OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Janko Alexy

Janko Alexy (Liptovský Mikuláš, 25 de gener de 1894 - Bratislava, 22 de setembre de 1970) fou un pintor i escriptor eslovac.
Janko Alexy nasqué com el cinquè fill del mestre seller Gustav Alexy i Emma Korytárová. Estudià a l'escola del seu poble natal i després a Lučenec. Després prova la seva sort com a aprenent d'escura-xemeneies a Rožňava i Mikuláš. Posteriorment va començar estudis de filosofia a Budapest. Hi segueix un seminari mèdic i intenta aplicar els seus coneixements com a aprenent a una farmàcia a Prievidza. En esclatar la Primera Guerra Mundial va ser mobilitzat i va participar en els combats al front italià i rus. Després de la guerra va continuar els estudis a l'Acadèmia de Belles Arts de Praga a partir del 1919. El 1920 passà sis mesos a París.
En acabar els estudis, treballà com a professor de dibuix a Bratislava i a partir del 1927 es consagrà únicament a la seva activitat artística. El 1930 s'instal·là a Turčiansky Martin, més endavant a Piešťany, i finalment el 1937 a Bratislava. L'extensa obra d'Alexy inclou al voltant de 1.300 olis, pintures al pastel i dibuixos. Va pintar natura i poble eslovacs, però també racons urbans, cafès, retrats, personatges i esdeveniments històrics o llegendaris. Paral·lelament publicà obres literàries a partir del 1922. Aquest mateix any, juntament amb Gejza Vámoš, va fundar la revista literària i artística Svojeť.
El 1964 rebé el títol prestigiós d'Artista Nacional (Národný umelec) per la seva trajectòria a l'ocasió del seu setantè aniversari.

## Obres

* 1924 – Jarmilka
* 1928 – Grétka
* 1930 – Veľká noc
* 1932 – Na voľnej vôľuške
* 1935 – Hurá
* 1936 – Už je chlap na nohách
* 1940 – Zlaté dno
* 1942 – Dom horí
* 1946 – Zabudnutý svet
* 1948 – Osudy slovenských výtvarníkov
* 1949 – Profesor Klopačka
* 1956 – Život nie je majáles
* 1957 – Ovocie dozrieva
* 1970 – Tam ožila sláva (sobre la reconstrucció du castell de Bratislava).

## Referències

* 1 2 Porubská, Lucia. «Janko Alexy» (en eslovac). Pamiatkový úrad Slovenskej republiky (Junta de Monuments de la República Eslovaca), 04-10-2018. [Consulta: 8 gener 2020].
* 1 2 «Janko Alexy - biografia» (en eslovac). [Consulta: 8 gener 2020].
* 1 2 3 «Národný umelec Janko Alexy bol mimoriadne činorodým umelcom (L'artista nacional Janko Alexy va ser un artista extremadament actiu)» (en txec). Vtedy. [Consulta: 8 gener 2020].
# Claraïta

La claraïta és un mineral de la classe dels carbonats. Rep el seu nom de la mina Clara, a Oberwolfach (Alemanya), indret on els primers espècimens van ser recol·lectats.

## Característiques

La claraïta és un carbonat de fórmula química Cu$^{2+}$₃(CO₃)(OH)₄·4H₂O, un hidroxi-carbonat-arsenat-sufat de coure. Cristal·litza en el sistema trigonal en crostes i esfèrules compostes de cristalls tabulars divergents a pseudorhomboèdrics, de fins a 0,5 mm. És de color blau verdós i la seva duresa en l'escala de Mohs és 2.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la claraïta pertany a «05.DA: Carbonats amb anions addicionals, amb H₂O, amb cations de mida mitjana» juntament amb els següents minerals: dypingita, giorgiosita, hidromagnesita, widgiemoolthalita, artinita, indigirita, clorartinita, otwayita, zaratita, kambaldaïta, cal·laghanita, hidroscarbroïta, scarbroïta, caresita, quintinita, charmarita, stichtita-2H, brugnatel·lita, clormagaluminita, hidrotalcita-2H, piroaurita-2H, zaccagnaïta, comblainita, desautelsita, hidrotalcita, piroaurita, reevesita, stichtita, takovita i coalingita.

