OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Edgewood (Nou Mèxic)

Edgewood és una població dels Estats Units a l'estat de Nou Mèxic. Segons el cens del 2000 tenia 1.893 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Edgewood tenia 1.893 habitants, 676 habitatges, i 529 famílies. La densitat de població era de 83,9 habitants per km².
Dels 676 habitatges en un 44,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 63,9% hi vivien parelles casades, en un 10,1% dones solteres, i en un 21,6% no eren unitats familiars. En el 18% dels habitatges hi vivien persones soles el 4,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,8 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,18.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 32,9% tenia menys de 18 anys, un 5,3% entre 18 i 24, un 31% entre 25 i 44, un 24,4% de 45 a 60 i un 6,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 94,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 42.500 $ i la renda mediana per família de 45.952 $. Els homes tenien una renda mediana de 33.365 $ mentre que les dones 24.135 $. La renda per capita de la població era de 18.146 $. Aproximadament el 8,4% de les famílies i el 10,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Edgewood». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Edgewood». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Eixample Gumà

L'Eixample Gumà és un conjunt arquitectònic de Vilanova i la Geltrú (Garraf), inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català.

## Descripció

El projecte de l'eixample proposava la unió de la zona nord de Vilanova i la Geltrú amb el barri de pescadors. Prenent la quadrícula com a model de xarxa urbana, l'eixample s'articulava sobre tres eixos perpendiculars al mar, la Rambla Samà, la prolongació de la Rambla Principal i el carrer de la Llibertat; i sobre un de transversal, la Rambla Vidal i la Rambla Ventosa. La tipologia de les construccions és molt diversa, en funció de la importància de les vies i de les intervencions experimentades fonamentalment durant el segle xx. Malgrat això, la imatge del sector conserva nombrosos exemples dels estils arquitectònics propis del període de realització del projecte: historicisme, eclecticisme i modernisme.

## Història

A mitjans de segle xix, el creixement econòmic i demogràfic que es produí a Vilanova i la Geltrú es reflecteix en un desenvolupament urbanístic, comú a nombrosos nuclis de població arreu de Catalunya. En el cas de Vilanova, l'eixample va seguir una línia natural d'expansió, afavorida per les característiques del terreny, poc accidentat, que tendia a unir els antics nuclis medievals de Vilanova de Cubelles i de la Geltrú amb el creixent barri de Mar. El projecte, datat el 1876, sorgí en bona part gràcies a l'empenta del vilanoví Francesc Gumà i Ferran. L'eixample, malgrat les modificacions que fou necessari introduir a causa de la construcció del ferrocarril i de la fàbrica Pirelli, significà el principi de la morfologia urbana de la Vilanova i la Geltrú actual, i la base per als successius processos d'expansió.

## Referències

* 1 2 3 «Eixample Gumà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
# Ediciones Destino

Ediciones Destino és una editorial del Grup Planeta que publica llibres en català i castellà, especialment centrada en els clàssics del segle xx.

## Història

Fou fundada l'any 1942 per Josep Vergés i Matas i Joan Teixidor. Destino convoca premis literaris com ara el premi Josep Pla de narrativa o el premi Nadal, fundat el 1944 i que ha esdevingut el més antic d'Espanya. Hi van treballar autors com Josep Pla i Francesc Pujols. Bona part de la novel·lística en castellà de la postguerra es canalitzà a través de l'editorial (Carmen Laforet, Camilo José Cela, Miguel Delibes, Sánchez Ferlosio, Ana María Matute, Martín Gaite, etc.) En català, la col·lecció "Imatge de Catalunya", molt il·lustrada, sovint per fotògrafs de la categoria de Francesc Català Roca, tingué una forta incidència i recollí temes catalans d'envergadura, tractats amb documentació i amenitat per autors destacats.
La revista Destino, iniciada a Burgos els anys finals de la guerra civil i continuada molt aviat a Barcelona, esdevingué, després dels primers moments filofalangistes, la principal revista d'actualitat de la Catalunya de la postguerra, i aviat fou el refugi de les mentalitats més europeistes i liberals. El seu propietari i autèntic director—malgrat que nominalment fou dirigida per noms con Nèstor Luján o Xavier Montsalvatge—fou Josep Vergés i Matas. Part dels papers familiars relatius a la revista són a la Biblioteca de Catalunya. Subsistí fins als primers temps de la democràcia, si bé la darrera època fou adquirida per Jordi Pujol i portada per Baltasar Porcel.

