OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Monte Gordo (Cap Verd)

Monte Gordo és un muntanya a la part central de l'illa de São Nicolau a Cap Verd. La seva elevació és de 1.312 m. És el punt més alt de l'illa. Està situat a la part occidental de l'illa, a 6 km a l'oest de la capital de l'illa Ribeira Brava. La muntanya és d'origen volcànic. Els lloms de la muntanya marquen els límits entre els municipis de Tarrafal de São Nicolau i Ribeira Brava. És part d'un parc natural de 952 hectàrees, que ha estat creat per protegir l'ecosistema típic de muntanya humida. Es va establir el 24 de febrer de 2003 i té la categoria V de l'UICN. Entre les espècies de plantes que es troben als vessants de la muntanya hi ha Euphorbia tuckeyana i l'amenaçada nauplis smithii.

## Referències

* ↑ areasprotegidas.gov.cv

## Vegeu també

* Llista de muntanyes de Cap Verd

## Bibliografia

* Sabrina Requedaz et Laurent Delucchi, Cap-Vert (Cape Verde), Olizane, Geneva, 2011 (6th ed.), p. 179, 192, 194 ISBN 978-2-88086-394-4
* «Plano de Gestão do Parque Natural de Monte Gordo» (en portuguès) p. 220 p. Republic of Cape Verde, 2007. Arxivat de l'original el 2012-02-01. [Consulta: 19 maig 2016].

## Enllaços externs

* Monte Gordo a Protected Planet
* Localització del Parc Natural Monte Gordo Arxivat 2012-12-04 a Wayback Machine.
* Parc Natural de Monte Gordo) a areasprotegidas.cv Arxivat 2012-02-01 a Wayback Machine. (portuguès)
# Monestir de Sant Llorenç de Cabreresses

El monestir de Sant Llorenç de Cabreresses (Saint-Laurent de Cabreresses) fou un establiment religiós de la diòcesi de Narbona, diferent de l'abadia de Sant Llorenç de Vernosoubre que estava situada a més de 30 km. El monestir de Sant Llorenç de Cabreresses estava situat a uns 15 km al sud-oest de Narbona a la riba del Nigella (Nielle) a la comarca del Termenès cap a la frontera amb la diòcesi de Carcassona. Subsistia en temps de Lluís el Pietós i després fou unit a l'església de Narbona i va acabar modernament com priorat dependent de l'abadia de la Grassa.

## Vegeu també

* Monestir de Sant Martí de Cauquena

## Referències

* ↑ Devic, Claude; Vaissette, Joseph. Histoire générale de Languedoc (en francès). Tolosa: Édouard Privat llibreter editor, 1872 (Vegeu altres edicions a Google Books Vol. 1 (1840), Vol. 2 (1840), Vol. 3 (1841), Vol. 4 (1749), Vol. 5 (1842), Vol. 6 (1843), Vol. 7 (1843), Vol. 8 (1844), Vol. 9 (1845)).
# Montefeltrano II Montefeltro

Montefeltrano II Montefeltro (? — 1254) fou fill i successor de Bonconte I Montefeltro el 1242 al comtat de Montefeltro, comtat de Pietrarubbia i comtat d'Urbino. A aquesta darrera ciutat va haver d'abandonar el títol comtal i assumir el de podestà per l'oposició de la població (ja es titulava podestà el 1252).
Va morir el 1254. Va deixar quatre fills: Guiu I Montefeltro, Tadeu II Montefeltro, Orlando (proposat el 27 d'agost de 1258 pel capítol de la catedral com a bisbe de San Leo, va ser elegit el 1275 i fins a la seva mort el 1282) i Feltrano (que el 27 d'agost de 1258, en un repartiment de territoris, va rebre alguns castells).
# Montes Rook