## Formació i jaciments

La claraïta es forma com a mineral secundari poc freqüent en els dipòsits de Cu-Zn oxidats.
La claraïta ha estat trobada únicament a Europa, a les regions de Carinthia, Salzburg i Tirol (Àustria), Occitània i Provença – Alps – Costa Blava (França), Baden-Württemberg, Baixa Saxònia i Rin del Nord-Westfàlia (Alemanya), Borsod-Abaúj-Zemplén (Hongria), Friül - Venècia Júlia, Ligúria, Toscana (Itàlia) i Valais (Suïssa). A Catalunya hi ha un jaciment de claraïta a la mina les Ferreres, a Rocabruna (El Ripollès, Província de Girona); al País Valencià, a la mina Amorosa, a Vilafermosa (Castelló).
Sol trobar-se associada a altres minerals com: malaquita, atzurita, olivenita, barita, fluorita, quars, devil·lina i guix.

## Referències

* 1 2 «Claraite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* 1 2 3 4 «claraite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 10 gener 2017].
# Casa al carrer de la Presó, 3 (Llardecans)

La Casa al carrer de la Presó, 3 és una obra de Llardecans (Segrià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Habitatge entre mitgeres de tipologia tradicional feta amb materials del país (tapial). Façana senzilla, però guardant proporcions en els plens-buits. Portal dovellat en arc carpanell, amb un escut en la clau. Hi apareix la data de 1780. Façana modificada per diverses intervencions.

## Referències

* ↑ «Casa al carrer de la Presó, 3». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 octubre 2018].
# Toès de Llar

Toès de Llar, o La Solana, o la Solana de Toès, o Veïnat de la Solana ([tu'ezde'ʎart], estàndard [tu'ɛzde'ʎar]), és un dels tres veïnats que constitueixen el nucli principal de la comuna de Toès i Entrevalls, a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord.
Està situat a 808,7 metres d'altitud, damunt de la riba esquerra de la Tet, al davant i nord-est de Toès d'Entrevalls, o el Bac.
Actualment, és el nucli referencial del poble de Toès, on hi ha la Casa del Comú i la resta de serveis municipals. És el més modern dels tres veïnats, format a redós de la carretera general, dins d'una franja de territori que antigament formava part del terme de Llar.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «175 - Toès i Entrevalls». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Coromines, Joan. «Toès». A: Onomasticon Cataloniae: Els noms de lloc i noms de persona de totes les terres de llengua catalana. Barcelona: Curial Edicions Catalanes i la Caixa, 1996 (Onomasticon Cataloniae, V L - N). ISBN 84-7256-844-X.
* Kotarba, Jérôme; Castellvi, Georges; Mazière, Florent [directors]. Les Pyrénées-Orientales 66. París: Académie des Inscriptions et Belles-Lettres. Ministère de l'Education Nationale. Ministère de la Recherche. Ministère de la Culture et de la Communication. Maison des Sciences de l'Homme, 2007 (Carte Archeologique de la Gaule). ISBN 2-87754-200-5.
* Pélissier, Jean-Pierre. Paroisses et communes de France : dictionnaire d'histoire administrative et démographique, vol. 66 : Pyrénées-Orientales. París: CNRS, 1986. ISBN 2-222-03821-9.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Toès». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ Toès de Llar en els ortofotomapes de l'IGN
# Jean-Luc Brassard

Jean-Luc Brassard (Salaberry-de-Valleyfield, 24 d'agost de 1972) és un esportista canadenc que va competir en esquí acrobàtic, especialista en les proves de sots.
Va participar en quatre Jocs Olímpics d'Hivern, entre els anys 1992 i 2002, obtenint una medalla d'or en Lillehammer 1994, en la prova de sots.
També fou columnista de ràdio i presentador de televisió a Comment c'est fait. Durant dos anys l’amfitrió del programa de televisió Ski Mag.
Va guanyar tres medalles al Campionat Mundial d'Esquí Acrobàtic entre els anys 1993 i 1997.