## Destino Infantil & Juvenil

Destino Infantil & Juvenil és un segell editorial infantil de l'Editorial Destino, que va començar a publicar llibres per a joves sota aquest nom l'any 2002. Sota aquest segell es publiquen àlbums il·lustrats i ficció infantil i juvenil, en castellà i català. Alguns dels èxits són El señor de los ladrones, de l'aclamada escriptora alemanya Cornelia Funke, la sèrie Les cròniques de Nàrnia, de C. S. Lewis i els llibres de Geronimo Stilton, entre d'altres.

## Fons i documentació

Una part de la seva documentació històrica està inclosa dins del fons del seu fundador, Josep Vergés, conservada a la Biblioteca de Catalunya.

## Referències

* ↑ «Ediciones Destino». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Anuario Grupo Planeta

## Vegeu també

* Grup 62

## Enllaços externs

* Pàgina web de l'editorial Arxivat 2008-02-22 a Wayback Machine. (català)
* Pàgina web de l'editorial (castellà)
* El fons de Josep Vergés i Matas es conserva a la Biblioteca de Catalunya
# El faller

El faller és un pasdoble faller compost el 1929 per Josep Serrano, com un encàrrec de la Societat Valenciana de Foment del Turisme. Es va estrenar el 18 de març del mateix any a l'Exposició Regional Valenciana, i va aconseguir una gran popularitat que prompte aniria en augment, sobretot quan se li va posar lletra i va poder ser cantat. Encara que en un principi es va encarregar la lletra a Teodor Llorente, este va rebutjar la proposta per falta de temps, i finalment va ser composta pel poeta Maximilià Thous. La versió amb lletra es va estrenar el 13 de març del 1931 al Teatre Apol·lo de València, en un apropòsit teatral realitzat per Thous com a pretext perquè es cantara la lletra.
El faller és considerat com l'himne de les falles de València i és una de les peces més escoltades durant estes festes. Entre els seus intèrprets més populars hi ha hagut el cantant Francisco i el grup Els Pavesos, amb la veu de Joan Monleon.

## Referències

* ↑ Forés, José «'El fallero': Serrano lo compuso en Madrid hace 80 años» (en castellà). Las Provincias, 03-03-2009.
* ↑ Ferreira, M. Andrés «80 Aniversario del Estreno del Pasodoble El Fallero» (en castellà). Las Provincias, 13-03-2009.
* ↑ Cerdà, Paco «Los diez ´superéxitos´ falleros» (en castellà). Levante-EMV, 16-03-2011.
* ↑ Cerdà, Paco «Las bandas se rebelan contra la repetición de la música fallera que empobrece la fiesta» (en castellà). Levante-EMV, 14-03-2011.

## Enllaços externs

* Francisco: El faller Arxivat 2009-04-17 a Wayback Machine., Goear.
* Els Pavesos: El faller, YouTube.
# Eleccions al Parlament del Regne Unit d'octubre de 1974

Les eleccions al Parlament del Regne Unit d'octubre de 1974 es van celebrar el 10 d'octubre de 1974 convocades anticipadament pel primer ministre Harold Wilson, considerat afeblit pels Conservadors pels acords de Sunningdale per a Irlanda del Nord. Va guanyar novament el Partit Laborista, ampliant la seva majoria. El Partit Nacional Escocès aconseguí 11 escons, la seva major representació de la història.

