OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Caterina Vasa

* Per a altres significats, vegeu «Caterina Vasa (1539-1610)».
Caterina Vasa - Katarina Vasa (suec) - (Nyköping, Suècia, 10 de novembre de 1584 - Västerås el 13 de desembre de 1638. Era una princesa sueca, filla del rei Carles IX de Suècia (1550-1611) i d'Anna Maria de Wittelsbach (1561-1589). Era germana del rei Gustau II Adolf i va ser mare de Carles X Gustau de Suècia.
Després de casar-se amb Joan Casimir de Zweibrücken-Kleeburg, es van traslladar a Alemanya a fer-se càrrec de les seves possessions, però pocs anys després, el 1622, tornaren a Suècia fugint de la devastació de la Guerra dels Trenta Anys, on reberen del seu pare la possessió del castell de Stegeborg.
Durant les campanyes militars del seu germà Gustau II Adolf en la Guerra dels Trenta Anys, Caterina es va fer càrrec de la seva neboda la princesa Cristina, sobretot quan la reina Maria Elionor va decidir el 1631 acompanyar el seu marit. Després de la mort de Gustau II Adolf el 1633 i de la depressió que va patir la reina vídua, el regent Axel Oxenstierna va decidir apartar Cristina de la seva mare i la princesa va ser confiada novament a Caterina, que es va traslladar a Estocolm. Això li va donar un paper important en la consolidació de la monarquia sueca, propiciant la fi de la dinastia Vasa per a introduir-hi la dinastia de Wittelsbach.

## Matrimoni i fills

El 21 de juny de 1615 es va casar a Estocolm amb Joan Casimir de Zweibrücken-Kleeburg (1589-1652), fill del comte palatí Joan I de Wittelsbach (1550-1604) i de Magdalena de Clèveris (1553-1633). El matrimoni va tenir nou fills:
* Cristina Magdalena (1616-1662), casada amb Frederic VI de Baden-Durlach (1617-1677).
* Carles Frederic (1618-1619).
* Elisabet Amàlia (1619-1628).
* Carles X Gustau de Suècia (1622-1660), casat amb Hedwig Elionor de Schleswig-Holstein-Gottorp (1636-1715).
* Maria Eufròsia (1625-1687), casada amb Magnus Gabriel De la Gardie († 1686).
* Elionor Caterina (1626-1692), casada amb Frederic de Hessen Eschwege (1617-1655),
* Cristina (1628-1629).
* Adolf Joan (1629-1689).
* Joan Gustau (* 1630).

## Enllaços externs

* Historiesajten.se Katarina Vasa
* https://runeberg.org
# Palau de Blenheim

El palau de Blenheim (en anglès Blenheim Palace) és una monumental residència campestre a Woodstock, al Comtat d'Oxfordshire, Anglaterra, que és residència dels ducs de Marlborough. Es tracta de l'única residència no reial ni episcopal al Regne Unit que rep el títol de «palau». Està inscrit a la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 1987.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Blenheim Palace» (en anglès). [Consulta: 14 febrer 2021].
# Tocro de collar

El tocro de collar (Odontophorus strophium) és una espècie d'ocell de la família dels odontofòrids (Odontophoridae) que habita la selva humida dels Andes del centre de Colòmbia, a Santander i Cundinamarca.

## Referències

* ↑ «Tocro de collar». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 octubre 2024(català)
# Tancrémont

Tancrémont és un nucli del municipi de Pepinster a la província Lieja de Bèlgica.

## Història

El 1825, un cert senyor Pirard va excavar-hi un santcrist romànic que data de l'entorn de l'any 1000. El 1895 s'hi va construir la capella que va esdevenir un lloc de pelegrinatge catòlic.
El fort inacabat situat a l'altiplà entre les valls del Hogne I del Vesdre va inaugurar-se el 1937.

