OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Las ratas (pel·lícula de 1997)

* Per a altres significats, vegeu «Las ratas».
Las ratas és una pel·lícula espanyola del 1997 dirigida per Antonio Giménez-Rico amb guió adaptat de la coneguda novel·la de Miguel Delibes. Fou rodada a Villavaquerín (província de Valladolid) i aconsegueix un gran retrat de la vida rural castellana emmarcada en un pessimisme tràgic.

## Argument

El Nini, un vailet força espavilat, coneixedor dels secrets de la naturalesa, però poc instruït, viu amb el seu pare a una cova. Ambdós es dediquen a caçar rates d'aigua, la carn de els quals venen a bon preu ja que és força apreciada. Però han d'enfrontar-se a l'alcalde del poble, que vol desallotjar-los de casa per raons oficials de seguretat, i a la rivalitat d'un altre caçador furtiu, que mata les rates per plaer.

## Repartiment

* José Caride ... El Ratero
* Álvaro Monje ... El Nini
* Francisco Algora ... Antoliano
* Concha Gómez Conde ... Señora Clo
* Paloma Paso Jardiel ... Columba
* Juan Jesús Valverde ... Justo
* Esperanza Alonso ... Simeona
* José Conde ... Luis
* Luis Perezagua ... José Luis
* Joaquín Hinojosa... Caçador Furtiu
* Susi Sánchez ... Doña Resu

## Nominacions

Juan Jesús Valverde fou nominat al Goya al millor actor secundari pel seu paper a la pel·lícula.

## Referències

* ↑ Un escenario digno de Delibes, El Norte de Castilla, 11 de setembre de 2010
* ↑ Las ratas a decine21.com
* ↑ Las ratas a Fotogramas
* ↑ Las ratas al web des Goya

## Enllaços externs

* Las ratas a Historia de nuestro cine, rtve.es
* Miguel Delibes y el cine español (9). Las ratas (Antonio Giménez-Rico, 1997), per Rafael Nieto Gimenez
# Les Saleres (la Coma i la Pedra)

Les Saleres és un indret del municipi de la Coma i la Pedra al nord de la costa de Cal Miqueló, a la comarca catalana del Solsonès.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
# Tossal de Sarviscué

El Tossal de Sarviscué, és un cim de 2.057,3 metres d'altitud situat al límit dels termes de Sarroca de Bellera, a l'antic terme de Benés, de l'Alta Ribagorça i del Pont de Suert, a l'Alta Ribagorça, dins de l'antic terme de Malpàs.
És, per tant, una muntanya ribagorçana, tot i que ha estat inclosa administrativament en el Pallars Jussà. És a la part nord-occidental del terme de Sarroca de Bellera i a llevant del del Pont de Suert, al nord-est del poble d'Erta, que ja pertany al Pont de Suert. Es troba també al nord-oest del Mesull i de Manyanet, tots dos pertanyents a Benés.
El Tossal de Sarviscué és al nord-est del Tossal del Cogomar i al sud-oest del Tossal del Clotet.
# Campionats del món de ciclisme en ruta de 1959

Els Campionats del món de ciclisme en ruta de 1959 es disputaren el 16 d'agost a Zandvoort, Països Baixos.

## Resultats

| Proves : | Or | Or | Argent | Argent | Bronze | Bronze |
| Masculines |||||||
| Cursa en línia masculina detalls | André Darrigade França | 7h 30' 43" | Michele Gismondi Itàlia | m. t. | Noel Fore Bèlgica | m. t. |
| Cursa en línia masculina amateur | Gustav-Adolf Schur RDA | 4h 39' 02" | Bastiaan Maliepaard Països Baixos | m. t. | Constant Goossens Bèlgica | + 06" |
| Femenines |||||||
| Cursa en línia femenina detalls | Yvonne Reynders Bèlgica | 1h 53' 32" | Aina Pouronen Unió Soviètica | m. t. | Vera Gorbatcheva Unió Soviètica | m. t. |

## Medaller

| Posició | País | Or | Plata | Bronze | Total |
| 1 | Bèlgica | 1 | 0 | 2 | 3 |
| 2 | França | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 2 | RDA | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 4 | Unió Soviètica | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 5 | Països Baixos | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 5 | Itàlia | 0 | 1 | 0 | 1 |
| Total | Total | 3 | 3 | 3 | 9 |

