa a favor del catalanisme i l'autonomia de Catalunya que va tenir lloc el dia 11 de setembre, en la Diada Nacional de Catalunya d'aquell any. La marxa, que va baixar per Passeig de Gràcia i la Ronda de Sant Pere, va durar unes cinc hores i va acabar al monument a Rafael Casanova. El lema de la manifestació va ser Llibertat, Amnistia, Estatut d'Autonomia. El president de la Generalitat a l'exili, Josep Tarradellas, la va viure des de la distància.
S'emmarca en mig del procés de la transició espanyola i fou la primera autoritzada després de la mort del general Franco a la capital catalana. El 16 de setembre morí Carlos Gustavo Frecher, ferit durant els aldarulls poc abans de les onze de la nit de la Diada.
Té el precedent de la Diada Nacional de Catalunya de 1976 a Sant Boi de Llobregat que fou el primer acte permès de recuperació d'aquesta simbòlica data pel catalanisme.

## Referències

* 1 2 «Portada de La Vanguardia». Hemeroteca de La Vanguardia, 13-09-1977.
* 1 2 «Ha fallecido Carlos-Gustavo Frecher». La Vanguardia, 17-09-1977, p. Portada.
* ↑ «Onze setembre 1977: Manifestación decisiva en la historia de Cataluña». La Vanguardia, 13-09-1977, p. 3.
* ↑ «Con el president, en la Diada». La Vanguardia, 13-09-1977, p. 4.

## Vegeu també

* Diada Nacional de Catalunya de 1978
* Manifestació "Som una nació. Nosaltres decidim" (2010)
* Manifestació "Catalunya, nou estat d'Europa" (2012)

## Enllaços externs

* Manifestació "Llibertat, amnistia i Estatut d'Autonomia" del 1976: La Transició. 3/24
# Manifestació Unite the Right

La manifestació Unite the Right (anglès: Unite the Right rally, literalment manifestació Uniu la Dreta; també coneguda com a manifestació de Charlottesville), va ser una protesta dirigida per grups d'ultradreta contraris a la retirada del monument eqüestre dedicat al general confederat Robert Edward Lee de Charlottesville (Virgínia). Entre els manifestants es trobaven supremacistes blancs, nacionalistes blancs, neoconfederats, neonazis i milicians.
L'esdeveniment va acabar en violència quan protestants i contramanifestants van començar a barallar-se entre ells. Com que cada vegada era pitjor, el governador de Virgínia va declarar l'estat d'emergència, exposant que la seguretat pública no podia assegurar-se sense aquests poders addicionals. En una hora, la Policia Estatal de Virgínia va declarar il·legal la manifestació, com a conseqüència dels actes violents que s'hi havien desenvolupat. Dues hores més tard, un home va llançar el seu cotxe contra una multitud de contramanifestants, ferint 20 persones (una de les quals va morir). El Fiscal General dels Estats Units, Jeff Sessions, va denunciar l'acte com un cas de terrorisme domèstic, iniciant una investigació sobre drets civils per determinar si es podia jutjar en un tribunal per delicte d'odi. Unes altres 19 persones van patir ferides als carrers relacionades amb els actes violents de la manifestació.
Donald Trump fou criticat per condemnar l'esdeveniment amb tebiesa, sense denunciar explícitament l'acció dels supremacistes blancs en les seves primeres declaracions. Al cap de dos dies, però, Trump va condemnar el Ku Klux Klan, els grups neonazis, els supremacistes blancs i altres grups d'odi, un gest que va corregir al cap de poques hores, insistint en repartir la culpa dels disturbis entre totes es faccions participants.

## Referències

* ↑ «Sessions Says 'Evil Attack' in Virginia Is Domestic Terrorism». [Consulta: 14 agost 2017].
* ↑ «Atropellament mortal a Charlottesville contra una manifestació antifeixista». ccma. [Consulta: 16 agost 2017].
* ↑ «Crítiques a Trump per no condemnar explícitament els supremacistes de Charlottesville». CCMA. [Consulta: 16 agost 2017].
* ↑ «Trump condemna el Ku Klux Klan: "El racisme és el mal"». CCMA, 15-08-2017. [Consulta: 16 agost 2017].
* ↑ «Trump culpa tant neonazis com antiracistes de la violència a Charlottesville». CCMA, 16-08-2017. [Consulta: 16 agost 2017].
# Marc Antoni (còmic)

Marc Antoni és una sèrie d'historietes creada per Mique Beltran per a "El Pequeño País", on es va publicar durant 10 anys, essent una de les més emblemàtiques de la publicació. Es va publicar en castellà com a Marco Antonio, si bé ha tingut alguna adaptació en valencià i la seua versió animada va emetre's en Radiotelevisió Valenciana.

