OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bucchero

Bucchero és una paraula en italià que designa un tipus de ceràmica que es produïa a la Itàlia central en època preromana (etrusca). Aquesta paraula deriva del llatí poculum, un recipient per a beure.
Es creu que les primeres obres es van fer a principis del segle VII aC, a l'assentament etrusc de Cerveteri.
El mètode de cocció tornava negra aquesta ceràmica i donava una brillantor metàl·lica a la superfície No se sap si hi ha o no relació amb l'impasto, la ceràmica típica de la cultura de Villanova.

## Referències

* ↑ Nicola Zingarelli, Vocabolario della Lingua Italiana, 2011.

## Bibliografia

* Hirschland-Ramage, Nancy «Studies in Early Etruscan Bucchero». Papers of the British School at Rome, 38, 1970, pàg. 1–61.
* Rasmussen, Tom B. Bucchero pottery from Southern Etruria. Cambridge: Cambridge University Press, 1979. ISBN 0-521-22316-4.
* Bouloumié, Bernard: Le bucchero nero d'Etrurie, in: Latomus 41 (1982), bl. 773-784 (Frans).
* Lollini, Delia: Bucchero. In: Enciclopedia dell'arte antica classica e orientale, boekdeel 2, Rome 1959, bl. 203-210 (italià).
* Redaksie Grandi Opere dell'Istituto Geografico DeAgostini: Gli Etruschi e i Romani. Meraviglie dell'Archeologia. Novara: Istituto Geografico DeAgostini S.p.A. 1998 (italià).
* Schneider, Helmuth: Einführung in die antike Technikgeschichte. Darmstadt: Wissenschaftliche Buchgesellschaft, 1992.
Viccionari
# Buccochromis oculatus

Buccochromis oculatus és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 28 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

És un endemisme del llac Malawi (Àfrica oriental).

## Referències

* 1 2 «Buccochromis oculatus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
# Buccochromis atritaeniatus

Buccochromis atritaeniatus és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 28 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

És un endemisme del sud del llac Malawi (Àfrica oriental).

## Referències

* 1 2 «Buccochromis atritaeniatus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
# Can Bordoi (Espinelves)

Can Bordoi és una masia d'Espinelves (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici civil. Masia de planta rectangular, coberta a dues vessants amb el carener paral·lel a la façana, orientada a migdia. Consta de planta baixa i un pis. La façana presenta un portal rectangular de pedra i una finestra i un petit cos cobert a una vessant. Al primer pis s'obren dues finestres, una amb ampit. Tant aquesta façana com la nord presenten un ràfec de teules molt petit. A la façana est s'adossa un cobert a dues vessants, amb un gran portal al sector sud, i al nord flanqueja el marge. A l'oest s'hi adossa un cos de planta baixa i pis, cobert a dues vessants amb una finestra a la part sud del cos. La façana nord té dues petites obertures i el mur adossat al talús.
Està construïda en pedra i la part de la façana és arrebossada. L'estat de conservació és molt precari.

## Història

Situada a peu de la carretera d'Espinelves a Arbúcies, molt a prop del límit d'aquest municipi.
Per la zona on està situada, formant part del veïnat de la Creu, que consta d'unes 15 cases, podem suposar que podia haver estat construïda entre els segles XVII i XVIII, època d'expansió del municipi.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Can Bordoi». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2017].
# Can Mengol

Can Mengol és un edifici de Sant Martí de Llémena (Gironès) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici que s'agafa com a model de tot un seguit de construccions que se succeeixen al marge esquerre de la Llémena, al tros des del Pla de Sant Joan a Llorà. Són construccions pobres quant a materials i forma.
Està situat en posició paral·lela al riu i formada per diferents cossos de diferents alçades (d'un o dos pisos). És interessant el joc de cossos que provoquen l'entrada, adossada a la paret posterior cega i potenciada per tota una ala cega, propi d'algunes construccions actuals mediterrànies. Aquesta porta és de modillons, l'únic element destacable. La resta d'obertures tenen llindes planeres de pedra o rectes d'obra.