## Referències

* «Cyclisme - Championnats du Monde - 1959 - Hommes» (en francès). les-sports.info. [Consulta: 23 setembre 2012].
* «Cyclisme - Championnats du Monde - 1959 - Femmes» (en francès). les-sports.info. [Consulta: 23 setembre 2012].
* «Campeonato del Mundo, Ruta, Diletantes» (en castellà). sitiodeciclismo.net. [Consulta: 23 setembre 2012].
# Cos-B

Cos-B va ser la primera missió de l'Agència Espacial Europea destinada a estudiar les fonts de raigs gamma en un rang d'energies 2 keV - 5 GeV. La idea principal era equipar un satèl·lit artificial amb detectors de raigs gamma per a poder estudiar les fonts galàctiques i extragalàctiques de rajos gamma de la galàxia.
La missió va ser proposta per la comunitat científica l'any 1960 i va ser finalment aprovada pel comitè ESRO en el 1969. Finalment el satèl·lit va ser llençat per la NASA el mes d'agost del 1975 i va ser completada a l'abril del 1982. La durada inicial de la missió era de 2 anys, però va acabar funcionant 6 anys i 8 mesos, incrementant així en un factor 25 les dades sobre les fonts gamma.
Els resultats científics de la missió consisteixen en el catàleg de fonts de rajos gamma 2GC. Aquest catàleg conté 25 fonts de radiació gamma de les 30 observacions que es van fer durant els primers 3 anys. Algunes de les fonts més importants que va estudiar Cos-B és el sistema binari Cygnus X-3, que conté un púlsar i una font de rajos gamma, els púlsars del Cranc i Vela, pels quals es va compilar la seva corba de llum o l'espectre de Geminga.
Un altre resultat és la creació del primer mapa complet del disc de la nostra galàxia en el rang de 50 MeV a 5 GeV. Aquest mapa mostra el primer AGN (Active Galactic Nucleus) detectat: 3C 273.

## Referències

* ↑ Pietro Redondi, Giorgio Sironi, Pascuale Tucci, Guido Vegni (eds). The Scientific Legacy of Beppo Occhialini. Springer Science & Business Media, 2007, p. xxxi (NATO science for peace and security series: Environmental security). ISBN 9783540373544.
* ↑ Russo, Arturo «Choosing big projects in space research: The case of Esro's scientific satellite Cos‐b$^1$» (en anglès). History and Technology, 9, 1-4, 01-01-1992, pàg. 27–61. DOI: 10.1080/07341519208581816. ISSN: 0734-1512.
* ↑ Pinkau, K «The early days of gamma-ray astronomy». Astronomy and Astrophysics Supplement Series, 1996, pàg. 43-47.
* ↑ English, Neil. Space Telescopes: Capturing the Rays of the Electromagnetic Spectrum (en anglès). Springer, 2016-11-08, p. 82. ISBN 978-3-319-27814-8.
* ↑ Beckmann, Volker; Shrader, Chris. Active Galactic Nuclei (en anglès). John Wiley & Sons, 2013-08-29. ISBN 978-3-527-66680-5.

## Enllaços externs

* Cos-B a la web de la NASA Arxivat 2010-05-31 a Wayback Machine.
* http://www.esa.int/esaSC/120375_index_0_m.html
* http://sci.esa.int/science-e/www/area/index.cfm?fareaid=34
* http://www.rssd.esa.int/index.php?project=COSB&page=sci-result
* http://heasarc.gsfc.nasa.gov/docs/cosb/cosb_about.html
Agència Espacial Europea :
# Crònica d'un temps

Crònica d'un temps és un disc LP del cantautor alcoià Ovidi Montllor, publicat el 1973 per la discogràfica Discophon STER-40. Conté deu cançons, entre les quals hi ha El vi i Prediccions i conformitats, adaptacions de poemes de Vicent Andrés Estellés. La instrumentació va ser dirigida pels músics Xavier Batllés i Víctor Ammann, ambdós integrants de la que esdevindrà l'Orquestra Mirasol. L'instrumental d'aquest àlbum es caracteritza per un acostament a l'estil de la música rock i de la psicodèlica. La portada del disc és formada pel rostre d'Ovidi en un estat pensatiu, il·luminat amb un clarobscur i un fons negre. El 1997 es va reeditar l'àlbum, publicat ara per la discogràfica Discmedi, conjuntament amb l'anterior Un entre tants....