## Llocs d'interès

* Diverses panorames de les Ardenes
* El Fort de Tancrémont
* La capella del "Bon Vieux Dieu"

## Enllaços externs

             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Tancrémont
* Web del sanctuari del Bon Vieux Dieu
* Web del fort de Tancrémont Arxivat 2009-05-01 a Wayback Machine.
# Sant Cebrià de Tiana

Sant Cebrià de Tiana és l'església parroquial de Tiana (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici religiós format per una sola nau acabada en un absis semicircular amb capelles laterals que es comuniquen per un passadís i cobert per una volta escarsera suportada per arcs diafragmàtics. Exteriorment reflecteix fidelment l'estructura interior. Destaca la composició de la façana, de tipus historicista, amb elements neogòtics com els pinacles, els arcs ogivals de les obertures, la traceria, etc., i amb elements romànics com les arquivoltes de mig punt de la portada principal i els arquets cecs que envolten tot l'edifici. És també important remarcar l'ús de la pedra i el maó vist en tota la construcció-
L'alçada exterior e l'edifici és gairebé desproporcionada i aquesta impressió s'accentua degut al seu gran campanar de base octogonal.
A la capella lateral hi ha un retaule de Nostre Senyora del Roser del segle xvii de Josep Tramullas.

## Història

Pel que fa a la data de construcció de l'edifici, n'existeixen dues de diferents: una proporcionada per J. Bassegoda Nonell a l'"Enciclopèdia Catalana", que proposa l'any 1886 i l'altra que apareix en un recull de notícies del poble que es conserva a l'Ajuntament i que proposa l'any 1896 (més possible, ja que és l'any en què es llicencià l'arquitecte) El campanar és de l'any 1960, realitzat per M. Dargallo.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Sant Cebrià de Tiana». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 desembre 2016].
# Cavars

Els cavars o cavares (en llatí Cavari o Cavares, en grec antic Καύαροι o Καούαροι) eren un poble celto-lígur de la Gàl·lia Narbonesa.
Estrabó diu que els volques, a la riba occidental del Roine, tenien els sal·luvis i els cavars a la part oposada. El nom de cavars s'aplicava en general als gals que vivien en aquella riba, i tot i ser anomenats bàrbars, una majoria havien adoptat la llengua i els costums romans, i alguns havien obtingut la ciutadania romana.
El seu territori era entre el Roine i l'Isère, i se suposa que concretament a la regió d'Avenio (Avinyó) i Arausio (Aurenja) i potser Carpentoracte (Carpentràs). Claudi Ptolemeu diu que la ciutat de Valença, pertanyia als segal·launs, i tant ell com Plini el Vell diuen que entre els segal·launs i els cavars hi vivien els tricastins.

## Referències

* ↑ Estrabó, Geografia, IV, 1, 11
* ↑ Smith, William (ed.). «Cavares». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 4 agost 2021].
# Castell de Serra

El castell de Serra (Camp de Túria, País Valencià), també denominat castell de l'Alt del Pi, és una fortalesa d'origen àrab de reduïdes dimensions construïda al voltant del segle xi, i que se situa en un monticle a un quilòmetre de la població que li dona el nom, des d'on es dominava la vall del Túria i l'accés a la serra Calderona.
Aquesta fortalesa, que no estava destinada a acollir població civil, pertanyia al sistema defensiu del nord de València, juntament amb els castells de Nàquera i el d'Olocau.

## Descripció

De la primitiva fortalesa, la planta irregular de la qual ocupa només 600 metres quadrats, es conserven dos llenços de muralla, l'aljub i la torre de l'homenatge, situada al nord-est, de planta quadrada atalussada i quatre plantes.
Són visibles també restes d'una altra torre al nord-oest, així com restes de murs. La distància a la població i la manca de contacte visual amb aquesta va obligar a la construcció de diverses torres de guaita als seus voltants, de característiques constructives similars, totes amb planta quadrada atalussada, fabricades en maçoneria i amb reforços de pedres cantoneres treballades de major grandària. Hi destaca la torre que està ubicada en el centre del nucli urbà de la població de Serra, per ser la de major grandària i la millor conservada.