## Medaller internacional

Jocs Olímpics :
| Any | Lloc | Medalla | Competició |
| 1994 | Lillehammer ( Noruega) | 1 | Sots |
| Campionat Mundial ||||
| Any | Lloc | Medalla | Competició |
| 1993 | Altenmarkt (Àustria) | 1 | Sots |
| 1995 | La Clusaz ( França) | 2 | Sots |
| 1997 | Nagano ( Japó) | 1 | Sots |

## Referències

* ↑ «Jean-Luc Brassard» (en anglès). Canadà Olympic Team. [Consulta: 27 febrer 2021].
* ↑ Laroche, Roger. «Une 4e saison à TVA Sports - SKI MAG ATTEINT SON QUART DE SIÈCLE» (en francès). Carnet du ski, 05-01-2011. Arxivat de l'original el 2021-01-25. [Consulta: 27 febrer 2021].
# Octavius Pickard-Cambridge

Octavio Pickard-Cambridge (3 de novembre de 1828, parròquia de Bloxworth, Dorset - 9 de març de 1917, ibíd.) va ser un sacerdot i zoòleg britànic.
Se'l confon de vegades amb el seu nebot, Frederick Octavius Pickard-Cambridge (1860-1905), també aracnòleg.

## Biografia

Després de fer la carrera de dret, va ingressar el 1855 a la Universitat de Durham amb la finalitat d'estudiar teologia. El 1860, es va convertir en capellà i l'any 1868 va succeir al seu pare a Bloxworth com a rector eclesiàstic. Va romandre en aquesta ciutat tota la seva vida.
Va estudiar principalment els ocells i els aràcnids. El seu interès en aquest últim grup es deu a la seva trobada amb John Blackwall el 1854. En conseqüència, va dedicar molt temps al seu estudi i es va convertir en un dels millors especialistes del món. Va descriure un gran nombre d'espècies a partir de mostres enviades des de tots els continents.
Es va convertir en membre de la Royal Society el 9 de setembre de 1887.

## Abreviatura taxonòmica

L'abreviatura Pickard-Cambridge s'empra per a indicar a Octavius Pickard-Cambridge com autoritat en la descripció i classificació científica en zoologia.

## Obra

* "Arachnida", a Encyclopædia Britannica, 9ª ed. Vol. II (Edimburg, 1875)
* The Spiders of Dorset: From the 'Proc. of the Dorset Natural History and Antiquarian Field Club.' (Sherbourne, 1879–82)
* Araneidea. Scientific Results of the Second Yarkand Mission. (Calcuta, 1885)
* Monograph of the British Phalangidea or Harvest-Men. (Dorchester, 1890)

## Referències

* ↑ North-east Rowing Online
# Boldinovka

Boldinovka (en rus: Болдиновка) és un poble (una khútor) de l'óblast de Rostov, a Rússia, segons el cens rus del 2010 tenia 370 habitants. Pertany al districte de Zernograd.

## Referències

* ↑ «Топографическая карта Ростовской области. Генштаб Советской Армии.». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 21 febrer 2016].
* ↑ «Почвенная карта России». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 21 febrer 2016].
# Golf de Karaguinski