## Llista de temes

* El vi
* Als pares amb tota la impotència
* Xafarderies
* Ais!
* Prediccions i conformitats
* Diccionari de butxaca
* Carta a casa
* Els banyetes
* Crònica d'un temps
* Serà un dia que durarà anys

## Referències

* 1 2 3 «Ovidi Monllor: ¿Para quien?». La Vanguardia, 15-12-1973, p. 63 [Consulta: 15 febrer 2014].
* 1 2 «Ha mort Víctor Ammann». Enderrock.cat, 20-02-2013 [Consulta: 15 febrer 2014].
* ↑ «La obra de Guillem d'Efak, reeditda por Discmedi». La Vanguardia, 23-04-1997, p. 57 [Consulta: 15 febrer 2014].
# Ònix

* Per a altres significats, vegeu « Onix».
L'ònix (del grec ónyx, 'ungla') és una varietat d'àgata, un mineral del grup dels òxids segons la classificació d'Strunz, considerat com a pedra semipreciosa. És compost de sílice (òxid de silici, SiO₂). L'ònix veritable és una varietat de calcedònia (quars microcristal·lí). El terme ònix es fa servir també (incorrectament) per definir materials calcaris com l'ònix de marbre o ònix calcari. N'hi ha tres varietats: ònix amb bandes blanques i negres, ònix negre i ònix amb bandes blanques i vermelloses (anomenat sardònix).
S'utilitza principalment en la producció de joieria, camafeus i articles de decoració, per l'atractiu que té el seu color negre i blanc en bandes –si les bandes són de color blanc i vermellós s'anomena sardònix– i per la qualitat del seu poliment. Gran part de l'ònix que hi ha disponible per a la venda –tant el negre com el de bandes negres i blanques– està tenyit.
L'ònix era molt apreciat a l'antiguitat pels grecs i els romans, pobles que ens han llegat gran quantitat de peces elaborades amb aquest material.

## Referències

* ↑ «Onyx» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 novembre 2014].
* 1 2 «Ònix». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Mindat.org - Onyx
# Luis Santibáñez

Luis Alberto Santibáñez Díaz (7 de febrer de 1936 - 5 de setembre de 2008) fou un futbolista xilè.

## Selecció de Xile

Va formar part de l'equip xilè a la Copa del Món de 1982 com a seleccionador. També ha estat entrenador de diversos clubs xilens com Unión Española, Universidad Católica o Universidad de Chile o d'Equador com Barcelona SC o CD Filanbanco.

## Palmarès
### Unión San Felipe

* Segunda División de Chile: 1971
* Primera División de Chile: 1972

### Unión Española

* Primera División de Chile (3): 1973, 1975, 1977

### Barcelona Sporting Club

* Serie A de Ecuador: 1985

## Referències

* ↑ «Falleció Luis Santibáñez, técnico de la "Roja" en España 82». Emol. [Consulta: 8 desembre 2015].
* ↑ Juan Fuenzalida. «Wilson Macías: "En el Barcelona de hoy falta hambre de gloria"» (en castellà). Estadio. [Consulta: 11 novembre 2011].
# Llista de vials no motoritzats de València

Aquesta llista detalla els carrers de València exclusivament per a l'ús dels vianants, per barri.

## Ciutat Vella

* El Carme
** Carrer del Museu
** Plaça del Carme
** Carrer dels Roters
* La Seu
** Plaça de la Mare de Déu
** Plaça del Cors de la Mare de Deú
** Plaça de l'Almoina
** Carrer de la Llenya
** Carrer de Navellos
** Plaça de Sant Llorenç
** Carrer del Micalet
* El Mercat
** Plaça de Santa Caterina
** Plaça de Lope Vega
** Carrer dels Manyans
** Carrer de Sant Ferran
** Carrer de la Capelleria
** Carrer dels Drets
** Plaça Redona
** Carrer del Trenc
** Carrer de Blanes
** Carrer de Ramillets
** Carrer de Liñán
** Plaça de la Mercè
* Sant Ferran
** Carrer del Music Peydró
** Carrer d'en Sanç
** Carrer de l'Hospital
** Carrer de l'Arquebisbe Mayoral
** Passatge Rex
** Carrer de la Ribera
** Passeig de Russafa
** Passatge dels Forners
** Carrer del Mossèn Fernandes
** Carrer del Convent de Santa Clara
** Carrer de Martínez Cubells
** Carrer d'en Joan d'Àustria
** Carrer del Doctor Romagosa
** Carrer de la Soledat
** Plaça del Col·legi del Patriarca
** Carrer de Ripalda
** Carrer de Marià Benlliure
** Carrer de Santa Irene
** Carrer de Moratín
** Carrer de Prócida
* La Xerea:
** Carrer de la Nau