Els Montes Rook són una serralada amb forma d'anell situada a través del limbe occidental de la Lluna, creuant-lo cap a la cara oculta. Cenyeix completament a la Mare Orientale, i forma part d'una conca d'impacte massiva. Aquesta successió de muntanyes està envoltada al seu torn per una segona cadena muntanyenca anul·lar (concèntrica i de major diàmetre): els Montes Cordillera, separats dels Montes Rook per una abrupta plana també amb forma d'anell.
Els Montes Rook són de fet així mateix una formació de doble anell, de vegades dividit com Rook exterior i Rook interior. Les seccions de pas entre aquests dos subsistemes contenen valls llargues emplenades "in situ" amb lava basàltica, formant petits maria. Un d'ells, situat en la part nord-oriental de la serralada es denomina Lacus Veris.
Les coordenades selenogràfiques del centre de l'anell són 20.6° S, 82.5° W; i el seu diàmetre és de 682 km. La serralada deu el seu nom a l'astrònom britànic Lawrence Rooke. Donada la seva ubicació, la serralada pot ser vista des de la Terra, encara que sense massa detall. Així i tot, una vista parcial de la serralada pot obtenir-se projectant sobre la superfície d'un globus blanc una imatge presa des de la Terra. Així és com William K. Hartmann i Gerard Kuiper van descobrir la forma d'anell de les Muntanyes Rook al començament de la dècada de 1960.
Nombrosos cràters amb nom es troben embeguts dins de les Muntanyes Rook. Prop de la vora exterior sud-oest apareixen els cràters Nicholson i Pettit. Kopff es localitza en la vora interior oriental, i Maunder en el costat nord interior. Els cràters més petits inclouen a Lallemand al nord-est, Shuleykin al sud, i Fryxell en l'oest. Fora de la vista des de la Terra, fins i tot durant libracions favorables, es troben els cràters Lowell al nord-oest, i Golitsyn a l'oest-sud-oest.

## Vegeu també

* Geologia de la Lluna
* Selenografia

## Referències

* ↑ Multi-ring Impact Basins on the Moon, Planetary Science Institute, retrieved 4-12-2016.
* ↑ Hartmann, W. K. and G. P. Kuiper, 1962.

## Enllaços externs

* "Montes Rook". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* «Digital Lunar Orbiter Photographic Atles of the Moon» (en anglès). [Consulta: 3 juliol 2018].
# Mont-Dol

Mont-Dol (en bretó Menez-Dol, en gal·ló Mont-Dou) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament d'Ille i Vilaine. L'any 2006 tenia 1.194 habitants. Limita amb els municipis de Cherrueix, Baguer-Pican, Dol-de-Bretagne, Roz-Landrieux, Hirel i Le Vivier-sur-Mer.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 1.099 | 1.105 | 1.060 | 1.046 | 1.111 | 1.095 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat |
| 1989-2001 | Éliane Quesnel |
| 2001-2008 | Charles Bourdais |
| 2008- | Rémi Fontaine |
# Mont-Saint-Jean (Aisne)

Mont-Saint-Jean és un municipi francès situat al departament de l'Aisne i a la regió dels Alts de França. L'any 2007 tenia 69 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Mont-Saint-Jean era de 69 persones. Hi havia 28 famílies de les quals 4 eren unipersonals (4 dones vivint soles i 4 dones vivint soles), 12 parelles sense fills i 12 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 40 habitatges, 25 eren l'habitatge principal de la família, 9 eren segones residències i 6 estaven desocupats. Tots els 39 habitatges eren cases. Dels 25 habitatges principals, 20 estaven ocupats pels seus propietaris, 2 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 3 estaven cedits a títol gratuït; 1 tenia una cambra, 4 en tenien tres, 4 en tenien quatre i 16 en tenien cinc o més. 23 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 11 habitatges hi havia un automòbil i a 10 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Mont-Saint-Jean el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 4 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 4 |
| 4 | 65 a 69 | 4 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 4 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 8 |
| 8 | 35 a 39 | 8 |
| 0 | 30 a 34 | 4 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 4 |
| 8 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 4 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 46 persones, 30 eren actives i 16 eren inactives. De les 30 persones actives 23 estaven ocupades (14 homes i 9 dones) i 7 estaven aturades (3 homes i 4 dones). De les 16 persones inactives 2 estaven jubilades, 2 estaven estudiant i 12 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 3 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de construcció, 1 d'una empresa de serveis i 1 d'una empresa classificada com a «altres activitats de serveis».
L'any 2000 a Mont-Saint-Jean hi havia 5 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999 (francès)
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Mont-Saint-Jean a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Mont-Saint-Jean a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Mosca de l'espàrrec