## Vegeu també

* Cartoixa de Porta Coeli.
* Ermita de Sant Josep i Calvari.
* Església parroquial de la Mare de Déu dels Àngels.
* Torre de l'Ermita.
* Torre de Ria.
* Torre de Satarenya.
* Torre del Senyor de la Vila.

## Bibliografia

* Aquest article pren com referència el text del BIC incoat per la Conselleria de Cultura de la Generalitat Valenciana.

## Referències

* ↑ «Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià».

## Enllaços externs

* Fitxa del castell de la Biblioteca de Patrimoni.
# Palau de Belles Arts (Mèxic)

El Palacio de Bellas Artes o Palau de Belles Arts és el centre de cultura de màxima representació a Mèxic. L'edifici, famós per la seva arquitectura déco i nouveau, les construccions del qual van començar el 1904, inclou una sala d'òpera amb capacitat per a 1.800 persones i una galeria d'art. A més a més, inclou diversos murals realitzats per Diego Rivera, José Clemente Orozco, David Alfaro Siqueiros, Rufino Tamayo, Roberto Montenegro, Manuel Rodríguez Lozano i Jorge González Camarena. El 1987 va ser declarat per la UNESCO monument artístic.
El 1904, el president mexicà Porfirio Díaz va ordenar la construcció del Teatro Nacional, edifici que es convertiria en el Palau de Belles Arts. El disseny original va ser ideat per l'arquitecte italià Adamo Boari, i s'havia de concloure en quatre anys. Tanmateix hi va haver diverses demores, la més important de les quals fou l'esclat de la Revolució Mexicana el 1910. Boari va abandonar Mèxic el 1916, i les obres van ser gairebé suspeses, fins al 1932, data en què l'arquitecte mexicà Federico Mariscal va reprendre'n la construcció, que va acabar el març de 1934. El Palau va ser inaugurat el 29 de setembre del mateix any.

## Referències

* 1 2 Presentación. Palacio de Bellas Artes. Portal Bellas Artes. Data d'accés: 30 de novembre de 2008
* ↑ «Educación y neoliberalismo» (en castellà). Arxivat de l'original el 2010-04-09. [Consulta: 30 novembre 2008].
* ↑ Historia. Palacio de Bellas Artes. Portal Bellas Artes. Data d'accés: 30 de novembre de 2008
# Hiparc (càrrec)

Hiparc (en llatí Hipparchus, en grec antic ἵππαρχος) era un grau militar de l'antiga Grècia.
L'hiparc era un oficial de la cavalleria. Dirigia el que s'anomenava una hiparquia, que era una unitat formada per cinc-cents homes a cavall. Quan es reunien dues hiparquies, el comandant conjunt s'anomenava Epiparc (Epihipparchus).
A Atenes el càrrec s'elegia anualment per votació de la bulé, i estava directament subordinat a l'estrateg o general, segons diu Aristòtil. Encara que en termes militars la cavalleria era secundària, des d'un punt de vista social el servei en aquest cos era molt ben considerat i tenia un gran prestigi, ja que era considerat un signe de prosperitat i mostrava la disposició bèl·lica de l'interessat. El càrrec donava a l'hiparc l'oportunitat de mostrar la seva riquesa en públic i de demostrar la seva capacitat d'organització militar.
Xenofont va escriure un llibre titulat Hipàrquic o el cap de la cavalleria, referit a un hiparc determinat del que no en diu el nom, i al que dona consells i instruccions, i, segons el mateix auor es complementava amb el seu tractat Hípica, o sobre l'equitació. Es devia publicar cap a l'any 360 aC.