## Barris perifèrics

* Russafa
** Passatge de Russafa
** Passatge del Doctor Serra
** Carrer de Vivons
* Albors
** Passatge de l'Hort del Veyrat
** Passatge de Quesa
** Passatge de Rafael Raga
** Passatge d'Eusebi Sempere
* Ciutat Universitària
** Carrer del Doctor Bartual Moret
* El Botànic
** Carrer del Beat Gaspar Bono
* En Corts
** Carrer de Pepita Samper
* Montolivet
** Plaça del Parc de Montolivet
** Carrer de Benissa
* Beniferri
** Carrer dels Ponts (al voltant del Palau de Congressos de València)

## Ponts no transitables

Els ponts amb accés únicament per a vianants són:
* Pont de Fusta
* Pont de la Mar
* Pasarel·la del Centre Comercial Nuevo Centro
* Pont del Bioparc

## Altres vials

Els vials del Jardí de Túria són d'ús dels vianants i ciclistes, si bé hi són permesos els vehicles motoritzats de la policia i dels agents de manteniment del parc. A la Ciutat de les Arts i les Ciències, l'accés motoritzat és limitat a l'aparcament que hi ha davall de l'Umbracle, mentre que als vials que comuniquen el conjunt la velocitat maxima és 5 km per hora en bici, i els cotxes hi són prohibits l'entrada. Els vials de les ciutats universitàries i hospitalàries són restringits als de manteniment i en alguns casos als treballadors, i hi regeix un límit de velocitat equivalent al de les zones residencials (20 km/h).

## Vegeu també

* Llista de vies ciclistes de València
Geografia urbana de la ciutat de València :
# Loira Atlàntic

El Loira Atlàntic (44) (Loire-Atlantique en francès i Liger-Atlantel en bretó) és un departament francès situat a la regió de País del Loira, tot i que nacionalment pertany a la Bretanya.

## Història

El departament del Loira Atlàntic va ser un dels 83 departaments originals creats durant la Revolució Francesa, el 4 de març de 1790 (en aplicació de la llei del 22 de desembre de 1789). Va ser creat a partir d'una part de l'antiga província de Bretanya sota la denominació de Loira Inferior, nom que conservà fins al 9 de març de 1957, quan adoptà l'actual de Loira Atlàntic.
Històricament des del s. IX (any 851) ha format part de la Bretanya, però la divisió regional francesa del 1955 l'ha integrat en la de País del Loira. Des de finals dels anys vuitanta hi ha un important moviment polític que reclama la unió del departament del Loira Atlàntic a la Bretanya.

## Política

Des de les eleccions cantonals de 2004, el president del Consell General és el socialista Patrick Mareschal. Aquest és el primer president d'esquerra que ha tingut mai aquest departament, que des de la Revolució Francesa sempre havia estat governat per la dreta.

## Vegeu també

* Llista de municipis del Loira Atlàntic
* Llista dels Cantons del Loira Atlàntic
* Consell General del Loira Atlàntic

## Enllaços externs

* Prefectura (francès)
* Consell General Arxivat 2005-12-17 a Wayback Machine. (francès)
* Ciutat de Nantes (francès)
# Lo Solièr

Lo Solièr (en francès Le Soulié) és un municipi occità del Llenguadoc, situat al departament de l'Erau, a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans de l'Erau
# Lo Solà

«Lo Solà» té aquests significats:
* Lo Solà (Mur), solana de l'àmbit del Castell de Mur, Pallars Jussà
* Lo Solà (Pessonada), solana del poble de Pessonada (Conca de Dalt, Pallars Jussà)
* Lo Solà (Rivert), solana del poble de Rivert (Conca de Dalt, Pallars Jussà)
# Luci Vesproni Càndid