El golf de Karaguinski (rus: Карагинский залив, Karaguinski zaliv), en certes fonts conegut també pel nom de badia de Karaguinski o bé badia de Karaguin, és un golf de la mar de Béring que s'estén al llarg de la part septentrional de la costa de la península del Kamtxatka, a l'est de Rússia. Deu el seu nom al riu Karaga, el delta del qual es forma al golf.
Administrativament pertany al krai de Kamtxatka.
El golf de Karaguinski és delimitat pel cap Goven al nord i el cap Ozernoï al sud. Compta diverses petites badies tant al nord com al sud: la badia de Korf, la badia d'Anapka, la badia de Uala, la badia de Kitxiginski, la badia d'Ossora, la badia de Karaga i la badia d'Ukinskaïa.
La profunditat del golf varia entre 30 i 60 metres. Diverses illes es troben al golf, entre les quals destaquen l'illa de Karaguinski, la més gran de totes, i l'illa de Verkhoturov. L'illa de Karaguiski està separada de la península de Kamtxatka per l'estret de Litke, que mesura de 21 a 72 quilòmetres.
Els principals assentaments al llarg del les reives del golf són Ossora, Ilpirskoïe, Timlat, Karaga, Beloretxensk, Makarevsk i Ivatxka.
Les aigues que banyen el golf solen romandre glaçades entre desembre i juny.

## Vegeu també

* Península de Kamtxatka
* Illa de Karaguinski
* Mar de Bering
# Joan Andrés i Sorribes

Joan Andrés i Sorribes (Castelló de la Plana, 1947) és un escriptor valencià. Llicenciat en Història i mestre de professió, la carrera literària de Sorribes s'enceta el 1995, quan publica, junt Vicent Marçà, Les campanes del Fadrí, un estudi al voltant del conegut edifici castellonenc.
A partir d'ací passa al terreny de la prosa, amb reminiscències de ficció històrica. És el cas de La forja de Lessera, Noverint Universi i La creu de Cabrera, les quals formen una trilogia.
El 2010 hi guanya el Vila d'Almassora amb Set narracions curtes per a una setmana llarga.

## Obra

* Les campanes del Fadrí (1997, Ajuntament de Castelló)
* La forja de Lessera (1999, Tàndem)
* Noverint universi (2000, Tàndem)
* La creu de Cabrera (2003, Bromera)
* L'altra mirada (2007, Brosquil)
* Parlaràs de mi (2007, Brosquil)
* Set narracions curtes per a una setmana llarga (2010, Onada)

## Referències

* ↑ http://www.vallibona.net/epopeia.htm
* ↑ «Joan Andrés i Sorribes». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana.
* ↑ http://www.linformatiu.com/portada/detalle/articulo/manel-alonso-i-joan-andres-sorribes-premis-vila-dalmassora-de-literatura/%5BEnllaç+no+actiu%5D

## Enllaços externs

* «Joan Andrés i Sorribes». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana.
# Joan Vila Simon

Joan Vila Simon (Sarrià de Ter, Gironès, 1954) és un empresari, professor i articulista català.
És enginyer industrial per la UPC i enginyer en tecnologia paperera per la Universitat de Grenoble. Ha estat professor del màster en tecnologia paperera i de l'assignatura L'energia de demà a la Universitat de Girona. Des de l'any 1981, és el director executiu de LC Paper 1881, S.A., una mitjana empresa catalana de fabricació de paper tisú. Des de l'any 2005 escriu una columna setmanal a Diari de Girona sobre economia empresarial i energia. També ha publicat llibres de divulgació i apareix regularment a diversos mitjans de comunicació (televisió i premsa escrita), especialment en debats relacionats amb el món de l'energia, l'empresa i la crisi climàtica.
Vinculat a la Vall de Camprodon per lligams familiars, és un dels creadors i principals impulsors del Grup de Muntanya Vall de Camprodon i la seva secció infantil, anomenada "Eixam".

