OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Maria Salvadó i Urpí

Josep Maria Salvadó i Urpí (Tarragona, 5 d'agost de 1955 - Tarragona, 11 d'abril de 2000), era un artista social, va col·laborar en tasques solidàries i voluntàries envers els col·lectius més desafavorits. Va rebre el reconeixement (a títol pòstum) de fill predilecte de la ciutat de Tarragona
Llicenciat en filosofia i Ciències de l'educació, va exercir com a administratiu i de Psicòleg.
En l'àmbit solidari era membre de la Coordinadora d'ONG de Tarragona, membre accionista de la cafeteria oberta a Mataró per la cooperativa indígena mexicana, membre fundador i de la junta directiva de l'Associació per la Cooperació "Tabana", membre de Setem Catalunya, membre de la Coordinadora pel 0,7% a Tarragona, membre del comitè local d'Amnistia Internacional - Grup Tarragona, membre cofundador del Col·lectiu Música per la Pau a Tarragona i membre de la xarxa d'Accions Urgent d'Amnistia Internacional.
En l'àmbit cultural va ser cofundador, productor i actor del Col·lectiu de Teatre Necessari "Trono Villegas", Capità Manaies de la cohort Romana de Tarragona i Dansaire de la Colla Sardanista Joventut Tarragonina de Tarragona.

## Referències

* ↑ Publicació a la Vanguardia de la notícia: "Medalla de la ciudad a Josep Maria Salvadó", http://www.josepmariasalvadoiurpi.org/catala/premsa/la-vanguardia-medalla-de-la-ciudad-a-josep-maria-salvado/ Arxivat 2014-01-06 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Pàgina oficial Arxivat 2013-09-16 a Wayback Machine.
# José San Juan Browne

José San Juan Browne (Barcelona, 18 d'octubre de 1777 - Puerto Real, 21 de juliol de 1846) va ser un militar i polític espanyol, ministre de guerra durant el regnat de Ferran VII d'Espanya.

## Biografia

Fill d'un brigadier de cavalleria navarrès, fou patge del rei Carles IV d'Espanya. Va combatre els francesos en la Guerra del Francès participant en la defensa d'Alacant (1808). El 1809 fou nomenat coronel del Regiment de Dragons de Villaviciosa i el 1810 Brigadier coronel de Dragons de Numància. Durant el Trienni liberal va ser ministre de la Guerra entre maig i desembre de 1823.
Entre altres condecoracions, va rebre la Gran Creu de la Reial i Militar Orde de Sant Hermenegild, la Gran Creu de la Reial i Americana Orde d'Isabel la Catòlica, cavaller de 5a classe de la Reial i Militar Orde de Sant Ferran i la Gran Creu de l'Orde de Sant Lluís de França.

## Referències

* ↑ Ministres de Ferran VII Arxivat 2019-02-09 a Wayback Machine., al CSIC
* ↑ José San Juan Browne, a Lanceros de Villaviciosa
# José Sanchis Pertegás

José Sanchis Pertegás (València, 1841-1916) fou un metge i polític valencià, president de la Diputació de València i alcalde de València durant la restauració borbònica. Es va llicenciar en medicina el 1863 a la Universitat de València, i es va doctorar el 1865 a la Universitat Central de Madrid. Va treballar com a professor a la Universitat de València i com a metge de la beneficència de l'ajuntament de Madrid i de l'Hospital de Nuestra Señora de Atocha. Des del pronunciament de Sagunt de desembre de 11874 va militar al Partit Conservador i fou designat regidor de l'ajuntament de València i director de l'Hospital Provincial. En fou alcalde de juliol de 1890 a març de 1891, i durant el seu mandat hagué de fer front a una epidèmia de còlera. També fou diputat a la Diputació de València pel districte Alzira-Alberic el 1889-1890 i el 1903-1906, i fins i tot en serà president. El 1899 fou governador civil interí de València.