## Referències

* 1 2 «Can Mengol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 febrer 2017].
# Can Medinyà

Can Medinyà és una masia de Celrà (Gironès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa al final de la vila, de planta rectangular amb ampliacions posteriors, de planta baixa, pis i golfes. Els cossos que s'han anat afegint semblen de períodes de l'època medieval, renaixement i segle xviii.
La coberta és a dues vessants i està realitzada en maçoneria de pedra sense treballar ni escairar excepte a les cantonades i a les obertures, que n'hi ha de quatre tipus: les voltes de les golfes, mig tapiades, deixant només els arcs; la porta i finestres secundàries de pedra bruna com les cantonades; pedra calcària blanca de la portalada i la finestra superior amb llinda del 17 d'agost del 1728, la finestra gòtica-renaixentista a la part posterior, amb guardapols de petxines o curculles i trencaaigües i marc de motllures; finestres secundàries de rajols.
Hi ha un arc de descàrrega cec.

## Referències

* 1 2 3 «Can Medinyà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 novembre 2016].
# Capoll

«Capoll» té aquests significats:
* Morfologia vegetal:
** Capoll o poncella, la fase del desenvolupament de les flors en la qual els pètals no s'han separat encara;
** Capoll o peduncle, tija (cua) que uneix el fruit a la branca;
** Capoll o epicarpi, del gra de blat i altres cereals
* Zoologia
** Capoll de seda o ametlló, coberta protectora de la pupa en una fase de la metamorfosi dels lepidòpters que fabriquen les erugues
** Capoll, sac sedós en el qual les aranyes guarden els ous i que duen sovint adherit a l'abdomen.
# Carrer Major (Madrid)

El carrer Major (castellà: Calle Mayor) és un carrer de Madrid. És una via principal de les quals desemboca en la Puerta del Sol i la que va ser oficial Casa de la Villa (casa de l'Ajuntament de Madrid). No tota l'extensió actual va ser denominada carrer Mayor. La història del carrer va unida a la història de Madrid, no hi ha recepció reial que no passés per aquest carrer a través de la Puerta del Sol.

## Història

El carrer era conegut al segle xvii per començar des de la Puerta del Sol a l'edifici del Monestir de San Felipe el Real que posseïa la seva façana directament sobre el carrer Esparteros, les llotges eren denominades el «mentidero». Sota la llotja es trobaven unes «covachuelas» lloc de venda de diversos mercats ambulants. Al davant es van col·locar les denominades «soleras». A prop està el lloc en el qual Juan de Tassis y Peralta, segon Comte de Villamediana i Correu major d'Espanya, fou assassinat el diumenge 21 d'agost de 1622 a les vuit de la nit.
Ja al segle xix es va derrocar el Convent per ser construït en el mateix lloc la Casa Cordero i en ella el Gran Bazar de la Unión i el Cafè Lisboa. A la fi del XIX s'obre la pastisseria La Mallorquina. El 31 de maig de 1906 Alfons XIII contreia matrimoni amb Victòria Eugènia de Battenberg. Quan la comitiva es disposava a sortir del carrer Major, l'anarquista Mateu Morral i Roca, des del número 88, llança una bomba camuflada en un ram de flors. La parella real resulta il·lesa però l'explosió provoca una massacre al voltant de la carrossa.

## Carril bici

L'ajuntament de Madrid va inaugurar l'Eix ciclista Mayor - Alcalá que travessa el Carrer Major en pràcticament la seva totalitat. El sentit de pujada és compartit amb la circulació, mentre que el sentit de baixada disposa d'un carril bici propi segregat, la qual cosa va obligar els cotxes a reduir l'espai que els pertanyia de dos carrils a un carril a 30 km/h compartit amb bicicletes

## Edificis rellevants

* Palau d'Oñate, avui enderrocat.
* Palau dels Ducs d'Uceda (o De los Consejos).
* Casa de Calderón de la Barca al Carrer Major, lloc on va viure i morir.
* Església del Sacramento (Església catedral castrense)

## Referències

* ↑ Pedro de Répide, Las calles de Madrid, Ed. La Librería, 1995, pp. 125–126.
# Carles Juanmartí Santiago

Carles Juanmartí i Santiago (La Seu d'Urgell, 20 de desembre de 1978) és un esportista català. Ha competit com canoer d'eslàlom des de mitjans de la dècada del 90 i ha guanyat dues medalles de bronze als campionats celebrats a casa, el Campionat Mundial de Piragüisme en Eslàlom de 2009. Juanmartí també ha competit en dues Olimpíades d'estiu, amb el seu millor resultat l'11è en el K-1 a Atenes el 2004.

