OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Torre Gelabert

Torre Gelabert és una obra del municipi de Cornellà de Llobregat (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una casa unifamiliar de planta baixa, pis i golfes, amb coberta de teulada a dues vessants perpendiculars a la façana i coronada per una torre mirador coberta amb teulada a quatre vessants. L'estructura s'inspira amb la masia tradicional catalana, però cercant un aire senyorial dins d'un historicisme típic del moviment noucentista. Es cerquen les simetries en la distribució dels vanos i s'utilitzen línies clàssiques senzilles concretades en arquets de mig punt a les golfes i al mirador, i també amb una triple arcada de mig punt al pòrtic de l'entrada, arcades que descansen en unes preteses impostes dòriques fetes de maó. La part central de la façana està decorada amb esgrafiats de motius vegetals que emmarquen una imatge de terracota d'una Mare de Déu neoromànica.

## Referències

* ↑ «Torre Gelabert». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 desembre 2015].
# Tossal de les Forques (Cervera)

El Tossal de les Forques és una muntanya de 562 metres que es troba al municipi de Cervera, a la comarca catalana de la Segarra. El nom del turó és degut al fet que antigament aquí s'executaven els condemnats a la forca.
En les roques del tossal hi ha esculpides escultures i inscripcions amb motius religiosos, que es creu van ser tallades per seminaristes del convent dels pares claretians a finals del segle XIX o al segle xx.
Després de la Guerra Civil espanyola s'hi edificà al punt més alt la Creu de les Forques, una creu commemorativa molt austera i sense decoració, catalogada com a Bé Cultural d'Interès Local en l'Inventari del Patrimoni Cultural de Catalunya, amb el codi IPA-45584.

## Referències

* ↑ «¿Hay un moai en el Tossal de les Forques?». La Vanguardia, 05-01-2021.
* ↑ «Gran Enciclopèdia Catalana». Grup Enciclopèdia.
* 1 2 «Inventari del Patrimoni Històric de Catalunya». Generalitat de Catalunya.
* ↑ «Baix relleus en busca d'autor». Segre, 25-08-2022.
# Tossal de les Forques (Alcoletge)

El Tossal de les Forques és una muntanya de 238 metres que es troba al municipi d'Alcoletge, a la comarca catalana del Segrià.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Tossal de les Deveses

El Tossal de les Deveses és una muntanya de 625 metres que es troba al municipi de la Ribera d'Ondara, a la comarca catalana de la Segarra.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Ehrhardt (Carolina del Sud)

Ehrhardt és una població dels Estats Units a l'estat de Carolina del Sud. Segons el cens del 2000 tenia 614 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Ehrhardt tenia 614 habitants, 253 habitatges i 154 famílies. La densitat de població era de 74,5 habitants/km².
Dels 253 habitatges en un 23,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 42,3% hi vivien parelles casades, en un 15% dones solteres, i en un 39,1% no eren unitats familiars. En el 36% dels habitatges hi vivien persones soles el 17% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,4 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,15.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,1% tenia menys de 18 anys, un 5,9% entre 18 i 24, un 21,2% entre 25 i 44, un 30,1% de 45 a 60 i un 18,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 44 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 76,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 22.813 $ i la renda mediana per família de 41.250 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.875 $ mentre que les dones 21.250 $. La renda per capita de la població era de 15.874 $. Entorn del 17% de les famílies i el 22,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Ehrhardt». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 11 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Ehrhardt». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Domus d'Olivet

La domus d'Olivet o Casal d'Olivet és una antiga casa senyorial fortificada, avui en ruïnes, situada al bosc de Can Marquès, sobre el torrent de Can Canyelles, al municipi de Canovelles, Vallès Oriental, just al límit amb el terme municipal de Lliçà d'Amunt. Les primeres referències d'aquesta domus daten del 1072. La casa va pertànyer a la familia Riudeperes, senyors feudals amb una segona residència a Canovelles, i estava localitzada al creuament de camins que portaven d'Iluro (actual Mataró) a Aquae Calidae (actual Caldes de Montbuí), i d'aquesta fins a Bigues i Riells del Fai.
La casa constava d'una torre circular i estava probablement constituïda per dues o tres plantes. La planta baixa, l'única que es conserva en l'actualitat, no tenia cap obertura a l'exterior, pel que probablement s'hi accedia a través de la primera planta. A pesar de no ser una residència fixa, les terres de la casa eren explotades per jornalers o masovers. Els últims indicis d'ocupació sembla que van ser al segle xv, quan a causa d'un incendi la domus va ser abandonada.
Entre les restes arqueològiques trobades a la domus destaquen tot d'indumentària pròpia d'un cavaller armat (cota de malla, armadura de ferro, llances i guarniments de luxe per al cavall), així com armes de defensa, decoració domèstica de ceràmica i diverses joies, que constituïen un símbol de prestigi i distinció social de la noblesa. En l'actualitat, aquestes troballes es poden veure al Museu de Granollers.