## Resultats

| Partit | Líder | Vot popular | % | Escons | Variació respecte octubre del 1974) |
| Partit Laborista | Harold Wilson | 11.457.079 | 39,3% | 319 | +18 |
| Partit Conservador | Edward Heath | 10.462.565 | 35,8% | 277 | -20 |
| Partit Liberal | Jeremy Thorpe | 5.346.704 | 18,3% | 13 | -1 |
| Partit Nacional Escocès | Gordon Wilson | 839.617 | 2,9% | 11 | +4 |
| Partit Unionista de l'Ulster | Harry West | 256.065 | 0,9% | 6 | -1 |
| Plaid Cymru | Gwynfor Evans | 166.321 | 0,6% | 3 | +1 |
| Social Democratic and Labour Party | John Hume | 154.193 | 0,6% | 1 | |
| Partit Unionista Democràtic | Ian Paisley | 59.451 | 0,3% | 1 | |
| Vanguard Unionist Progressive Party | William Craig | 92.262 | 0,3% | 3 | |
| Republicans independents | Frank Maguire | 32.795 | 0,1% | 1 | |
| National Front | Tom Holmes | 113.843 | 0,5% | - | 0 |
| Mebyon Kernow | Richard Jenkin | 384 | 0,001% | - | 0 |

## Referències

* F. W. S. Craig, British Electoral Facts: 1832-1987
* Resultats electorals al Regne Unit: 1885-1979Arxivat 2012-01-30 a Wayback Machine.
# Eloi Vila i Escarré

Eloi Vila i Escarré (Sant Esteve de Palautordera, 26 d'octubre de 1972) és periodista, guionista i escriptor. És llicenciat en Ciències de la Informació. Com a escriptor és autor de tres novel·les: L'any del Senyor (2009), Una paraula de més (2011) i Cartes des del front (2012). A TV3 ha presentat programes com Al cotxe i Quanta guerra!. Com a guionista ha col·laborat en programes televisius: El Club i El convidat, de Televisió de Catalunya; anteriorment havia estat cap d'esports d'El 9 Nou, redactor de Catalunya Avui (TVE Catalunya), redactor d'Alexandria (Canal 33) i tertulià de Ràdio Associació de Catalunya. Va col·laborar en El primer toc (RAC1), La tribu (Catalunya Ràdio) i Vespre a La 2 (TVE Catalunya).

## Llibres publicats

* L'any del Senyor (Ara Llibres; 2009). ISBN 9788493660154
* Una paraula de més (Ara Llibres; 2011). ISBN 9788493786823
* L'any del Senyor (Ara Mini; 2011). ISBN 9788493809522
* Cartes des del front (Ara Llibres; 2012). ISBN 9788415224631
* El viatge de companys. Juntament amb Antoni Tortajada (Rosa dels Vents; 2015). ISBN 9788415961499

## Referències

* ↑ Relats, Vicenç «Eloi Vila: "Amb les xarxes socials la velocitat ha matat el rigor"». Vallesos, 26, 2023, pàg. 18-30. ISSN: 2014-1882.
* ↑ «Eloi Vila estrena el docutainment "Quanta guerra!"». TV3, 01-09-2022. [Consulta: 9 setembre 2022].
* ↑ «Eloi Vila dispara una novel·la 'tarantiniana'». Ara.cat.
* ↑ NacióGranollers. ««M'apassiona que la meva feina sigui escriure» | NacióGranollers». [Consulta: 23 novembre 2019].

## Bibliografia

* Gracià, Oriol. «Eloi Vila, autor de ‘Cartes des del front': El bon funcionament del correu era clau per mantenir alta la moral dels soldats». Sàpiens, 04/12/2012 [Consulta: 4 desembre 2014].
* Plantada, Esteve. «Eloi Vila dona veu als soldats catalans de la Guerra Civil». Nació Granollers, 03/08/2012 [Consulta: 6 desembre 2014].