## Referències

* ↑ Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.509. ISBN 9788495484802.
# Jean-Pierre Beltoise

Jean-Pierre Maurice Georges Beltoise, conegut com a Jean-Pierre Beltoise (Boulogne-Billancourt, 26 d'abril de 1937 - Dakar, 5 de gener de 2015), fou un pilot de Fórmula 1 francès.
Abans d'iniciar la seva carrera a la Fórmula 1, Beltoise ja havia guanyat en només tres anys un total d'onze títols nacionals de motociclisme, alguns d'ells com a membre de l'equip de Bultaco. Després de passar per les categories inferiors Fórmula 3 i Fórmula 2, fou contractat per l'escuderia Matra per començar a la Fórmula 1 a la temporada següent 1967. Va debutar al Gran Premi de Mònaco, i, aquesta temporada va ser segon al Gran Premi dels Països Baixos.
El 1969 va fitxar per l'escuderia Tyrrell, compartint equip amb Jackie Stewart. A aquesta temporada va aconseguir de nou el segon lloc, encara que aquesta vegada fou al Gran Premi de França.
El 1971 conduint de nou per Matra a Buenos Aires, es va veure implicat en un greu accident que va significar la mort de Ignazio Giunti, fet pel que li van retirar la llicència per un temps.
El 1972 va tornar a la Fórmula 1 amb l'escuderia BRM i va guanyar el Gran Premi de Mònaco sota una intensa pluja. Es va retirar a la fi de la temporada de 1974 després de fer un nou segon lloc al Gran Premi de Sud-àfrica.
Després de la seva retirada va estar lligat fent proves per a Ligier. Anys més tard va competir en curses de turismes a França, arribant a guanyar dos cops el Campionat de França amb un Alpine - Renault.

## Palmarès

* Millor classificació en el campionat del món : 5è (1969)
* Punts aconseguits al campionat del món : 77
* Curses : 88
* Victòries : 1
* Podis : 8 (1 primer, 3 segons i 4 tercers)
* Voltes ràpides : 4

## Referències

* ↑ «Muere Jean-Pierre Beltoise, símbolo del automovilismo francés». Marca, 05-01-2015.

## Enllaços externs

* Web oficial de Jean Pierre Beltoise Arxivat 2013-06-12 a Wayback Machine. (francès)
# Josepa Cuevas i Masip

Josepa Cuevas i Masip, coneguda com a Pepita Cuevas, (Barcelona, 30 de març de 1942 - Barcelona, 13 de març de 2014) fou una patinadora catalana de velocitat sobre rodes.
Considerada com la millor patinadora de velocitat catalana de la història, va començar a practicar el patinatge el 1959 amb 17 anys. Durant la seva trajectòria esportiva, va guanyar 4 campionats del Món (500, 3.000 i 5.000 m el 1967 i 3.000 m el 1968), essent la primera espanyola que es proclamà campiona del món de qualsevol esport, quatre medalles de plata i tres de bronze, dos plates en campionats europeus, 31 campionats estatals i 48 de catalans. Pel que fa a clubs, va pertànyer al Picadero Jockey Club de Barcelona. Competí amb d'altres destacades patinadores com Antonia Cuevas, Pepita Coy i Mercedes Abril. Va retirar-se de la competició l'any 1980.
Com a reconeixement dels seus èxits, va rebre l'any 1968 la medalla d'or al mèrit esportiu. També va rebre el premi al millor esportista espanyol de l'any de Mundo Deportivo els anys 1965 i 1967. També va exercir com a seleccionadora estatal i com a tècnica de club en patinatge de velocitat fins a l'any 2003.