## Referències

* 1 2 «Ajuntament de Canovelles - Domus d'Olivet». Arxivat de l'original el 29 d’agost 2011. [Consulta: 18 febrer 2016].
* 1 2 Camp i Herrero, Joaquim; Dantí i Riu, Jaume «El Casal d'Olivet». Lauro: revista del museu de Granollers, 1994, pàg. 25-34.
* ↑ «Domus d'Olivet». Inventari del Patrimoni Arqueològic. Departament de Cultura. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 maig 2018].
# Domus Aurea

La Domus Aurea (literalment, en llatí, 'casa d'Or') és un palau grandiós bastit per l'emperador Neró a Roma després del gran incendi de l'any 64, que ocupava, segons s'ha calculat, al voltant de 50 hectàrees entre els turons del Palatí i l'Esquilí. Edifici construït bàsicament amb maó, la seva luxosa decoració incloïa incrustacions d'or, pedres precioses i ivori. Inacabat a la mort de Neró, fou la residència de Vespasià i Tit, i abandonada per Vespasià, que va aixecar la Domus Augusti, i finalment danyat per l'incendi del 104, l'emperador Trajà en va fer cobrir les ruïnes, cosa que ha permès que les restes trobades durant les excavacions mostrin un bon estat de conservació. Les seves pintures murals són particularment belles.
Suetoni conta que Neró, quan va entrar per primera vegada a la seva Domus Aurea, va exclamar:
| « | Bé! Ara per fi puc començar a viure com un ésser humà. | » |
| — Suetoni, Vida dels Cèsars: Vida de Neró, 31 |||
Els arquitectes foren un tal Sever i un tal Cèler.
Oblidada durant segles, la Domus Aurea va ser descoberta durant el Renaixement pels grans artistes del moment, incloent-hi Rafael, que va tenir en els frescos un punt d'inspiració. Tancada al públic durant molts anys per problemes de conservació, es va tornar a obrir el 26 de juny del 1999 i, des d'aleshores, s'ha anat tancant i obrint segons ho han anat permetent les tasques de restauració i les condicions del terreny, que regularment pateix inundacions quan plou fort, i n'han fet témer l'ensorrament. Torna a tenir l'accés prohibit al públic des del 30 de setembre del 2008.
El 2019 s'hi va descobrir una nova sala, durant unes obres de restauració, decorada amb frescos d'animals i figures mitològiques, com centaures o sàtirs, i també instruments musicals.

## Referències

* ↑ Richardson, jr, L. A New Topographical Dictionary of Ancient Rome (en anglès). JHU Press, 1992, p. 104. ISBN 0801843006.
* 1 2 «Sorpresa a la Domus Aurea, el palau de Neró a Roma: descobreixen una nova sala». 324.cat, 12-05-2019 [Consulta: 13 maig 2019].

## Bibliografia

* Iacopi, Irene / Segala, Elisabetta. Domus Aurea. Milà, Electa, 1999.
* Ball, Larry F. The Domus Aurea and the Roman architectural revolution. Cambridge University Press, 2003.

## Enllaços externs

* La Domus Aurea dins Lletres d'Elsinore.
* La Domus Aurea dins Guest House in Italy Arxivat 2008-06-19 a Wayback Machine. (anglès).
* La Domus Aurea dins Rome Guide Arxivat 2016-09-22 a Wayback Machine. (italià) (anglès).
* Imatges de la Domus Aurea Arxivat 2010-06-12 a Wayback Machine. (anglès).
* Text original de la Vida de Neró de Suetoni (llatí).
# Domremy-la-Canne

Domremy-la-Canne és un municipi francès situat al departament del Mosa i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 32 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Domremy-la-Canne era de 32 persones. Hi havia 16 famílies, de les quals 4 eren unipersonals (4 homes vivint sols), 8 parelles sense fills i 4 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 17 habitatges, 14 eren l'habitatge principal de la família, 1 era una segona residència i 2 estaven desocupats. Tots els 16 habitatges eren cases. Dels 14 habitatges principals, 10 estaven ocupats pels seus propietaris i 4 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 1 tenia tres cambres, 5 en tenien quatre i 8 en tenien cinc o més. 13 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 3 habitatges hi havia un automòbil i a 10 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Domremy-la-Canne el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 4 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 4 |
| 4 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 4 |
| 4 | 45 a 49 | 4 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 4 | 35 a 39 | 0 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 23 persones, 19 eren actives i 4 eren inactives. De les 19 persones actives 17 estaven ocupades (10 homes i 7 dones) i 2 estaven aturades (2 dones i 2 dones). De les 4 persones inactives 2 estaven jubilades, 1 estava estudiant i 1 estava classificada com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 2 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa extractiva i 1 d'una empresa de comerç i reparació d'automòbils.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Domremy-la-Canne a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Domremy-la-Canne a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# El Tintal (Guatemala)