## Obres

* Caminant per la vall de Camprodon : els nostres camins. (Girona : CCG Edicions, 2003)
* LC Paper : Fàbrica de paper 1881. (Besalú, 2006)
* La crisi des de la trinxera: economia per a empresaris.(Girona : CCG Edicions, 2014)
* Economia en el canvi climàtic : full de ruta cap a la societat frugal (Barcelona : Icària, 2021)

## Referències

* ↑ «Millor iniciativa empresarial de la Garrotxa 2009, vídeo d'Olot TV sobre l'acte de lliurament del premi celebrat el 18 de juny de 2010».
* ↑ «LC Paper, cap a la màxima eficiència, vídeo del programa El medi ambient de TV3 - Telenotícies migdia del 05/07/2011».
* ↑ «Joan Vila Simon al catàleg de l'editorial CCG - Curbet Edicions».
* ↑ «Vila presenta "La crisi des de la trinxera" Notícia al Diari de Girona, 24/3/14». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 27 març 2014].
* ↑ «Vídeo Conduir a 110 quilòmetres per hora és un estalvi?. TV3, 09/03/2011».
* ↑ «Vídeo Els matins de TV3. Entrevista gener 2014».
* ↑ «Joan Vila: "Si no hi ha autocrítica, no hi ha intel·ligència. Els partits són endogàmics". Entrevista de Mònica Terribas al diari Ara 18/11/2012».
* ↑ «Vídeo Les elèctriques fan el que volen del programa 2324 de TV3 on Joan Vila, membre de la comissió de l'energia de Pimec, fou convidat per a explicar com funciona el mercat elèctric i denunciar la falta de transparència en l'oferta i la demanda - 19/12/2013».
* ↑ «Economia en el canvi climàtic. Full de ruta cap a la societat frugal» (en espanyol europeu). [Consulta: 6 setembre 2021].

## Enllaços externs

* Bloc d'articles de Joan Vila
# Octavè

Octavè (en llatí Octavenus) va ser un jurista romà que va viure probablement al segle i.
És mencionat per Aburni Valent, per Sext Pomponi i per Juli Paule. De les seves referències resulta que va viure després del temps de l'emperador Tiberi. Va escriure sobre la llei anomenada Julia et Papia Poppaea. També en fan referència Ulpià i altres juristes.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0003.001/11?page=root;rgn=pages;size=100;view=image;q1=OctaviaSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Volum III.++Boston:+Little,+Brown+&+Comp.,+1867,+p. 3. ]
# Joan Gich i Girbau

Joan Gich i Girbau (Palafrugell, 17 de març de 1909 - Palafrugell, 31 de juliol de 1974) va ser un politic, artesà i empresari català.
L'any 1933 es va presentar per la Lliga Regionalista a les eleccions municipals de Palafrugell i va ser regidor entre 1934 i 1936. Va ser alcalde des del 1960 fins al 1973, en l'època que el turisme va esdevenir la primera activitat econòmica de la població. El 1970 va tenir un encàrrec de l'estat, per formar part del ministeri de Governació.
A l'esplanada de la hostatgeria de Sant Sebastià (Palafrugell), hi havia una creu de forja obra de Joan Gich. Actualment aquesta creu està desapareguda.

## Referències

* ↑ Bruguera, Jordi. «Gich Girbau, Joan - Ajuntament de Palafrugell». [Consulta: 19 novembre 2021].

## Enllaços externs

* Alcaldes de Palafrugell
# Josep Garrell i Pubill

Josep Garrell i Pubill (Granollers, 29 d'abril de 1931 - 29 d'agost de 1994) fou un polític i dirigent esportiu català.

## Biografia

Membre de Convergència Democràtica de Catalunya, fou escollit regidor a l'ajuntament de Granollers a les eleccions municipals espanyoles de 1979 i diputat per la circumscripció de Barcelona per CiU a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1980. Fou membre del Consell de la Corporació Catalana de Ràdio i Televisió Va ser president de la secció atlètica del Club Balonmano Granollers de 1963 a 1971, i president de la Federació Catalana d'Atletisme el mes de febrer de 1974 fins al setembre. Durant el seu mandat va situar el Cros Internacional de Granollers com un dels més importants d'Espanya a partir de 1967.