## Enllaços externs

* http://worldseu09.parcolimpic.com/results/K1Men-TeamsFinalResult.pdf Arxivat 2009-10-07 a Wayback Machine.
* http://worldseu09.parcolimpic.com/results/K1Men-finalResult.pdf Arxivat 2009-10-07 a Wayback Machine.
* http://sports.yahoo.com/olympics/athens2004/esp/Carles+Juanmarti/1727065
* http://www.sports-reference.com/olympics/athletes/jo/carles-joanmarti-1.html Arxivat 2012-10-22 a Wayback Machine.
# Carles Torras i Pérez

Carles Torras i Pérez (Barcelona, 1974) és un director de cinema, guionista i productor català.

## Filmografia
### Com a director i guionista

* Joves (2004; amb Ramon Térmens)
* Trash (2009)
* Open 24h (2011)
* Callback (2016)

### Com a productor

* El retorn: la vida després de l'ISIS (2021; amb Alba Sotorra i Vesna Cudic)

## Premis i nominacions

| Any | Premi | Categoria | Nominació | Resultat |
| 2009 | Premis Gaudí | Millor pel·lícula en llengua catalana | Trash | Nominat |
| 2009 | Premis Gaudí | Millor direcció | Trash | Nominat |
| 2011 | Premis Gaudí | Millor pel·lícula en llengua catalana | Open 24h | Nominat |
| 2011 | Premis Gaudí | Millor direcció | Open 24h | Nominat |
| 2016 | Festival de Màlaga | Bisnaga d'Or a la millor pel·lícula | Callback | Guanyador |
| 2016 | Festival de Màlaga | Bisnaga de Plata al millor guió | Callback | Guanyador |
| 2016 | Premis Gaudí | Millor pel·lícula en llengua no catalana | Callback | Nominat |
| 2022 | Premis Goya | Millor pel·lícula documental | El retorn: la vida després de l'ISIS (amb Alba Sotorra i Vesna Cudic) | Nominats |
| 2022 | Premis Goya | Millor pel·lícula | El retorn: la vida després de l'ISIS (amb Alba Sotorra i Vesna Cudic) | Candidats |
| 2022 | Premis Gaudí | Millor pel·lícula documental | El retorn: la vida després de l'ISIS (amb Alba Sotorra i Vesna Cudic) | Guanyadors |

## Referències

* ↑ «'Joves', de Ramon Térmens i Carles Torras Pérez, aquest dissabte a la Xarxa de Televisions Locals». LaXarxa.cat, 15-04-2011. [Consulta: 9 novembre 2021].
* 1 2 Marimón, Sílvia. «El cinema català conquereix Màlaga». Ara.cat. [Consulta: 9 novembre 2021].
* 1 2 3 Salvà, Bernat «"El cinema ha d'intentar comprendre, no jutjar"». El Punt Avui, 20-01-2017.
* 1 2 3 «El Retorno: la vida después del ISIS - 8 candidaturas» (en castellà). PremiosGoya.com. [Consulta: 9 novembre 2021].
* 1 2 «Trash». AcademiaDelCinema.cat. [Consulta: 10 novembre 2021].
* 1 2 «Nominades - IV Premis Gaudí». AcademiaDelCinema.cat. [Consulta: 10 novembre 2021].
* ↑ «Nominades - IX Premis Gaudí». AcademiaDelCinema.cat. Arxivat de l'original el 2023-06-16. [Consulta: 9 novembre 2021].
* 1 2 «Estas son las nominaciones de los Premios Goya 2022» (en castellà). PremiosGoya.com. [Consulta: 11 desembre 2021].
* ↑ «"Sis dies corrents" i "Libertad" triomfen als Gaudí: tots els premis, liderats per 4 directores». CCMA.cat, 06-03-2022. [Consulta: 6 març 2022].
* ↑ «XIV Premis Gaudí - Guardonades». AcademiaDelCinema.cat. [Consulta: 7 març 2022].
# Carles Terès Bellès