El Tintal és un jaciment arqueològic de la civilització maia que es troba a Guatemala. Data del període preclàssic i és a la Cuenca del Mirador, al nord del departament de Petén, aproximadament a 12 km al nord del llogaret modern de Carmelita. Una elevada calçada maia (un sacbé) unia aquest lloc amb El Mirador (20 km al nord) i El Tintal també es troba a prop del lloc de Nakbé (que és a 20 km al nord-est). El lloc té estructures de considerable grandària.

## Referències

* ↑ Demarest et al 1984.
* ↑, p.16.
* Demarest, Arthur; Robert Sharer, William Fowler Jr., Elizabeth King, i J. Fowler «Proyecto El Mirador de la Harvard University, 1982-1983: Las excavaciones». Mesoamérica. El Centro de Investigaciones Regionales de Mesoamérica (CIRMA) con Plumsock Mesoamerican Studies, South Woodstock, VT [Antigua Guatemala], 7, 01-06-1984, pp.14–32. ISSN: 0252-9963. OCLC: 7141215.
# Torre de Mollet

La Torre de Mollet és una torre de Benifallet (Baix Ebre) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Aquesta torre està formada per dos cossos: el primer i més pròxim a la riba del riu és de planta el·lipsoïdal i la seva part central és una obertura o pou on devia estar emplaçada la roda de la sínia que, amb els catúfols, muntaven l'aigua del riu. En l'actualitat hi ha instal·lat un motor per a pujar-la. Adossada a aquesta primera torre es troba una altra, de més alçada, planta circular, feta també amb pedres i morter, i amb una escala de caragol interior que ens condueix a una espècie de mirador, que és la part superior de la primera torre i fins a un dipòsit d'aigua situat a dalt de tot de la torre circular.
Ambdues torres estan arrebossades i presenten senyals d'haver rebut impactes de bala, probablement de l'època de la Guerra Civil.
A l'exterior de l'estructura hi ha indicis, per l'aspecte del sòl i per les restes d'un eix central, que allí estava emplaçat l'engranatge que impulsat pel "mulo" movien la sínia.

## Referències

* 1 2 3 «Torre de Mollet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 agost 2014].
# Torre de Montagut

La Torre de Montagut és una torre de telegrafia òptica en desús de Santa Susanna (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Torre quadrada situada a la muntanya del mateix nom, que divideix els termes de Malgrat de Mar i Santa Susanna. És la torre número 213 del ramal de la línia civil de Valencia a Tarragona, Barcelona i la Jonquera. S'utilitzaven per transmetre informació d'un punt a un altre a través dels senyals òptics, abans de la introducció del telègraf.
Està realitzada amb pedres irregulars i les obertures, que tenen forma rectangular, i el ràfec estan fets amb maó. Té la base lleugerament atalussada. Devia estar arrebossada. Es pot veure des de Calella i Blanes, on a la torre del Castell de Sant Joan hi havia instal·lat un aparell òptic també depenent de les línies telegràfiques generals de l'Estat.
Aquesta torre connectava amb la Torre de Telegrafia Òptica de Puigmarí i amb la de Calella, de la línia civil Barcelona-La Jonquera.

## Vegeu també

* Telegrafia òptica
* Llista de les torres de telegrafia òptica de Catalunya

## Referències

* 1 2 «Torre de Montagut». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 agost 2017].
* ↑ «rJB213 Torre Montagut. Malgrat Mar (Torres Telegrafia Òptica Civil)» (en castellà). [Consulta: 13 febrer 2022].
# Tros de Basturs

El Tros de Basturs, en alguns mapes grafiat com a Tros de Bastús, és un camp de conreu del Pallars Jussà situat en el terme municipal de Conca de Dalt, a l'antic terme de Claverol, en terres del poble de Sant Martí de Canals, molt a prop del que era termenal amb Aramunt, en l'àmbit del poble d'Aramunt.
Està situat al límit sud del que fou terme de Claverol i al nord-oest del d'Aramunt. És al sud de Sant Martí de Canals, a ponent de Fuses i al nord del Camí de Narçà. És a l'esquerra del barranc de Miret i al nord del turó del Serrat de Castells.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Tros de Sant Gregori

El Tros de Sant Gregori és un paratge de camps de conreu del municipi de Castell de Mur, al Pallars Jussà, a l'antic terme de Mur, en terres del poble de Vilamolat de Mur.
Està situat a la dreta del barranc de Sant Gregori, al costat meridional de l'ermita de Sant Gregori, al nord-est de la Roureda de Josep i a ponent de la Vinya del Serrat. Tot plegat, al nord de Vilamolat de Mur i de Casa Josep.