## Referències

* 1 2 «Josepa Cuevas i Masip». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «Mor Pepita Cuevas, la millor velocistat catalana de tots els temps». Federació catalana de patinatge, 14-03-2014. Arxivat de l'original el 2016-02-22. [Consulta: 17 gener 2016].
* ↑ Martí, Joan. «Mor Pepita Cuevas, la primera campiona del món catalana de la història». L'esportiu, 15-03-2014. [Consulta: 10 març 2019].
# Josep Maria Francàs i Portí

Josep Maria Francàs i Portí (Manresa, 4 de setembre de 1955) és un biòleg, professor, editorialista i polític català, diputat al Parlament de Catalunya en la IV Legislatura.

## Biografia

Llicenciat en biologia per la Universitat de Barcelona i vinculat a l'Opus Dei, és professor de biologia de l'educació a la facultat de ciències de l'educació de la Universitat Autònoma de Barcelona, director editorial de l'Editorial Labor i director de la revista Trámite Parlamentario y Municipal del grup Intereconomía. Ha escrit diversos articles sobre educació i des de 1990 és membre de la Sociedad Española de Pedagogía.
Milità inicialment a les joventuts de CDC però el 1994 ingressà al Partit Popular, amb el que fou escollit regidor de l'ajuntament de l'Hospitalet de Llobregat el 1995 i diputat a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1995. Ha estat membre de les Comissions d'Indústria, Energia, Comerç i Turisme, de Política Cultural i d'Estudi sobre la Sida.
Actualment és Vocal de la Junta de Govern del Col·legi Oficial de Doctors i Llicenciats de Catalunya.

## Obres

* Educación multicultural. Una consecuencia en la evolución del Homo Sapiens (1992)
* El sida (1992)
* Bases biológicas en organitzación escolar (1993)
* Evaluación del nivel de información sobre el sida en la educación secundaria (1994)

## Referències

* ↑ Diputats del Parlament de Catalunya en la V Legislatura p. 144

## Enllaços externs

* Diputats al Parlament de Catalunya a La Vanguardia, 21/11/1995
* Bloc personal de Josep Maria Francàs
* Josep María Francas: "Esperanza Aguirre es de las pocas políticas que mandó a los corruptos a paseo" a YouTube
* Articles de Josep Maria Francàs a gaceta.es
# Josep Maria Francès i Ladron de Cegama

Josep Maria Francès i Ladron de Cegama (Lleida, 1891 - Mèxic, 1966) fou un escriptor i periodista. S'exilià el 1939 i va passar la major part del seu exili a Mèxic, on morí.
Publicà les novel·les La rossa de mal pèl (1929), Retorn al sol (1936) i La guerra dels sants (1932). Té unes voluminoses Memorias de un zero a la izquierda (Mèxic, 1962) amb pròleg d'Antoni Rovira i Virgili. És autor de diversos cuplets, comèdies musicals i de la lletra de la sardana El saltiró de la cardina. D'ideologia anarquista, espiritualista i catalanista, fou practicant de la maçoneria i membre d'Esquerra Republicana de Catalunya; va col·laborar durant anys al portaveu republicà La Humanitat.

## Retorn al sol, novel·la d'anticipació

Retorn al sol, Homes artificials (de Frederic Pujulà i Vallès) i L'illa del Gran experiment (d'Onofre Parés) són les tres principals obres precursores de la ciència-ficció catalana d'abans de la guerra civil. Retorn al sol parteix de la glaciació global de la superfície de la Terra degut a les bombes d'amoníac d'una Segona Guerra Mundial que l'autor anticipa, i situa el paisatge cent anys després de l'ecocatràstofe mostrant-nos la vida a l'interior de la muntanya de Montserrat, sota la ciutat d'Olesa, on sobreviuen els descendents dels dos milions de catalans que van escapar del fred mortal i que han fundat una Catalunya del futur anomenada Subolesa que desconeix el sol. Viuen gràcies a un sistema de ventilació molt complex i a les descobertes alimentàries. Es tracta d'una distopia, ja que en aquella ciutat estat s'ha assolit la igualtat: tothom menja igual, tothom es lleva i se'n va a dormir a la mateixa hora, tothom treballa pel bé comú; ja gairebé no hi ha ni malalties ni crims i unes sacerdotesses voluntàries han substituït la prostitució amb els seus agradables serveis. Però no és una realitat perfecta, ja que els subolencs estan enfrontats per ideologies que recorden molt les de la Catalunya republicana dels anys trenta del segle xx, amb els catalanistes de diverses tendències i un grup de cecs espanyolistes. Tres adversaris de la ceguesa ideològica estan convençuts que el Sol existeix i volen retornar-hi.