## Argument i personatges

La sèrie narra les aventures de Marc Antoni, un xiquet que té capacitats telequinétiques. Marc Antoni viu en una rica mansió i té les inquietuds de qualsevol xiquet de 5 anys.

## Palmarès

Els còmics de Marco Anotio foren nominats en tres edicions consecutives del Saló Internacional del Còmic de Barcelona pel premi a la millor obra: el 1994, el 1995 i el 1996.

## Trajectòria editorial

La sèrie va ser recollida en els següents àlbums:
* Marco Antonio, (color Glénat, 1993 ISBN 84-88574-07-X).
* La rebelión de las sombras, color Glénat, 1994 ISBN 84-88574-98-3).
* Marco Antonio contra todos, (color Glénat, 1997 ISBN 84-88574-31-2).
* Marco Antonio ¡Más sustos!, (color Glénat, 1999 ISBN 978-84-89966-86-4).
En 2012, Editores de Tebeos, successora de Glénat Espanya, la va recopilar en un únic volum.

## Adaptacions a altres mitjans

Es va produir una sèrie de dibuixos animats, amb dues temporades de 13 capítols cadascuna, entre 2007 i 2008, per a Clan TVE, amb el mateix Beltran com a supervisor de guions.

## Galeria

* Paraules de Mique Beltran en la presentació d'un integral de la sèrie.
* Paraules de Manel Gimeno en la presentació d'un integral de la sèrie.

## Referències

* 1 2 3 Mique Beltrán: "Preparo mi regreso a los cómics, aunque todavía no sé cómo" reportatge a RTVE del 31 de gener de 2013 (castellà)
* ↑ «Las aventuras de Marco Antonio». RTVE. [Consulta: 19 abril 2015].
# Marc Antoni Cotoner i Sureda Vivot

Marc Antoni Cotoner i Sureda de Vivot (Mallorca segle XVII-1749) va ser un polític i militar mallorquí que pels seus serveis a la causa borbònica durant la Guerra de Successió fou premiat amb el títol de Marquès d'Ariany.
Fou el principal promotor en el reclutament d'una companyia d'un centenar de soldats amb els quals lluità a Milà en nom de Carles II. També participà en la pressa del Casal de Montferrat també a Itàlia.
A la guerra de Successió no es rendí quan arribà a la badia de la ciutat de Mallorca l'armada anglo-holandesa (notícia que feu saber a través dels seu germà Miquel i Jeroni Puigdorfila cavallers de l'Orde de Malta). L'aixecament popular a favor de l'arxiduc Carles l'obligà a refugiar-se juntament amb 77 soldats francesos al bastió de Sant Carles fins que el virrei cedí enfront dels austriacistes. D'aquesta manera fou fet presoner i deportat a Roses, els seus béns foren requisats i la seva família obligada a abandonar l'illa. Pogué fugir i s'incorporà al bàndol del duc d'Anjou com a ajudant del duc de Noïlles, a la batalla d'Almansa participà com a capità de cavalleria. En l'exèrcit assolí el grau de coronel.
També fou el primer regidor degà (batle) de Palma segons el nou règim imposat pels Decrets de Nova Planta.
És fill il·lustre de Palma.
| Precedit per: No existia el càrrec | Batle de Palma 1715-1718 | Succeït per: Diego Navarro |
# Marca Trevisana

Marca Trevisana és el nom que es donava a la regió veneciana formada per Treviso, Belluno, Feltre i Ceneda.
També s'aplicava a les mateixes regions i Vicenza, Pàdua i Verona, si bé el seu nom originari en aquestes regions era Marca de Verona.
Estava formada per quatre bisbats que després de la dominació d'Alberic di Romano van passar a la família dels Caminesi, i més tard a Venècia.
# Mascotes a l'espai

Mascotes a l'espai (originalment en rus, Белка и Стрелка. Звёздные собаки; transcrit com a Belka i Strelka. Zviózdnie sobaki) és una pel·lícula de comèdia d'aventures animada per ordinador del 2010. La pel·lícula està basada en els gossos espacials soviètics Belka i Strelka, i homenatja els primers animals que van sobreviure a un viatge espacial orbital, el vol Korabl-Spútnik 2 l'agost de 1960. A Polònia es va convertir en el líder de la taquilla el seu primer cap de setmana, tot i que als Estats Units va fer una recaptació minsa, amb només 14.408 dòlars a causa de la seva estrena limitada. S'ha doblat i subtitulat al català central i al valencià.