## Etimologia

El lloc pren el nom de la propera ermita de Sant Gregori.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer dos passos d'aproximació
# El salario del crimen

El salario del crimen és una pel·lícula espanyola policíaca de cinema negre estrenada el 26 de desembre de 1964, dirigida per Julio Buchs García i protagonitzada en els papers principals per Arturo Fernández, Françoise Brion, José Bódalo i Manuel Alexandre.
La pel·lícula va aconseguir la tercera posició en l'elecció de la millor pel·lícula als Premis del Sindicat Nacional de l'Espectacle de 1964.

## Sinopsi

Mario, fill d'un comissari de policia mort en acte de servei, és un honrat i eficaç detectiu de policia, amb uns valors i principis irreprotxables. Durant el transcurs d'una recerca de l'assassinat d'un company de treball, coneix a l'atractiva i ambiciosa Elsa i entre tots dos comença una il·lícita i apassionada aventura amorosa. A partir de llavors, els sòlids principis de Mario trontollen i la seva vida es transforma per complet, en sotmetre's al costós tren de vida d'Elsa, amant de la vida luxosa.

## Repartiment

* Arturo Fernández com Mario.
* Françoise Brion com Elsa.
* José Bódalo com Vílchez – Comissari de policia.
* Manuel Alexandre com Jaime "Abuelito".
* Manuel Díaz González com Ruiz – Secretari del banc.
* Alberto Dalbes com Daniel, germà de Elsa.
* Tomás Blanco com a Sáez - el caixer.
* José María Caffarel com Director del banc.
* Milo Quesada com policia.
* Irene Daina com Amalia.
* Margot Cottens com clienta d'Elsa.
* Jacinto San Emeterio com Ramiro.
* Vicente Haro
* Belinda Corel com empleada de Elsa.
* José Franco com propietari del tablao flamenco.
* Luis Marín com Alberto – cambrer del tablao flamenco.
* Lola del Pino com Marta.
* José Sepúlveda com venedor de cotxes.
* Goyo Lebrero com home que xiula en ascensor.
* Rufino Inglés
* Pilar Gómez Ferrer com dona que confon Jaime amb el reparador de Telefónica.
* Víctor Israel com delinqüent interrogat.
* Adolfo Torrado
* Emilio Rodríguez com policia de l'aeroport.
* Luis Sánchez Polack com "El adonis".
* Antonio Riquelme com home al qui la policia demana informació.
* José Álvarez "Lepe"

## Referències

* ↑ «El salario del crimen». [Consulta: 17 enero 2020].
* ↑ Sánchez Barba, Francesc. Brumas del franquismo: el auge del cine negro español (1950-1965). Edicions Universitat Barcelona, p. 143.
* ↑ «El cine español más negro está en Somos». [Consulta: 17 enero 2020].
* ↑ «Sesión de cine: El salario del crimen (Julio Buchs. 1964)». [Consulta: 17 enero 2020].

## Enllaços externs

* Presentació de la pel·lícula al programa Historia de nuestro cine per part d'Elena S. Sánchez amb Carlos Santos, José A. Luque i Javier Ocaña com a invitats. (17 de gener de 2020)
# El perquè de tot plegat

El perquè de tot plegat és el nom de les següents obres:
* El perquè de tot plegat (llibre) és un llibre que recull trenta contes de Quim Monzó
* El perquè de tot plegat (pel·lícula) és una pel·lícula de Ventura Pons basada en aquest llibre
# El pern

El pern (en rus: Болт), op. 27, és una música per a ballet en tres actes i set escenes compost per Dmitri Xostakóvitx el 1931 sobre un llibret de Viktor Smirnov. Es va estrenar el 8 d'abril de 1931 al Teatre Acadèmic Estatal d'Òpera i Ballet de Leningrad dirigida per Aleksandr Gauk.

## Trama

El ballet és un relat irònic sobre el treball descarnat en una fàbrica soviètica. El mandrós Lionka odia la feina i, juntament amb un sacerdot local i un complot antisoviètic, planeja sabotejar la maquinària posant-hi un pern. El seu pla és frustrat per un grup de joves comunistes.