## Fonts

* Josep Maria Francès, Retorn al sol. Edició de Jordi Solé i Camardons, Biblioteca Literària de Ponent., Edicions de la Universitat de Lleida, 1998.
* Joan-Lluís Lluís, Diccionari dels llocs imaginaris dels Països Catalans, La Magrana RBA, 2006.
* La rossa de mal pèl. Martorell: Adesiara editorial, 2018.
# Josep Maria Font i Espina

Josep Maria Font i Espina (Vic, 21 d'abril de 1928) és un guionista i director de cinema català.

## Filmografia
### Com a guionista

* Vamos a contar mentiras (1961)
* Cristo fusilado (1961)
* El balcón de la Luna (1962)
* Tierra de todos (1962)
* Castillos de Segovia (1963)
* Caterpillar, contribuye al desarrollo del Plan Nacional de Carreteras (1964)
* Diálogos de la paz (1965)
* El arte de casarse (1966)
* El arte de no casarse (1966)
* El Baldiri de la costa (1968)
* En busca de Santiago Rusiñol (1969) (Televisió)
* Salmo, una catedral para un pintor (1969)
* El abogado, el alcalde y el notario (1969)

### Com a director

* Cristo fusilado (1961)
* Castillos de Segovia (1963)
* Caterpillar, contribuye al desarrollo del Plan Nacional de Carreteras (1964)
* Diálogos de la paz (1965)
* El arte de casarse (1966)
* El arte de no casarse (1966)
* El Baldiri de la costa (1968)
* Salmo, una catedral para un pintor (1969)
* El abogado, el alcalde y el notario (1969)
* En busca de Santiago Rusiñol (1969) (TV)
* Un error judicial (1974)

## Referències

* ↑ «Josep Maria Font i Espina». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Josep Maria Font

Josep Maria Font és el nom dels següents personatges:
* Josep Maria Font i Espina, director i guionista de cinema
* Josep Maria Font i Rius, jurista i estudiós del dret català
# Josep d'Amat i de Junyent

Josep d'Amat i de Junyent i Vergós (1702 Barcelona +1777) Segon Marquès de Castellbell i Marquès de Castellmeià, Regidor degà i perpetu de Barcelona, fill de Josep d'Amat i de Planella Primer Marquès de Castellbell i de Maria Anna Junyent i Vergós.
Casat als 18 anys amb Anna de Rocabertí i Descatllar, Baronessa de Santa Pau. Fou succeït pel seu fill Gaietà d'Amat i de Rocabertí.