## Referències

* ↑ Esquela a La Vanguardia, 30 d'agost de 1994
* ↑ Diari de Sessions del Parlament de Catalunya de 21-9-1994
* ↑ Gallen Utset, Carles. Les Federacions Esportives catalanes i els seus presidents. Barcelona: UFEC, 2013. ISBN Gi.1233-2013.
* ↑ Santacana, Carles. FC d'Atletisme. Història de l'atletisme a Catalunya, 2012. ISBN 978-84-615-8281-5.
* ↑ «Presidents de la FC d'Atletisme». Arxivat de l'original el 2015-06-09. [Consulta: 16 març 2015].
# Gran apagada de Barcelona

El 23 de juliol de 2007, a mig matí, es va produir la gran apagada de Barcelona. Més de 350.000 llars es van quedar sense llum a Barcelona durant uns 4 dies, a causa d'una cadena d'accidents, agreujats per la desastrosa manca d'inversions, tant de Red Eléctrica Española com d'Endesa. L'avaria no es va solucionar totalment fins al cap d'un parell de mesos, temps durant el qual moltes zones de la ciutat van conviure amb la presència d'enormes generadors dièsel per poder disposar d'electricitat.
L'empresa Fecsa-Endesa indemnitzà milers de particulars que van presentar al·legacions. Els va pagar entre 60 i 300 euros, depenent del temps durant el qual no van tenir subministrament elèctric. Es calcula que només uns 80.000 dels més de 300.000 abonats van cursar la reclamació corresponent, per les quals s'ha pagat un total d'uns 40 milions d'euros.
El juliol de 2008, la Generalitat va multar les empreses responsables, Red Eléctrica i Fecsa-Endesa, amb onze i deu milions d'euros respectivament. La sanció imposada pel Govern català recull que Fecsa-Endesa, com a responsable de la xarxa de distribució, i REE, com a responsable de la xarxa de transport, cometeren una infracció administrativa «molt greu». En va, les empreses van recórrer devant el Tribunal Suprem, que l'agost del 2015 va confirmar la multa.

## Referències

* ↑ «Endesa recorre contra la multa per l'apagada del 2007». E.notícies, 28-11-2008.
* ↑ ACN «Fecsa Endesa haurà d'indemnitzar els afectats per l'apagada de 2007». Diari de Girona, 15-07-2009.
* ↑ L'apagada del 23 de juliol. Anuaris.cat.
* ↑ Endesa i Red Eléctrica no s'escapen de pagar per l'apagada de 2007. Catalunya Press.
* ↑ «El Suprem confirma la multa de 10 milions a Red Eléctrica per l'apagada de Barcelona el 2007». Catalunya Press, 03-08-2015.

## Enllaços externs

* «Apagada elèctrica de Barcelona». dossier especial. Vilaweb.
* «Un any de la nit més fosca». Vilaweb, 23-07-2008.
# Carles V de Lorena