## Enllaços externs

* La tribu: Eloi Vila presenta 'Cartes des del front'(Catalunya Ràdio)
* L'Illa Llibres. Eloi Vila presenta ‘Cartes des del front
# Eleccions prefecturals de Tòquio de 1947

Les elecccions prefecturals de Tòquio de 1947 (1947年東京都議会議員選挙, 1947-nen Tōkyō-to Gikai giin senkyo) es van celebrar el 30 d'abril de 1947, dins de les eleccions locals unificades de 1947, per tal d'elegir els 120 membres que conformarien el parlament de Tòquio, l'Assemblea Metropolitana de Tòquio.
Aquestes foren les primeres eleccions prefecturals toquiòtes des de la fi de la Segona Guerra Mundial i la participació fou del 63,28 percent. El mateix dia també se celebraren les eleccions a governador de Tòquio de 1947. El triomf va ser per al Partit Liberal del Japó (PLD). El Partit Socialista del Japó (PSJ), que ja comptava amb dos diputats provinents de l'anterior legislatura, va obtindre 38 escons, encapçalant el bloc progressista. El Partit Comunista del Japó (PCJ), en canvi, tot i presentar candidats en quasi totes les circumscripcions electorals, només va obtindre un diputat electe.

## Resultats
### Generals

| Partit | Partit | Vots | % | Escons | +/– |
| | Partit Liberal del Japó | n/a | n/a | 41 | Nou |
| | Partit Socialista del Japó | n/a | n/a | 38 | Nou |
| | Partit Democràtic | n/a | n/a | 23 | Nou |
| | Partit Comunista del Japó | n/a | n/a | 1 | Nou |
| | Candidats independents | n/a | n/a | 15 | Nou |
| | Altres partits | n/a | n/a | 2 | Nou |
| | Partit Popular Cooperatiu | n/a | n/a | 0 | Nou |
| Total | Total | n/a | 100 | 120 | = |
| Vots vàlids | Vots vàlids | n/a | n/a | | |
| Vots nuls | Vots nuls | n/a | n/a | | |
| Participació | Participació | n/a | 63,28 | | |
| Cens | Cens | n/a | | | |
| Font: ||||||

### Per circumscripció

| Chiyoda | PSJ | Ind | | | | Chūō | PD | PSJ | PD | | |
| Minato | PLJ | PSJ | PLJ | Ind | | Shinjuku | PLJ | PLJ | PSJ | | |
| Bunkyō | PD | PLJ | PSJ | | | Taitō | PD | PD | Ind | PSJ | |
| Sumida | PD | PLJ | PLJ | | | Kōtō | PSJ | PLJ | | | |
| Shinagawa | PSJ | PD | PLJ | PSJ | PLJ | Meguro | PSJ | PLJ | Ind | PD | |
| Ōta | PSJ | PLJ | PSJ | PLJ | PLJ | Setagaya | PSJ | PLJ | PSJ | PSJ | PLJ |
| Ōta | PLJ | PD | PD | | | Setagaya | PLJ | PCJ | PLJ | PSJ | |
| Shibuya | PSJ | PLJ | PLJ | | | Nakano | PLJ | Ind | PSJ | PLJ | |
| Suginami | Ind | PSJ | Ind | Ind | Ind | Toshima | PD | PSJ | PLJ | | |
| Suginami | PLJ | PD | | | |
| Kita | PD | PSJ | PD | PD | PSJ | Arakawa | PSJ | PD | PD | |
| Itabashi | Ind | PSJ | PD | PD | PLJ | Adachi | PLJ | PD | PSJ | PSJ | PSJ |
| Itabashi | PSJ | PLJ | | | | Adachi | PLJ | | | | |
| Katsushika | PSJ | Ind | PSJ | PLJ | PLJ | Edogawa | PLJ | PD | PLJ | PSJ | PSJ |
| Hachiōji | PD | Ind | | | | Tachikawa | PLJ | | | | |
| Kita-Tama | PLJ | Ind | PLJ | Ind | Ind | Minami-Tama | PLJ | Ind | PSJ | PLJ | |
| Kita-Tama | PSJ | PLJ | PSJ | PSJ | PSJ |
| Nishi-Tama | PD | PD | PLJ | PSJ | | Illes | PLJ | | | | |

## Referències

* ↑ 都議会議員選挙投票率 - 東京都選挙管理委員会
* ↑ http://politics.free-active.com/document/pel/pel13/pel130001.htm
* ↑ 投票率（東京都）・都議会議員選挙/都知事選挙/衆議院議員選挙 Arxivat 2012-02-03 a Wayback Machine..東京都選挙管理委員会（2012年2月4日閲覧）
* ↑ http://poliele.blog.jp/archives/17967152.html
# Emilio Buale

Ludwig Emilio Buale Coka, més conegut com a Emilio Buale (Guinea Equatorial, 26 de novembre de 1972) és un actor espanyol d'origen equatoguineà d'ètnia bubi.