## Referències

* ↑ My Heritage
# Josep d'Aguilar i d'Alòs

Josep d'Aguilar i d'Alòs (Balaguer segle xvii - XVIII) fou un cavaller que tingué el càrrec de paer a Balaguer i fou un destacat defensor de Barcelona durant el setge de 1714.
Era ja un important partidari de l'arxiduc Carles d'Àustria que durant els anys 1705 i 1706 actuava com a capità de Coronela de Barcelona, la milícia ciutadana que vetllava per la defensa de la ciutat. Poc després fou nomenat amb el càrrec de veguer de Girona-Besalú. El 1713 estava allistat amb el rang de capità del regiment de cavalleria La Fe, i va participar de les expedicions del diputat militar de la Generalitat Antoni de Berenguer i del general Rafael Nebot que tenien per objectiu rebel·lar altre cop una Catalunya exhausta contra els Borbons. En aquesta empresa va assolir una la victòria de Caldes d'Estrac l'agost d'aquell any.
Altre cop a Barcelona va defensar la ciutat fins a la caiguda de l'11 de setembre de 1714. Durant aquesta cruenta batalla Josep d'Aguilar va protagonitzar l'heroica arribada dels reforços al baluard de Migdia defensat pel coronel Paperoles. Posteriorment es traslladà a Mallorca on va defensar l'illa fins a la caiguda de l'any següent.
Perduda la guerra de successió se sap que va exiliar-se a Itàlia.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Diccionari d'Història de Catalunya; ed. 62; Barcelona; 1998; ISBN 84-297-3521-6; p. 14
* ↑ Albertí, Santiago. L'Onze de Setembre. Barcelona: Albertí Editor SL, 2006, p.321. ISBN 84-7246-079-7.
# José Moreno Villa

José Moreno Vila (Màlaga, 1887 - Mèxic, 25 d'abril de 1955), poeta i pintor espanyol.
Va néixer en una família malaguenya acomodada dedicada al comerç de la vinya, i per això el seu pare el va enviar a estudiar química a Alemanya (1904-1908). A la seva tornada va fundar en la seva ciutat natal la revista Gibralfaro, única animadora del panorama cultural de la ciutat durant molts anys fins a l'arribada de Litoral, editada per Manuel Altolaguirre.
A Madrid va tenir una intensa participació en les activitats de la Institució Lliure d'Ensenyament i la Residència d'Estudiants. Encara que és més conegut per la seva faceta literària, va participar en les Exposicions d'Artistes Ibèrics, i va ser un dels introductors a Espanya de l'Avantguarda artística, especialment del Surrealisme.
El seu compromís amb la República li durà a l'exili, primer als Estats Units i després a Mèxic on, com ell mateix admet, la seva producció es "mexicanitza". Sobre aquest país va escriure la seva Cornucòpia mexicana.
Habitualment, se'l considera un "poeta de transició", ja que pot ser considerat en cert sentit un precursor de la generació de 1927. Però la seva obra de maduresa pertany de ple a la poètica del grup. Quant a la seva obra artística, el Museu de Màlaga conserva quaranta-nou de les seves obres, realitzades en tècniques diferents i que abasten diferents estils.
És un dels personatges reals de l'última novel·la del també escriptor espanyol Antonio Muñoz Molina, La nit dels temps, en la qual l'autor d'Úbeda li atorga un gran protagonisme, caracteritzant-lo com un dels amics del protagonista principal, Ignacio Abel. Però sobretot, ho investeix d'una tendresa i un desvaliment fruit de la seva falta d'ambició.
Pintor envejós de l'arrasador Picasso, del qual va ser contemporani, secundari també com escriptor del 27, generació amb la qual va estar vinculat, i també amb la Residència d'Estudiants.
Se sol dividir la seva poesia en tres períodes, en els quals es va acostar al que Ortega y Gasset va definir com "poesia pura":
* En el primer, fins a 1920, es percep la petjada de la Generació de 1898. És visible la tendència al simbolisme filosòfic, l'afany de densitat ideològica, la supervaloració del paisatge i cert folklorisme. A aquest període pertany, per exemple, Garba.
* En el segon, entre 1920 i 1936, l'autor se submergeix en l'esperit del Grup el 27. Escriu, entre altres obres, Col·lecció (1924) i Jacinta la pèl-roja (1929), el seu millor llibre.
* En el tercer, des de 1936 fins a la seva mort, els poemes estan dominats per la nostàlgia, la solitud, i remeten al primer període. D'aquesta última etapa destacarem La nit del verb (1942).
De la seva producció en prosa, destaquen: Velázquez (1920, crítica d'art), Els autors com a actors (1951, col·lecció d'assajos de literatura) i Vida en clar (1944, autobiografia).
# John Bell Hatcher