Carles V de Lorena (Viena, 3 d'abril de 1643 -Wels, 18 d'abril de 1690) fou Duc de Lorena i de Bar.
Era fill de Nicolau II de Lorena (1612-1670) i de Clàudia de Vaudemont de Lorena (1612-1648).
El jove Carles va iniciar una vida eclesiàstica, com a abat de l'abadia de Gorze. Però la mort del seu germà gran va convertir-lo en hereu del ducat de Lorena, i va anar a viure al Palau del Louvre de París El 1662 es va comprometre amb Maria Joana de Savoia, emparentada amb el rei Lluís XIV, però el 1665 Carles s'oposà obertament al tractat de Montmartre, pel qual el seu oncle Carles IV es va veure obligat a cedir la Lorena i el ducat de Bar a França. Les relacions es van trencar, va haver de deixar la Cort francesa i es va posar sota la protecció de l'emperador Leopold I del Sacre Imperi. Al servei de l'emperador va participar en la batalla de Saint-Gothard contra els turcs i el setembre de 1675, va ser nomenat generalíssim de l'exèrcit imperial, i va adoptar el títol de Duc de Lorena i de Bar. Tots els estats europeus el reconegueren com a tal, tret de Regne de França, que n'ocupava el ducat. D'aquí el sobrenom de Duc sense ducat.
A la Cort imperial de Viena, Carles va conèixer la germanastra de l'emperador Leopold I, l'arxiduquessa Elionor Maria d'Habsburg (1653-1697), amb qui es va casar el 1678. Elionor era filla de l'emperador Ferran III d'Habsburg (1608-1657) i d'Elionor Gonzaga de Màntua (1630-1686).
Essent un matrimoni molt desigual entre una arxiduquessa, germana de l'emperador i amb títol reial, i un duc sense domini propi, va despertar no poques gelosies i intrigues a la Cort, de tal manera que l'emperador va nomenar-lo Governador de la província del Tirol, per tal d'allunyar-lo de la capital.Del matrimoni amb Elionor en nasqueren:
* Leopold (1679 - 1729), duc de Lorena i de Bar, casat amb Elisabet Carlota d'Orleans (1676-1744).
* Carles Josep (1680 1715).
* Elionor (1682.
* Carles Ferran (1683 - 1685).
* Josep (1685 - 1705).
* Francesc (1689 - 1715).
El setembre de 1683, amb el suport del rei polonès Joan III Sobieski, va atacar i derrotar els turcs que assetjaven Viena. Va dirigir diverses expedicions a Hongria ocupada pels otomans, i va conquerir la ciutat de Budapest el 1686, i tot seguit Eslavònia i Transsilvània l'any següent.

## Bibliografia

* Stéphane Gaber, Et Charles V arrêta la marche des Turcs, Presses universitaires de Nancy, 1986, ISBN 2-86480-227-9.
* Henry Bogdan: La Lorraine de ducs, sept siècles d'histoire. 2005.
* Stéphane Gaber: Et Charles V arrêta la marche des Turcs. Presses universitaires de Nancy, 1986, ISBN 2-86480-227-9.
* Hermann Kinder und Werner Hilgemann: dtv-Atlas Weltgeschichte. Band 1, 36. Auflage. München 2003.
* Golo Mann und August Nitschke: Propyläen Weltgeschichte. Band 7. Frankfurt am Main und Berlin 1964.
* Georges Poull: La maison ducale de Lorraine. 1991.
* Paul Wentzcke: Feldherr des Kaisers – Leben und Taten Herzog Karl V. von Lothringen. Leipzig 1943.

## Enllaços externs

* House of Lorraine: genealogy
# Glyphochloa

Glyphochloa és un gènere de plantes de la família de les poàcies, ordre de les poals, subclasse de les commelínides, classe de les liliòpsides, divisió dels magnoliofitins.

## Taxonomia

* Glyphochloa acuminata (Hack.) Clayton
*** Glyphochloa acuminata var. acuminata
*** Glyphochloa acuminata var. stocksii (Hook. f.) Clayton
*** Glyphochloa acuminata var. woodrowii (Bor) Clayton
* Glyphochloa divergens (Hack.) Clayton
*** Glyphochloa divergens var. divergens
*** Glyphochloa divergens var. hirsuta (C.E.C. Fisch.) Clayton
* Glyphochloa forficulata (C.E.C. Fisch.) Clayton
* Glyphochloa goaensis (Rao i Hemadri) Clayton
* Glyphochloa henryi Janarth.,
* Glyphochloa mysorensis (Jain i Hemadri) Clayton
* Glyphochloa ratnagirica (Kulk. i Hemadri) Clayton
* Glyphochloa santapaui (Jain i Desh.) Clayton
* Glyphochloa talbotii (Hook. f.) Clayton
# Glyphidomarptis

Glyphidomarptis és un gènere d'arnes de la família Crambidae. Conté només una espècie, Glyphidomarptis cyphoplaca, que es troba a la República Democràtica del Congo.

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». [Consulta: 23 desembre 2018].
* ↑ Afro Moths