## Biografia

Buale va ser descobert en 1995 pel director de càsting Paco Pino, qui li va oferir un paper protagonista en la cinta de Imanol Uribe Bwana. Va obtenir una nominació al Goya al millor actor revelació per la seva interpretació. Des de llavors ha alternat teatre, cinema i televisió.
Buale és membre de la Compañía Nacional de Teatro Clásico, y ha participado en montajes como La entretenida, Amar después de la muerte, Los chicos de la banda o Yonquis y yanquis. El seu germà petit, Alberto Hugo, participà en el reality show Generación Ni-Ni de la cadena de televisió La Sexta om un dels psicòlegs que supervisen a un grup de joves que ni estudien ni treballen.

## Filmografia
### Cinema

* Bwana (1996) d'Imanol Uribe.
* Adiós con el corazón (2000) de José Luis García Sánchez.
* Mi hijo Arturo (2000) de Pedro Costa.
* Salvajes (2001) de Carlos Molinero.
* Ilegal (2003) d'Ignacio Vilar.
* Semen, una historia de amor (2005) de Daniela Fejerman i Inés París.
* La piel azul (2010) de Gonzalo Lopéz Gallego.
* El Capitán Trueno y el Santo Grial (2011) d'Antonio Hernández.
* El hoyo (2019) de Galder Gaztelu-Urrutia.

### Curtmetratges

* Cien maneras de hacer el pollo al txilindrón (1997) de Kepa Sojo.
* Feliz Navidad (1998) d'Óscar del Caz.
* Impotencia (2002) d'Andoni de Carlos.
* Así fue mi sueño (2003) de Javier Albalá.
* ¿Y tú qué harías? (2003) d'Emiliano Melgarejo.
* El niño que jugaba con trenes (2004) de Jorge Blas.
* Cara sucia (2004) de Santiago Zannou.
* Chantal Lis (2005) de María Pavón i Rut Suso.
* Salomón (2007) d'Ignacio Lasierra.
* Cíclope (2009) de Carlos Morett.
* Morphos (2010) de Carlos Morett.

### Televisió

* Mediterráneo (1999)
* Pratos combinados (2000)
* Arrayán (2001)
* Código fuego (2003)
* Hospital Central (2005)
* Cazadores de hombres (2009)
* La que se avecina (2009)
* Sin tetas no hay paraíso (2009)
* Amar en tiempos revueltos (2009-2010)
* La fuga (2012)
* Cuéntame un cuento: Blancanieves (2014)

## Referències

* ↑ Emilio Buale es Frank Carrera, rtve.es, 4 d'agost de 2009
* ↑ Bwana, al web dels Premis Goya
* ↑ EL RINCÓN DE... Emilio Buale Actor. Protagoniza la obra «los chicos de la banda»,que se estrenó en el teatro lara el pasado 4 de febrero, El Mundo, 6 de febrer de 2004

## Enllaços externs

* Emilio Buale a Cultura Andalucía al día
# Edifici al carrer dels Metges, 23 (Valls)