John Bell Hatcher (11 d'octubre, 1861 – 3 de juliol, 1904) fou un paleontòleg i caçador de fòssils conegut principalment pel seu descobriment del torosaure.
# José Monleón Bennácer

José Monleón Bennàcer (Tavernes de la Valldigna, Safor 1927 - Madrid, 15 de juliol de 2016) fou un escriptor i director de teatre valencià.
Estudià dret i direcció a l'Instituto de Investigaciones y Experiencias Cinematográficas de Madrid. Treballà com a crític teatral a la revista Triunfo, i fou fundador i crític teatral i cinematogràfic de les revistes Primer Acto (1957) i Nuestro Cine. Va formar part de la cooperativa La Cuadra de Sevilla. També va escriure guions de cinema i adaptà al castellà obres de Bertolt Brecht.
Va ser director del Festival de Teatro Clásico de Mèrida del 1984 al 1989, i fou fundador i director de l'Instituto Internacional del Teatro del Mediterráneo el 1991. El 2004 va rebre el Premio Nacional de Teatro. El 2006 va rebre la Creu de Sant Jordi.

## Muntatges teatrals

* La bona persona de Sezuan (de Bertolt Brecht)
* Rebelión en Asturias (d'Albert Camus)
* Amics i coneguts (amb Núria Espert)
* Antología dramática del Flamenco
* Lorca y el Flamenco
* Proceso a Kafka (1971)
* La gallina ciega (1984)
* Paraíso roto (1992)
* Sefarad (1993)
* Guardo la llave (1998)
* Argonautas 2000 (2000)
* La noche de Casandra (2001)
* El clavel y la espada (2003)
* ¿Quién ha sido? (sobre l'atemptat de l'11 de setembre)

## Llibres

* Lo que sabemos del cine (1967)
* Treinta años de teatro de la derecha (1971)
* El teatro de Max Aub (1971)
* El teatro del 98 frente a la sociedad española (1975)
* Cuatro autores críticos: Rodríguez Méndez, Martín Recuerda, Francisco Nieva y Jesús Campos (1976)
* Larra: escritos sobre teatro (1976)
* América Latina: Teatro y revolución (1978)
* Rafael Alberti i Nuria Espert, poesía y voz de la escena española (1979)
* El mono azul: teatro de urgencia y romancero de la guerra civil (1979)
* Homenaje a Irene Papas (1990)
* Tiempo y teatro de Rafael Alberti (1990)
* Las limitaciones sociales del teatro español contemporáneo (1993)
* El teatro, la sociedad y los especialistas (2001)
* Humanismo y barbarie (2003)
* Mérida; los caminos de un encuentro popular con los clásicos grecolatinos (2004)
* La travesía, 1927-2008 (2008)
* Siglo XXI. La evolución pendiente, amb Núria Espert i Joaquín Estefanía (2011)

## Enllaços externs

* José Monleón, Premi Max d'Honor 2011 Arxivat 2015-04-02 a Wayback Machine.
* Web de la revista "Primer Acto" Consultat en novembre de 2013

## Referències

* ↑ EFE «Fallece a los 89 años el dramaturgo José Monleón». Diario ABC, 15-07-2016 [Consulta: 15 juliol 2016].
* ↑ Herreras, Enrique. València Cinema : Studio SA: 25 años de resistencia cultural (en castellà). 1ª. València: Algar, 2001, p. 38-39.
# Juan Pablo Duarte

Juan Pablo Duarte (Santo Domingo, 1813 — Caracas, 1876) va ser un polític dominicà.
Va estudiar a Espanya i va tornar a Santo Domingo per combatre la invasió haitiana de la República Dominicana al capdavant de la societat secreta La Trinitaria (1833-44). Després de la independència va presidir el nou govern però els conservadors, partidaris de la protecció d'una potència europea, l'obligaren a exiliar-se. Va tornar a Santo Domingo el 1864 quan es van expulsar definitivament els espanyols. Va ocupar diversos càrrecs diplomàtics a l'Amèrica del Sud, fins que es retirà, encara a l'exili. Juntament amb Matías Ramón Mella i Francisco del Rosario Sánchez se'l considera un dels pares fundadors de la República Dominicana.