## Referències

* ↑ «Space Dogs Movie Review | Common Sense Media» (en anglès). [Consulta: 11 novembre 2022].
* ↑ «Space Dogs». [Consulta: 11 novembre 2022].
* ↑ «Mascotes a l'espai». Goita què fan, ara!. [Consulta: 11 novembre 2022].
* ↑ «Mascotes a l'espai». À Punt, 15-04-2022. [Consulta: 24 desembre 2023].
# Mascotes

Mascotes és una pel·lícula d'animació produïda per Illumination Entertainment. És dirigida per Chris Renaud i Yarrow Cheney i escrita per Brian Linxa, Cinco Paul i Ken Daurio. Les veus dels protagonistes de la pel·lícula són de Louis C.K., Eric Stonestreet, Kevin Hart, Steve Coogan, Ellie Kemper, Bobby Moynihan, Lake Bell, Dana Carvey, Hannibal Buress, Jenny Slate, i Albert Brooks. S'ha doblat al català.
Mascotes es va estrenar al Festival Internacional d'Animació d'Annecy el 16 de juny de 2016, i després va arribar als cinemes dels Estats Units el 8 de juliol de 2016 i a l'Estat espanyol el 5 d'agost del 2016. Va recaptar 875 milions de dòlars a tot el món, esdevenint el més film animat no produït per Disney o Pixar més taquiller i la sisena pel·lícula més taquillera del 2016. L'any 2019 es va estrenar una seqüela.

## Trama

En Max és un Jack Russell Terrier que viu amb la seva propietària, la Katie en un apartament de Manhattan. Mentre ella és a la feina passa l'estona fora amb altres animals de companyia de l'edifici: la gata Chloe, el gos carlí Mel, el gos salsitxa Buddy i el periquito Sweetpea. Un dia, la Katie adopta en Duke, i en Max es posa molt gelós perquè l'atenció de la propietària estarà ara dividit entre dos. En Duke intenta abandonar en Max en un carreró, però tots dos són atacats per un a manada de gats liderada pel gats Esfinx, als quals els treuen els collars i provoquen que la brigada de Control Animal els enxampi.

## Repartiment

* Louis C.K.: Max.
* Eric Stonestreet: Duke.
* Kevin Hart: Snowball.
* Jenny Slate: Gidget.
* Ellie Kemper: Katie.
* Albert Brooks: Tiberius.
* Lake Bell: Chloe.
* Dana_Carvey: Pops.
* Hannibal_Buress: Buddy.
* Bobby_Moynihan: Mel.
* Chris_Renaud: Norman.
* Steve Coogan: Ozone.
* Michael Beattie: Tattoo.
* Sandra_Echeverría: Maria.
* Jaime_Camil: Fernando.
* Chris_Renaud: Molly.

## Producció

El gener de 2014, es va anunciar que Louis CK, Eric Stonestreet, i Kevin Hart s'havien unit al repartiment de la pel·lícula, amb Chris Renaud per dirigir el film a partir d'un guió escrit per Brian Lynch, Cinc Paul i Ken Daurio. Illumination Entertainment faria la producció i Universal Pictures distribuiria la pel·lícula que originalment havia de titular-se Max, com el gos protagonista. El juny de 2014, Albert Brooks, Aníbal Buress, Bobby Moynihan, Lake Bell i Ellie Kemper es van unir a l'elenc.

## Música i banda sonora

Totes les cançons foren compostes per Alexandre Desplat, excepte "We Go Together" de The Sausage Factory Singers.