Luci Vesproni Càndid (llatí: Vespronius Candidus) va ser un militar romà del segle ii.
Va ser nomenat enviat consolar de l'emperador Didi Julià i el senat l'any 193 amb el propòsit de convèncer les forces de Septimi Sever d'abandonar-lo, atès que havia estat declarat enemic públic. La missió va fallir i va estar a punt de morir a mans dels soldats de Sever, que l'odiaven perquè anteriorment havien estat sota les seves ordes i en tenien mal record.
L'any 193 fou utilitzat com a llegat per Sever a l'Àsia Menor contra Pescenni Níger, i el 194 contra els àrabs i altres bàrbars als límits de Síria i Mesopotàmia. Va guanyar la batalla de Nicea, i conjuntament amb Laterà va reduir a l'obediència els prínceps d'Adiabene i Osroene.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0001.001/609?rgn=full+text;view=image;q1=Ca+ndidus%2C+Vespro+niusSmith,+William+(editor).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+biography+and+mythology.+Vol.+I.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 594. ]
# Luis Francisco de Urbina y Ortiz de Zárate

Luis Francisco de Urbina y Ortiz de Zárate (Vitòria, 1721 - Madrid, 24 de gener de 1799) fou un militar de marina basc, capità general de València durant el regnat de Carles IV d'Espanya. Era fill de Bartolome de Urbina y Zurbano, marquès de La Alameda, i Brígida Francisca Ortiz de Zárate. El 1763 es va casar amb Estefanía Engracia de Olavide, cosina de Pablo de Olavide.
El 1737 ingressà com a guardiamarina a l'Armada Espanyola i el 1740 assolí el grau d'alferes. Aleshores marxà a lluitar a Itàlia, on fou ferit a la batalla de Camposanto. Després passà a la infanteria i el 1749 viatjà a França amb Pignatelli. El 1751 fou nomenat atinent coronel del Regiment d'Infanteria de Múrcia i el 1759 fou encarregat de restaurar la fàbrica d'armes de Plasencia, de la qual fou nomenat superintendent, i posteriorment les de Toledo i Tolosa. Va ascendir a coronel, l'octubre de 1762 a brigadier i el 1770 a mariscal de camp destinat a Galícia i Andalusia. El 1774 fou nomenat fiscal militar del Consell de Guerra i el 1775 va participar en l'expedició contra Alger, en què fou ferit. El 1776 fou ascendit a tinent general i el 1787 fou nomenat conseller de Guerra i el 1790 comandant general de Ceuta.
Ascendit a capità general el 1792, el març de 1795 fou nomenat capità general de València i president de la Reial Audiència de València. Durant el seu mandat va elaborar un Plan Topográfico de la Población que se proyecta en la Playa de la Ciudad de Valencia que pretenia transformar les barraques dels poblats de Canyamelar i Cap de França en el futur barri del Cabanyal i ampliar el port de València. El 1797 deixà la capitania de València per motius d'edat i tornà a Madrid com a membre del Consell de Guerra. Poc abans de morir el 1799 fou nomenat gentilhome de cambra.

## Referències

* ↑ Luis Francisco de Urbina y Ortiz de Zárate Arxivat 2017-09-17 a Wayback Machine. a todoavante.es
* ↑ Francisco Luis Urbina Ortíz de Zárate, Reial Acadèmia de la Història
* ↑ Don Luis de Urbina y el Marítimo, Levante-EMV 21 de març de 2017
# Logo

«Logo» té aquests significats:
* Logo o logotip, signe gràfic, distintiu o emblema utilitzat per entitats comercials, organitzacions o individus amb l'objectiu de facilitar o promoure el reconeixement públic instantani d'un producte, servei o empresa
* llenguatge de programació Logo, llenguatge de programació desenvolupat per Papert, Solomon i Feurzeig el 1967.
* Regne de Logo, antic estat dels malinkes que s'estenia de Dinguira a les cascades de Félou, al costat esquerre del riu Senegal, una plana de gran fertilitat poblada de soninkés
* Logo (Mali)
# Les aventures de Marco Polo

Les aventures de Marco Polo (títol original: The Adventures of Marco Polo) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Archie Mayo, estrenada el 1938. Ha estat doblada al català.

## Argument

Al segle xiii, té lloc l'històric i prodigiós viatge a Àsia del venedor Venecià Marco Polo. Del seu descobriment de productes que importarà a Itàlia (entre els quals les tallarines), la seva trobada amb l'emperador Khublai Khan i els seus amors amb la filla d'aquest, la princesa Kukachin, els seus enfrontaments després de la seva aliança amb els mongols, el seu combat amb Ahmed, el conseller murri de Kublai Khan a qui impedirà la usurpació del tron, fins a convertir-se l'home de confiança de l'emperador.