Carles Terès Bellès (Barcelona, 2 d'octubre de 1962) és un dissenyador gràfic, columnista i escriptor.
Descendent de pares franjolins emigrats a Barcelona, va créixer a Barcelona i el 1993 va anar a viure a Torredarques (Matarranya) i Alcanyís (Baix Aragó). És membre actiu de l'Associació Cultural del Matarranya, de la qual n'ha estat secretari. Escriu la columna l'Esmolet a la revista Temps de Franja, de la qual n'és també el coordinador. Forma part del col·lectiu Viles i gents que, des del 1995, publica setmanalment una columna en català al periòdic La Comarca d'Alcanyís. Escriu també l'única columna en català de la revista El Salto Aragón/AraInfo Arxivat 2018-02-02 a Wayback Machine., des del primer número (maig 2017).
Ha publicat la novel·la Licantropia, ambientada al Matarranya del segle xviii i dedicada a la temàtica de llops i homes, guanyadora del premi Premi Guillem Nicolau 2011 de creació literària convocat pel Govern d'Aragó. Ha estat també finalista del Premi Joan Crexells de Narrativa a la millor obra editada en català l'any 2013.

## Referències

* ↑ «Terès, Carles | Priorat en persona». [Consulta: 21 novembre 2020].
* ↑ «David Monteagudo entrevista Carles Terès», 08-02-2013. [Consulta: 21 novembre 2020].
* ↑ «Licantropia, una novel·la N.O.R.M.A.L.». ARA, 02-03-2013. Arxivat de l'original el 29 de novembre 2020. [Consulta: 2020].
* ↑ «Biografia Carles Terès». Edicions de 1984. [Consulta: 20 octubre 2014].
* ↑ Guillamon, Julià «Udolant, els llops s'entenen». la Vanguardia, 27-03-2013, pàg. 6 [Consulta: 20 octubre 2014]., pàg.7
* ↑ Garzón, Ricard Ruiz «Sense pèls a la llengua». El País [Madrid], 21-02-2013. ISSN: 1134-6582.
* ↑ «Pep Coll, Joan-Lluís Lluís i Carles Terés finalistes al Premi Crexells». ateneubcn.org, 14-03-2014. [Consulta: 20 octubre 2014].

## Enllaços externs

* Entrevista a TV3
# Casa Cortina

La Casa Cortina és una obra modernista de Vic (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici entre mitgeres de planta baixa, tres pisos i golfes.A la planta baixa s'obren dos arcs rebaixats, formant una porxada. Aquests dos arcs marquen els dos eixos verticals en els que es distribueixen les obertures. Les obertures són balcons que varien de mida segons l'alçada, marcant un ordre jeràrquic. Els balcons són volats i destaquen les baranes de ferro forjat. La façana queda rematada per una galeria de finestres clàssiques, entre les quals hi ha disposades unes columnes d'ordre clàssic. A la cornissa hi ha diposada una barana decorada amb motius gotitzants.

## Referències

* ↑ «Casa Cortina». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 octubre 2017].
# Casa Salvador Carreras

La Casa Salvador Carreras és un edifici de Terrassa inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, situat al carrer del Comte Borrell, al barri de Ca n'Aurell.

## Descripció

És un senzill habitatge unifamiliar entre mitgeres, de planta rectangular, format per planta baixa i un pis. Totes les obertures de la façana són allindanades, arrodonides als angles i es troben decorades amb motllures d'emmarcament de tipus modernista. A la planta baixa hi ha la porta d'accés a la banda esquerra, i una finestra a la dreta; al primer pis hi ha un balcó amb barana panxuda. El coronament de l'edifici és amb cornisa mixtilínia.