## Referències

* ↑ «Film Review: ‘The Secret Life of Pets'». Variety, 16-06-2016 [Consulta: 2 octubre 2016].
* ↑ «Mascotes». ésAdir. [Consulta: 17 maig 2024].
* ↑ «All Time Worldwide Highest-Grossing Movies». [Consulta: 2 novembre 2016].
# Marduix Teatre

Marduix Teatre és una companyia de teatre de titelles creada el 1976 amb seu a Sant Esteve de Palautordera.
Fundada el 1976 per Jordi Pujol i Joana Clusellas, provinents de la música i les arts plàstiques respectivament. Al llarg dels anys, les obres de Marduix Teatre han mantingut el seu compromís amb la llengua i la cultura catalanes, entenent el teatre de titelles com a mostra de la cultura d'arrel.
Han actuat per tot Catalunya, les Illes Balears, País Valencià i Catalunya Nord, a més de diferents ciutats d'Espanya i Itàlia. També han fet actuacions a Bèlgica, França, Polònia, Txèquia, Portugal i Luxemburg.
Alguns dels seus espectacles principals han estat:
* El mariner de Sant Pau
* Tirant lo Blanc
* El Garrofer de les tres taronges (Homenatge a Joan Miró)
* Frederic, i tu què fas?
* Et regalo la lluna
El 2018 rep la Creu de Sant Jordi.

## Referències

* ↑ Martín, Josep A. El teatre de titelles a Catalunya: aproximació i diccionari històric. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1998. ISBN 9788478269044.
* ↑ «Els camins de MARDUIX». [Consulta: 17 febrer 2019].
* ↑ «El Govern distingeix amb la Creu de Sant Jordi 30 persones i 24 entitats». Generalitat de Catalunya, 17-07-2018. Arxivat de l'original el 2018-07-18. [Consulta: 18 juliol 2018].
# Maruja Pachón

Maruja Pachón de Villamizar (Nova York, Estats Units, 9 de desembre de 1937) és una política, publicista i periodista colombiana, guanyadora dels premis CPB (Círculo de Periodistas de Bogotá) el 1985 i Simón Bolívar el 1986.

## Biografia

Maruja Pachón és filla del periodista Álvaro Pachón de la Torre, la seva germana major és Gloria Pachón, la vídua de Luis Carlos Galán. Va estar casada amb el polític cucuteño Alberto Villamizar, amb qui va tenir un fill; els fills del primer matrimoni de Maruja són: Mónica, Alexandra, Juana, Nicolás i Patricio.
La seva activitat professional al costat de la política la va conduir a coordinar la comissió de comunicacions del Centre d'Estudis del Nou Liberalisme. Va ser segrestada un any després de la mort del seu cunyat Luis Carlos Galán per Los Extraditables, comandats per Pablo Escobar, qui va concebre el segrest massiu de polítics i periodistes per pressionar al president César Gaviria per a la caiguda del tractat d'extradició a més d'altres beneficis per als narcotraficants que es lliuressin.
Els detalls del seu segrest, juntament amb el de la seva cunyada Beatriz Villamizar, Marina Montoya, Diana Turbay, Azucena Liévano, Francisco Santos Calderón –qui en 2002 es convertiria en vicepresident de la República– i altres segrestats més són narrats en el llibre Noticia de un Secuestro de Gabriel García Márquez.
Va ser alliberada al maig de 1991.

## Trajectòria

Pachón va ser publicista en agències com McCann-Erickson i Època. També va ser directora de promoció de la Corporació Nacional de Turisme.
Com periodista va dirigir els programes de televisió Enfoque i Reportajes al mundo, amb els quals va guanyar els premis CPB en 1985 i Simón Bolívar en 1986.
Al moment del seu segrest era directora de la empresa estatal de foment al cinema.
Dos anys després del seu alliberament, el president César Gaviria la va nomenar Ministra d'Educació.
També va ser directora de la Corporación Escuela Galán, entitat de caràcter mixt de dedicada a la formació en valors democràtics.

## Referències

* ↑ Semana. «Maruja Pachón, ex ministra de Educación» (en español). [Consulta: 22 enero 2020].
* ↑ Gabriel García Márquez. Noticia de un secuestro, pág. 122
* 1 2 3 «Maruja Pachón, ex ministra de Educación». , 23-05-2009 [Consulta: 6 febrer 2014].
* ↑ «Nombrados dos nuevos ministros». , 05-03-1993 [Consulta: 6 març 2014].
* ↑ Mi vida con Luis Carlos Galán... por su esposa Gloria Pachón
* 1 2 Alberto Villamizar i Maruja Pachon en 1996
* 1 2 Libre Maruja Pachón, El Tiempo 21 de mayo de 1991
* 1 2 Maruja Pachón y Francisco Santos
* ↑ Detalle del Proceso Número FPFD 121/2013

## Enllaços externs

* Noticia de un secuestro