## Referències

* ↑ «Juan Pablo Duarte». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Júpiter LXVII

Júpiter LXVII (designació provisional S/2017 J 6) és un satèl·lit natural de Júpiter. Fou descobert per Scott S. Sheppard i el seu equip el 2017, i el seu descobriment fou anunciat el 17 de juliol de 2018 mitjançant la Minor Planet Electronic Circular del Minor Planet Center. Té aproximadament 2 quilòmetres de diàmetre i orbita el planeta a un semieix major d'uns 22.455.000 quilòmetres amb una inclinació d'uns 155,2°. Pertany al grup de Pasífae.

## Referències

* ↑ «MPEC 2018-O14 : S/2017 J 6». Unió Astronòmica Internacional.
* ↑ http://home.dtm.ciw.edu/users/sheppard/satellites/jupsatdata.html Arxivat 2015-03-18 a Wayback Machine.

## Vegeu també

* Satèl·lits de Júpiter
# Katharina Lindner

Katharina Lindner (Múnic, 3 de setembre de 1979 - 9 de febrer de 2019) va ser una futbolista i professora universitària britànica. Va jugar de davantera al Glasgow City Football Club entre 2005-2011 i va fer classe a la universitat de Stirling sobre esport i gènere, teoria Queer, entre d'altres.

## Referències

* ↑ «Ex-Glasgow City forward Kat Lindner dies at 39» (en anglès). The Times, 11-02-2019. ISSN: 0140-0460.
# Katharina Pistor

Katharina Pistor (Friburg de Brisgòvia, 23 de maig de 1963) és una jurista i articulista alemanya. És especialista en els efectes de les diferents legislacions sobre la creació de riquesa i les desigualtats econòmiques.
Pistor es va formar en dret a la Universitat de Friburg de Brisgòvia i a la Universitat d'Hamburg. És professora i catedràtica de Dret comparat a la Universitat de Colúmbia i directora del Law School's Center on Global Legal Transformation.
La seva recerca i docència se centren en el dret corporatiu, govern corporatiu, diners i finances, drets de propietat, així com dret comparat i institucions jurídiques.

## Obra publicada

* Eigentumsreform mittels institutioneller Investoren. Eine rechtsökonomische Analyse der Massenprivatisierung in Rußland und der Tschechischen Republik. Berlín 2000, ISBN 3-428-09782-3.
* amb Curtis J. Milhaupt: Law and capitalism. What corporate crises reveal about legal systems and economic development around the world. Chicago 2010, ISBN 0-226-52528-7.
* Com a editora amb Olivier De Schutter: Governing access to essential resources. New York 2016, ISBN 978-0-231-17278-3.
* The code of capital. How the law creates wealth and inequality. Princeton 2019, ISBN 978-0-691-17897-4.

## Referències

* ↑ «Katharina Pistor» (en anglès). [Consulta: 2 octubre 2020].
* ↑ Tooze, Adam «How ‘Big Law’ Makes Big Money» (en anglès). The New York Review of Books, 13-02-2020. ISSN: 0028-7504.
* ↑ «Les inégalités découlent des privilèges juridiques des détenteurs de capitaux» (en francès), 01-11-2019. [Consulta: 2 octubre 2020].
* 1 2 «Institute for New Economic Thinking» (en anglès). [Consulta: 2 octubre 2020].
* ↑ Terrien, Armand; Silve, Arthur «Le capital et sa transmutation juridique» (en francès). La Vie des idées, 06-04-2020.
* ↑ https://www.youtube.com/watch?v=aqbGc1Q0lm4

## Enllaços externs

* Articles de Katharina Pistor al diari Ara