## Suite

Xostakóvitx va extreure una suite del ballet, op. 27a, amb vuit moviments:
* Obertura (Introducció)
* El Buròcrata (Polca)
* El ball de Drayman (Variacions)
* Ball amb amics de Kozelkov (Tango)
* Intermezzo
* El ball de l'esclava colonial
* L'apassionat
* Dansa general i apoteosi
La suite es va estrenar el 17 de gener de 1933, a la Gran Sala l'Orquestra Filharmònica de Leningrad, també dirigida per Aleksander Gauk.

## Referències

* 1 2 «Catàleg d'obres de Dmitri Xostakóvitx» (en anglès). Sikorski Musikverlage Hamburg. Arxivat de l'original el 2 d’agost 2020. [Consulta: 28 gener 2021].
* ↑ Mackrell, Judith. «How Shostakovich’s The Bolt changed ballet history» (en anglès). The Guardian.
# El perquè de tot plegat (llibre)

El perquè de tot plegat és una obra que reuneix trenta relats de l'escriptor Quim Monzó: L'honestedat, L'amor, Vida matrimonial, La submissió, El cicle menstrual, La inòpia, La fe, Pigmalió, La immolació, L'enteniment, El determini, L'admiració, ¿Per què les busques dels rellotges giren en el sentit de les busques dels rellotges?, La gelosia, Amb el cor a la mà, La inestabilitat, Sant Valentí, L'eufòria dels troians, Quarts d'una, L'afany de superació, El jurament hipocràtic, La micologia, El gripau, La bella dorment, La monarquia, La fauna, La força de voluntat, La fisonomia, La divina providència i El conte. Va ser publicada l'any 1993 a Quaderns Crema.

## Traduccions i adaptacions

El perquè de tot plegat ha estat traduït a l'espanyol (El porqué de las cosas, Editorial Anagrama, Barcelona), a l'alemany (Der Grund der Dinge, Frankfurter Verlagsanstalt, Frankfurt), al basc (Gauza guztien zergatia, Elkarlanean, Donosti), al búlgar (Същината на нещата, Colibri, Sofia), a l'eslovè (Vzrok vsega, Cankarjeba Zalozba, Liubliana), al francès (Le pourquoi des choses, Éditions Jacqueline Chambon, Nimes), a l'hongarès (Minden dolgok miértje, Patak Könyvek, Budapest), a l'italià (Il perché di tutto sommato, Marcos & Marcos, Milà), al portuguès (O porquê de todas as coisas, Editora Globo, São Paulo), al rus (Уто к чему и почему..., dins Самый обычный день. 86 рассказов, Inostranka, Moscou) i a l'anglès (Why, Why, Why, Open Letter Books, 2019).
El 1995 Ventura Pons va adaptar aquest llibre en una pel·lícula que duia aquest mateix títol: El perquè de tot plegat.

## Premis

* Premi Ciutat de Barcelona de Literatura (1993)
* Premi Crítica Serra d'Or de Literatura i Assaig (1994)

## Referències

* ↑ «El perquè de tot plegat, de Quim Monzó». Quaderns Crema. [Consulta: 12 juliol 2012].
* ↑ «El perquè de tot plegat', de Quim Monzó, en búlgar». Diari Ara, 10-01-2012. [Consulta: 10 gener 2012].
* ↑ «Les pel·lícules preferides de Ventura Pons». Filmoteca de Catalunya, 03-06-2014. Arxivat de l'original el 2017-11-07. [Consulta: 14 febrer 2016].
* 1 2 Maestre Brotons, Antoni. Humor i persuasió: l'obra periodística de Quim Monzó. Universitat d'Alacant, 2006, p. 31. ISBN 8461111079.

## Enllaços externs

* Crítiques d'El perquè de tot plegat
# Travessia de la Font (Sant Mori)

La Travessia de la Font és una via pública de Sant Mori (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada dins del nucli antic de la població de Sant Mori, al bell mig del casc, a la plaça de la Rectoria, donant sortida des del nucli cap a la banda de llevant, al carrer dels Horts.
Es tracta d'un estret corredor situat entre dos habitatges, en sentit descendent des de la plaça cap a la part est del nucli. Està cobert amb un tram de volta rebaixada, bastida amb maons disposats a pla, i un altre tram que conserva restes de l'encanyissat original i pedres desbastades disposades a sardinell, a l'arc lateral. Al mig dels dos trams hi ha una part bastida amb pedruscall i abundant morter de calç. La volta es recolza en els murs laterals dels habitatges.

## Referències

* 1 2 «Travessia de la Font». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 octubre 2017].