## Referències

* ↑ Aristòtil. Constitució d'Atenes, XXXI,2
* ↑ Lísies. Discursos, 28
* ↑ Demòstenes. Discursos, 21
* ↑ Xenofont. Hipàrquic
# Boscos de Hara

Els Manglars de Qeshm o Boscos Hara de Qeshm és el nom comú pels boscos de manglars situats al litoral sud de l'Iran, particularment prop de l'illa de Qeshm en el Golf Pèrsic. Aquest manglars estan dominats per l'espècie Avicennia marina, la qual localment és coneguda com a arbre "hara" o "harra", aquests boscos representen un important recurs ecològic. La "Zona Protegida d'Hara" a Quesm i la terra continental propera són una reserva de la biosfera on l'ús comercial està restringit per a la pesca i limitada la tallada del manglar.
Avicennia marina, fa de 3 a 8 metres d'alt i és un planta que resisteix força l'aigua salada marina. Les llavors cauen a l'aigua i són transportades per les onades del mar.
Les fulles serveixen de farratge i les arrels són aèries

## Extensió

El bosc d'Hara cobreixen una superfície aproximada de 20 x 20 km, amb molts canals de marea. L'any 1972 es va establir la Zona Protegida d'Hara per tal de conservar les condicions adequades per a mantenir aquests boscos.
La zona és un hàbitat principal per a ocells migradors, incloent els flamencs, en la temporada freda i també molts tipus de rèptils i de peixos.

## Enllaços externs

* Thomas Hopner, Hossein Ebrahimipour, M. Kazem Marashi «Intertidal Areas of the Persian Gulf». Wadden Sea Newsletter, 2000. Arxivat de l'original el 2004-08-26 [Consulta: 6 març 2007].
* Events Magazine article on Qeshm Island Arxivat 2007-10-08 a Wayback Machine.
* Fotopages.com page on Hara Forest Arxivat 2012-07-14 at Archive.is
* Discussion of Hara Forest on Minâb website
# Tit Juvenci

Tit Juvenci (en llatí Titus Juventius) va ser un advocat romà del segle ii aC i principis del segle i aC que va treballar en causes privades. Formava part de la gens Juvència, una gens romana d'origen plebeu procedent de Tusculum.
Era un orador lent i més aviat fred, però també un gran polemista. Tenia un gran coneixement legal, igual com el tenia el seu deixeble Quint Orbi que era contemporani de Ciceró.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0002.001/701?rgn=full+text;view=image;q1=JuventiusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+II.++Londres:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 691. ]
# Samuel Frederick Gray

Samuel Frederick Gray (10 de desembre de 1766–12 d'abril de 1828) va ser un farmacèutic, micòleg i botànic anglès. Va ser el pare dels zoòlegs John Edward Gray i George Robert Gray.
Estudià medicina però no es va graduar, va ser farmacèutic a Wapping.

## Publicacions

* Supplement to the Pharmacopoeia, publicat le1818 amb diverses edicions
* Coeditor del London Medical Repository' a partir de 1919
* The Elements of Pharmacy el 1823
* The Operative Chemist el 1828.

## Les plantes britàniques

Actualment l'obra de més interès de Gray és The Natural Arrangement of British Plants, publicada en tres volums l'any 1821. És una obra innovadora essent la primera flora britànica en emprar la classificació natural de Jussieu que és una millora sobre la classificacióa rtificail de Linnaeus. Potser per això l'obra no és ben rebuda pels botànica conservadors actuals. The Natural Arrangement of British Plants també inclou seccions sobre fongs, aleshores classificats com criptògames, introdueix molts gèneres de plantes incloent Auriscalpium, Coltricia, Leccinum, i Steccherinum, que es continuen usant actualment.
Abreujatura com a botànic:Gray

## Referències

* ↑ Oxford Dictionary of National Biography http://www.oxforddnb.com/public/index.html?url=%2Findex.jsp
* ↑ http://www.indexfungorum.org/Names/Names.asp
# Cavanillesia

Cavanillesia és un gènere de plantes dins la família malvàcia. L'espècie tipus és Cavanillesia umbelata
El seu nom commemora el botànic valencià Antoni Josep Cavanilles i Palop

## Algunes espècies

* Cavanillesia hylogeiton
* Cavanillesia platanifolia Cuipo
* Cavanillesia umbellata
Cavanillesia hylogeiton i Cavanillesia umbellata es fan servir com additiu a algunes versions de la droga al·lucinògena Ayahuasca.