## Història

La Casa Salvador Carreras va ser bastida l'any 1904 per l'arquitecte Antoni Pascual i Carretero.

## Referències

* 1 2 «Casa Salvador Carreras». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 juliol 2015].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Casa Bojons

Casa Bojons és una obra de Vic (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La casa Balmes, on passà als darrers anys de la seva vida el vigatà i il·lustre filòsof Jaume Balmes, se situa a la Plaça de Miquel de Clariana, coneguda popularment com a Plaça de l'Estudiant. Actualment és una sola edificació però en un origen la configuraven tres construccions independents, les dels extrems de característiques molt humils i la del centre amb un pati central i una escala d'accés a la planta noble
Sembla que els elements ornamentals que s'observen permeten datar el moment de la seva construcció a finals del segle xv però algunes restes en el parament de la façana principal podrien ésser anteriors, tot i que no es descarta una possible reutilització d'elements procedents d'un altre edifici
El segle xviii, el conjunt sofrí una transformació significativa. El 1770 la família Bojons va adquirir els tres immobles i els va unificar en una sola residència: es reformaren les façanes exteriors, s'afegí una galeria coberta a la façana posterior, la façana que donava a la Plaça de Clariana va ser decorada amb esgrafiats, que una malaguanyada reparació a la segona meitat del nostre segle destruí
A la part posterior de l'edifici es conserva un jardí situat arran de les muralles medievals de la ciutat de Vic a l'actual carrer de Montcada. És probable que la realització d'aquest jardí també sigui del segle XVIII
Pel que fa a l'interior, destaquen la gran sala, situada a la planta noble, amb un enteixinat al sostre, així com un seguit de dormitoris amb alcova dels quals encara es conserva la decoració pictòrica de parets i sostres. Annexa en un d'aquests dormitoris hi ha una capella amb un retaule de petites dimensions, que hom atribueix al taller dels Reals, actiu a Vic des de finals del segle XVIII
A finals del segle xix va comprar l'edifici la família Fatjó que el 1940 el va vendre a l'Ajuntament de Vic. Posteriorment, passà a mans de l'Estat i, recentment, de la Generalitat de Catalunya, que l'ha remodelat interiorment. Ara estatja la Biblioteca de la Diputació de Barcelona i es preveu d'instal·lar-hi altres dependències.
A l'oratori de la casa trobem un retaule barroc.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Casa Bojons». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 octubre 2017].

## Enllaços externs

* Museu Balmes a Vic
* El9Nou
# Casa es de Hilipa

La casa es de Hilipa és una casa d'Arró al municipi d'Es Bòrdes (Vall d'Aran) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una casa aixecada en el desnivell del terreny, en sentit longitudinal, que es conserva en mal estat, amb la borda en ruïnes. La casa és de secció rectangular, amb la façana orientada a migdia i paral·lela al carener (capièra), i a la cantonada exterior escapçada. Les obertures de fusta defineixen una planta baixa elevada (3), un primer pis dotat de quatre finestres i una balconada en la banda de la "capièra", i golfes (humarau) amb dues obertures (lucanes). La coberta d'encavallades de fusta i llosat de pissarra és de dues vessants i "tresaigües" en els extrems, el de llevant aixopluga el balcó, i per ponent emergeix una xemeneia (humeneja). Els paraments conserven vestigis de l'antic arrebossat, marró. Destaca el treball de la porta d'accés, elevada, amb el marc resguardat de la humitat per sengles daus de pedra en els brancals i la fulla dividida per motllures que determinen tres plafons decorats amb motius geomètrics i florals; damunt duu gravat: AÑO 1909.