## Repartiment

* Gary Cooper: Marco Polo
* Sigrid Gurie: Princesa Kukachin
* Basil Rathbone: Ahmed
* George Barber: Kublai Khan
* Binnie Barnes: Nazama
* Ernest Truex: Binguccio
* Alan Hale: Kaidu
* H.B. Warner: Chen Tsu
* Robert Greig: Chamberlain
* Ferdinand Gottschalk: Ambaixador de Pèrsia
* Henry Kolker: Nicolo Polo
* Lotus Liu: Visakha
* Stanley Fields: Bayan
* Harold Huber: Toctai
* Lana Turner: una cambrera de Nazama
I, entre els actors que no surten als crèdits:
* Ward Bond: un guarda mongol
* Jason Robards Sr.: un missatger

## Referències

* ↑ esadir.cat. Les aventures de Marco Polo. esadir.cat.
# Tichit

Tichit (àrab: تيشيت, Tīxīt) és una ciutat del centre sud de Mauritània, a l'altiplà de Tagant.
Fou fundada vers 1150 i és coneguda per la seva arquitectura vernacular. La ciutat es dedica principalment a l'explotació de les palmeres. La ciutat té un petit museu.
Fou declarada Patrimoni de la Humanitat el 1996.
# Tossal del Solà (Sarroca de Bellera)

El Tossal del Solà és una muntanya de 1.356,2 m d'altitud del terme municipal de Sarroca de Bellera, del Pallars Jussà, però dins de l'antic terme de Benés, de l'Alta Ribagorça, agregat el 1970 a Sarroca de Bellera.
És a la part nord-oriental d'aquest terme municipal, a prop i al nord-est del poble de Sentís, al sud-oest del de Benés. Té al seu costat nord-oest la Picorra.
# Dífil

Dífil és el nom dels següents personatges:
* Dífil d'Atenes, comandant naval atenenc
* Dífil, poeta grec
* Dífil de Sinope, poeta còmic grec
* Dífil, escriptor grec
* Dífil, dramaturg i actor grec
* Dífil, filòsof megàric grec
* Dífil, filòsof estoic grec
* Dífil, metge grec
# Dífil (metge)

Dífil (grec antic: Δίφιλος, llatí: Diphilus) va ser un metge de Sifnos, una de les illes Cíclades, contemporani de Lisímac, rei de Tràcia de final del segle iv aC i començament del segle iii aC. Va escriure una obra intitulada Περὶ τῶν Προσφερομένων τοῖς Νοσοῦσι καὶ τοῖς ὑγιαίνουσι ('Sobre la dieta per persones amb bona i mala salut'), esmentada per Ateneu, de la qual només resten els fragments que cita.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0001.001/1071?page=root;rgn=full+text;size=100;view=image;q1=DiphilusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+I.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 1056. ]
# Dífil d'Atenes

Dífil (en llatí Diphilus, en grec Δίφιλος) va ser el comandant de 33 vaixells atenencs que l'any 413 aC es van quedar a Naupacte al temps de l'expedició a Sicília, per impedir subministraments als siracusans. Va ser atacat prop d'Erineos per un esquadró principalment corinti, dirigit per Poliantes, lleugerament inferior, i encara que tècnicament va obtenir la victòria i va enfonsar tres vaixells, va perdre sis vaixells, i va tenir l'efecte d'una derrota moral.

## Referències

* ↑ Diphilus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1055
# Tsumgal·lita

La tsumgal·lita és un mineral de la classe dels òxids, que pertany al grup del diàspor. Rep el nom de la mina Tsumeb (Namíbia), la seva localitat tipus, i per la composició química, que conté gal·li.

## Característiques

La tsumgal·lita és un hidròxid de fórmula química GaO(OH). Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2002, sent publicada per primera vegada el 2003. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 1 i 2.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la tsumgal·lita pertany a «04.FD: Hidròxids amb OH, sense H₂O; cadenes d'octaedres que comparteixen angles» juntament amb els següents minerals: spertiniïta, bracewel·lita, diàspor, goethita, groutita, guyanaïta, montroseïta, manganita, yttrotungstita-(Y), yttrotungstita-(Ce), frankhawthorneïta, khinita i parakhinita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Tsumeb, a la localitat homònima de la regió d'Oshikoto, a Namíbia, on sol trobar-se associada a siderita rica en zinc, söhngeïta, germanita i altres minerals del grup de la tennantita. Es tracta de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Tsumgallite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 22 març 2021].