## Referències

* ↑ «Cavanillesia». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 1r octubre 2010].
* ↑ Ayahuasca Analogues
# Castell de Serrella

El castell de Serrella es troba al terme de Banyeres de Mariola, a la comarca de l'Alcoià, País Valencià. És un Bé d'Interés Cultural.
D'origen islàmic, protegia el lloc de Serrella, el qual, després de la reconquesta, va ser donat a Jofré de Loaisa. Posteriorment, es va despoblar en favor de la veïna Banyeres de Mariola. El castell, amb el pas del temps, va quedar en ruïna. Actualment, només se'n conserven algunes parts de la muralla (basaments i maçoneria) i les restes de torres.

## Referències

* ↑ URL de la referència: http://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=400.
* ↑ Fitxa de B.I.C. de la Generalitat valenciana
# Parkway-South Sacramento

Parkway-South Sacramento és una concentració de població designada pel cens del Comtat de Sacramento a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2000 tenia 36.468 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Parkway-South Sacramento tenia 36.468 habitants, 11.197 habitatges, i 8.207 famílies. La densitat de població era de 2.909,2 habitants/km².
Dels 11.197 habitatges en un 42,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 42,4% hi vivien parelles casades, en un 22,8% dones solteres, i en un 26,7% no eren unitats familiars. En el 20,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,22 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,74.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 35,5% tenia menys de 18 anys, un 11% entre 18 i 24, un 27,9% entre 25 i 44, un 15,8% de 45 a 60 i un 9,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 27 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 92,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 31.194 $ i la renda mediana per família de 32.594 $. Els homes tenien una renda mediana de 28.859 $ mentre que les dones 25.107 $. La renda per capita de la població era de 12.702 $. Entorn del 23,2% de les famílies i el 28,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Parkway-South Sacramento». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Parkway-South Sacramento». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 18 juliol 2010].
# Harrison H. Schmitt

Harrison Hagan "Jack" Schmitt (nascut a Santa Rita, Nou Mèxic el 3 de juliol de 1935) es un geòleg, astronauta i polític estatunidenc. Va ser el dotzè i últim home en trepitjar la Lluna i el penúltim en abandonar-la.

## Primers anys i educació

Va néixer a Santa Rita, Nou Mèxic, però va ser criat a Silver City, del mateix estat. Va acabar el batxillerat en ciències a l'Institut de Tecnologia de Califòrnia, l'any 1957, i després va invertir un any estudiant geologia a la Universitat d'Oslo, Noruega. L'any 1964 va rebre un doctorat en Geologia per la Universitat Harvard.

## Carrera en la NASA

Abans d'unir-se a la NASA com a membre del primer grup d'astronautes científics, el Juny de 1965, va treballar al Centre d'Inspecció Geològica i Astrogeològica d'Arizona, desenvolupant tecnologies que després serien utilitzades pels tripulants de les naus Apollo. La seva figura va ser clau en l'entrenament de nous astronautes en l'observació de les característiques geològiques estant en òrbita lunar i bons treballadors geològics quan estiguessin a la superfície de la Lluna. Abans de tripular les expedicions, va participar en l'estudi de les roques lunars mostrejades en viatges anteriors.
Com que Schmitt era l'únic geòleg de la NASA, era raonable que invertís molt de temps en l'anàlisi de les mostres i després esdevingués perit dels sistemes del mòdul lunar i del mòdul de comandament i servei. Per això no va sorprendre quan el març del 1970 va ser seleccionat com a tripulant de reserva de l'Apollo 15, essent el primer científic-astronauta seleccionat a tal efecte. Però va haver d'esperar fins a l'agost de 1971 per ser seleccionat per participar en la missió Apollo 17. Inicialment Schmitt va proposar fer l'allunatge a prop del cràter Tsiolkovski, a la cara oculta de la Lluna, però la seva idea va ser rebutjada per la NASA, en ser considerada massa perillosa. Probablement, durant el trajecte amb la nau, Schmitt va capturar la famosa fotografia panoràmica de la Terra denominada The Blue Marble, que va ser assignada a tots els tripulants de l'Apollo17, encara que Schmitt en reclama l'autoria. Després del viatge, l'últim tripulat a la Lluna, Schmitt va dedicar-se a analitzar les mostres obtingudes.