## Referències

* ↑ «Casa es de Hilipa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 desembre 2015].
# Carles Flix i Morera

Carles Flix i Morera (Barcelona, 29 de juny de 1907 - Barcelona, 4 de febrer de 1939) fou boxejador català de la dècada de 1930.
Començà a practicar la boxa al Punching Ball Club, del barri de Gràcia, on havia nascut, de la mà del gran entrenador, Àngel Artero. Fou conegut com el matemàtic del ring o el bohemi. Juntament amb Josep Gironès i Francesc Ros, també boxejadors del barri de Gràcia, foren batejats com els tres mosqueters de Gràcia. L'any 1925, amb 18 anys, es proclamà campió de Catalunya amateur en pes gall, passant immediatament al professionalisme. El 20 de desembre de 1928 es proclamà campió d'Espanya del pes gall, en derrotar Manuel González. L'any següent es proclamà campió d'Europa en la categoria del pes gall en derrotar per punts l'italià Domenico Bernasconi. Tornà a guanyar el títol europeu en guanyar el belga Petit Biquet el 1930, perdent-lo definitivament el 1931 davant el romanès Lucian Popescu a Bucarest.
El 1936 abandonà la boxa professional després de disputar 83 combats i guanyar-ne 63. Al final de la guerra civil fou detingut per les tropes franquistes, torturat i afusellat al camp de la Bota de Barcelona.

## Referències

* 1 2 3 4 «Carles Flix i Morera». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Colell, Jordi. «Gironès, Flix, Ros, els 3 mosqueters de Gràcia». Fosbury. Arxivat de l'original el 2015-11-15. [Consulta: 9 gener 2017].
* ↑ Urbano, Patrick. «Y Franco Fusiló Al Mejor Boxeador De Europa». Código Nuevo, 07-04-2015. Arxivat de l'original el 2017-02-02. [Consulta: 9 gener 2017].
# Carrer de Sant Pere

«Carrer de Sant Pere» té aquests significats:
* Carrer de Sant Pere (el Masnou), carrer situat al Masnou (Maresme).
* Carrer de Sant Pere (Gavà), carrer situat a Gavà (Baix Llobregat).
# Fissura volcànica

Una fissura volcànica és una fractura volcànica lineal a través de la qual s'erupciona lava, normalment sense activitat explosiva. La fissura acostuma a ésser de pocs metres d'ample i pot tenir diversos quilòmetres de llarg. Les fissures poden causar enormes fluxos de basalt i canals de lava. Aquest tipus de volcà és difícil reconèixer des de terra i des de l'espai exterior, perquè no tenen una caldera central i la seva superfície és majoritàriament plana. Normalment és vist com una fissura a terra o al llit marí. Les fissures estretes es poden omplir amb lava que s'endureix. Com l'erosió remou el que es troba al seu voltant, la massa de lava pot romandre sobre la superfície com un dic. S'acostumen a trobar fissures volcàniques a les zones de rift com les d'Islàndia o la Gran Vall del Rift d'Àfrica.
A Islàndia, les fissures volcàniques acostumen a ésser llargues fissures paral·leles a les zones de rift on les plaques de la litosfera divergeixen. Les noves erupcions generalment succeeixen a partir de noves fractures paral·leles d'entre cents a milers de metres de les primeres fissures. Aquesta distribució de les fissures juntament amb erupcions voluminoses de lava basàltica acostumen a formar altiplans de lava més que no pas edificis volcànics. El sistema de fissures del volcà Laki va produir l'erupció de lava més gran de la història registrada, en la forma de flux basàltic, durant l'erupció de l'Eldgjá el 934 A.D., que va abocar 19,6 km³ de lava.
Les fissures volcàniques radials dels volcans de Hawaii produeixen "cortines de foc" que són com fonts de lava que erupcionen al llarg d'una porció d'una fissura. Aquestes erupcions provoquen esquitxades basàltiques a ambdós costats de la fissura. Algunes fonts de lava més aïllades al llarg de la fissura produeixen petits cràters i cons d'escòria. Els fragments que formen un con d'esquitxada són prou calents i plàstics per soldar-se entre ells, mentre que els fragments que formen un con d'escòria es mantenen separats a causa del fet que la seva temperatura és més baixa.

## Enllaços externs

* Llista detallada de fissures volcàniques
* Fissures volcàniques a Volcanolive.com