L'Edifici al carrer dels Metges, 23 és una obra eclèctica de Valls (Alt Camp) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Casa entre mitgeres formada per planta baixa, entresòl i tres plantes.
Als baixos hi ha la porta d'accés, els muntants del qual segueixen fins a emmarcar amb un arc rebaixat la porta balconera de l'entresòl, que té molt poca volada i una barana de ferro.
En les tres plantes hi ha balcons, amb barana de ferro amb decoracions a la zona del zòcol. L'amplada d'aquests, disminueixen a mesura que l'alçada augmenta.
La façana està decorada per sanefes verticals de color blau, als muntants de les finestres, i està rematada per un ràfeg motllurat.
En l'edifici veí, el número 25, hi ha adossat a la paret de la façana, un plafó ceràmic que representa a dos sants amb la inscripció:"SANTI COSMAS DOMIANUS", en referència als Sants Cosme i Damià.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Edifici al carrer dels Metges, 23». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 novembre 2017].
# Emily Dievendorf

Emily Dievendorf (Kalamazoo) és una política estatunidenca que forma part de la Cambra de Representants de Michigan pel 77è districte. És la primera integrant no-binària de la cambra.

## Trajectòria

Originària de Kalamazoo, es va traslladar a Lansing el 1997 per a matricular-se a la Universitat Estatal de Michigan. Va fer pràctiques a la Legislatura de l'Estat de Michigan i es va quedar a Lansing després de graduar-se, on va treballar per a Alexander Lipsey i Andy Coulouris. Després es va incorporar a Equality Michigan, on va arribar a ser directora executiva. El 2022, va obrir juntament amb Fae Mitchell la llibreria The Resistance, a Lansing mateix.
Es va presentar com a candidata política per primera vegada a les eleccions a la Cambra de Representants de Michigan del 2022.

## Vida personal

És bisexual i no-binària. Empra indistintament els pronoms she i they.

## Referències

* ↑ Davidson, Kyle. «Michigan activists share stories of identity and community on Transgender Day of Visibility». Michigan Advance, 01-04-2023. [Consulta: 11 març 2023].
* 1 2 3 Couch, Graham. «Emily Dievendorf felt compelled to run to represent Lansing, 77th district in the Michigan state House». Lansing State Journal, 25-07-2022. [Consulta: 1r març 2023].
* ↑ Nurse, Krystal. «The Resistance bookstore sells literature for social change in Lansing». Lansing State Journal, 23-02-2022. [Consulta: 1r març 2023].
* ↑ Knoppow, Ellen Shanna. «You've Got Mail: Michigan LGBTQ+ Activists Team Up for Goodwill ‘Love Notes Project’ to Help Curb Holiday Loneliness ❤️» (en anglès americà), 16-12-2021. Arxivat de l'original el 2023-04-05. [Consulta: 19 juny 2023].
# Enkhuizen

Enkhuizen és un municipi de la província d'Holanda Septentrional, al centre-oest dels Països Baixos. L'1 de gener de 2009 tenia 18.196 habitants repartits per una superfície de 116,04 km² (dels quals 103,64 km² corresponen a aigua). Limita al nord amb Andijk i al sud amb Stede Broec i Lelystad.

## Centres de població

Enkhuizen, Oosterdijk, Westeinde.

## Ajuntament

El consistori està format per 17 regidors:
* Nieuw Enkhuizen - 4 regidors
* PvdA - 4 regidors
* VVD/D66 - 2 regidors
* CDA - 2 regidors
* ChristenUnie – 2 regidors
* SP - 1 regidor
* GroenLinks - 1 regidor

## Enllaços externs

* Enkhuizen - Lloc web oficial
# El Devot Crist de Perpinyà

El Devot Crist de Perpinyà és una capella de la ciutat de Perpinyà, a la comarca del Rosselló, de la Catalunya del Nord.
És en el barri de Sant Joan, al carrer de l'Almirall Ribeil, a ran de la porta meridional de la catedral de Sant Joan Baptista; la seva nau s'allargassa al costat del primer tram septentrional del Campo Santo.
És una església no gaire grossa, d'una sola nau sense absis diferenciat de la nau, tot i que encarat a llevant, i amb obertures cap al sud, atès que tota la paret nord de l'església és el mateix mur meridional de la catedral de Sant Joan Baptista.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «113-Perpinyà». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Perpinyà». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 180. El Devot Crist». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5.

## Referències

* ↑ La capella del Devot Crist en els ortofotomapes de l'IGN