## Referències

* ↑ «Harrison Schmitt». Encyclopædia Britannica [Consulta: 23 juny 2017].
* 1 2 3 «50 Years in Space - Harrison Schmitt». California Institute of Technology. Arxivat de l'original el 16 juny 2009. [Consulta: 16 juny 2009].
* ↑ «Learned to walk on the moon in Oslo». Universitas, 27-05-2009 [Consulta: 15 juny 2009]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2009-09-02. [Consulta: 23 juny 2017].
* ↑ «Harrison H. Schmitt». Distinguished Alumni Award. California Institute of Technology Alumni Association. [Consulta: 31 maig 2011].
# Ca Taller

Ca Taller és un edifici del municipi de Garcia (Ribera d'Ebre) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya situat a la Plaça Catalunya, al centre del nucli de Garcia.

## Descripció

Es tracta d'un edifici entre mitgeres de planta rectangular i tres crugies. Consta de planta baixa, dos pisos i golfes i té la coberta a dues vessants amb el carener paral·lel a la façana. El frontis es compon simètricament segons tres eixos, definits amb finestres d'arc pla arrebossat, excepte a les golfes, on són d'arc rebaixat. S'hi accedeix per un portal d'arc pla amb timpà semicircular, que es troba alineat amb una gran arcada en arc carpanell que constitueix l'entrada del perxe del carrer de la Vall. Aquest transcorre per sota la casa i es troba suportat amb un embigat de fusta perpendicular al carrer. Els finestrals dels pisos superiors tenen sortida a un balcó de baranes forjades; entre dos d'aquests hi ha un rellotge de sol de notables dimensions que incorpora la data "1867".

## Referències

* 1 2 «Ca Taller». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 març 2016].
# Tossal de la Comalada

El Tossal de la Comacalda és una muntanya de 538 metres que es troba al municipi de la Cervera, a la comarca catalana de la Segarra.
# Tenteniguada

Tenteniguada és una localitat del municipi de Valsequillo, a Gran Canària, Illes Canàries, Espanya. La seva economia es va basar històricament en l'agricultura, encara que l'emigració del segle XX a les ciutats va fer que aquesta fos perdent importància. Actualment roman com un segon ingrés de les famílies de la localitat, o com una activitat de finalització de setmana per a aquells que van traslladar la seva residència habitual a les urbs més poblades de l'illa, però conservant propietats a la zona. La seva església, que en la seva configuració actual és de principis del segle xx, està dedicada a San Juan Bautista , sant al que s'ofereixen les festes principals de la localitat que se celebren el 24 de juny. També se celebra, com en tot en el municipi de Valsequillo de Gran Canària, la festa de "El Almendro en Flor" que normalment coincideix amb la finalitat de setmana següent a la qual, amb el mateix nom i finalitat, té lloc en el també municipi grancanari de Tejeda.

## Demografia

Variació demogràfica de Tenteniguada :
| 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 | 2008 | 2009 | 2010 | 2011 |
| 774 | 777 | 795 | 772 | 773 | 784 | 756 | 740 | 765 | 773 | 764 | 757 |

## Referències

* ↑ «Institut Nacional d'Estadística». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 20 setembre 2016].
# San Pedro Palmiches

San Pedro Palmiches és un municipi de la província de Conca, a la comunitat autònoma de Castella-La Manxa.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 127 | 111 | 110 | 96 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Guadalajara (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 5 març 2021].
# Cavareno

Cavareno és un municipi italià, dins de la província de Trento. L'any 2007 tenia 1.008 habitants. Limita amb els municipis d'Amblar, Eppan an der Weinstraße, Kaltern an der Weinstraße (BZ), Romeno, Ruffrè i Sarnonico. Està situat a la Vall de Non.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2005- | Matteo Pancheri | Llista cívica |