La mosca de l'espàrrec o de l'esparreguera (Plioreocepta poeciloptera) és una espècie de dípter braquícer de la família Tephritidae, plaga agrícola de l'espàrrec. Les seves larves penetren a les tiges de les esparregueres joves, fan galeries i a més faciliten l'accés a fongs del gènere Fusarium. Les galeries, però sobretot els fongs que hi entren, destrueixen el valor comercial dels espàrrecs.

## Característiques

L'adult fa de 6 a 7 mm de llargada i té el cap groc amb el tòrax gris clar amb tres línies longitudinals negres. Les ales presenten una llarga banda bruna en ziga-zaga.

## Història natural

L'adult apareix des de mig abril cap a la fi de maig. La femella pon de 25 a 30 ous fecundats en els brots nous, només una vegada a l'any. La pupa resta en diapausa fins a la primavera a l'interior de les tiges.
Els mascles identifiquen la planta hostatgera per l'olor, les femelles són principalment atrets per les feromones dels mascles, i principalment a la tarde. Aquesta descoberta obre perspectives de control biològic de la pesta.

## Referències

* ↑ «Cercaterm | TERMCAT». [Consulta: 3 maig 2022].
* ↑ Barberà, Claudi. Lèxic de les plagues i malalties dels conreus de Catalunya. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1998, p. 63. ISBN 9788472834231.
* ↑ Koch, T.; Poehling, H.-M.; Wydra, K. «Incidence of Fusarium Spp. in Asparagus in Northern Germany: Species Diversity, Virulence and the Relation of Fungus Spread and Asparagus Fly (Platyparea Poeciloptera)». Acta Horticulturae, 950, 01-05-2012, pàg. 271–277. Arxivat de l'original el 2018-06-02. DOI: 10.17660/actahortic.2012.950.31. ISSN: 0567-7572 [Consulta: 10 octubre 2018].
* ↑ «Platyparea poeciloptera Schrank» (en francès). Science & Impact. Institut national de la recherche agronomique, s.d. [Consulta: 10 octubre 2018].
* ↑ Thibout, E.; Pierre, D.; Mondy, N.; Lecomte, C.; Biémont, J. C. «Host-plant finding by the asparagus fly, Plioreocepta poeciloptera (Diptera: Tephritidae), a monophagous, monovoltine tephritid» (en anglès). Bulletin of Entomological Research, 95, 5, 01-10-2005, pàg. 393–399. ISSN: 0007-4853. PMID: 16197559.
# Monal cuablanc

El monal cuablanc (Lophophorus sclateri) és un faisà, per tant un ocell de la família dels fasiànids (Phasianidae) que habita barrancs boscosos de l'Himàlaia oriental, al nord-est de l'Índia, zona adjacent del Tibet, sud-oest de la Xina i nord-est de Myanmar.
# Motor DOHC

Un motor DOHC (de l'anglès Double overhead camshaft, "doble arbre de lleves al cap" o "doble arbre de lleves a la culata") és aquell que té dos arbres de lleves situats a la part superior del capçal del motor, és a dir, de la culata. Al costat del SOHC, el DOHC és una de les dues possibles configuracions dels motors OHC i es fa servir en motocicletes, automòbils i qualsevol altre motor de combustió interna.

## Ús

El sistema DOHC, que pot adoptar 2 o 4 vàlvules per cilindre, es fa servir a la majoria dels automòbils, ja que permet extreure una potència raonable fins i tot d'un motor petit. A les motocicletes, especialment les de turisme no esportives, aquesta tecnologia no és gaire usual, ja que no necessiten gaire potència en estar fetes per a circular a velocitats baixes estabilitzades. Les més esportives sí que acostumen a adoptar motors DOHC.

## Avantatges i inconvenients

Tant la distribució DOHC com la SOHC tenen els seus avantatges i inconvenients. Per exemple, el motor DOHC genera més parell motor i potència a altes revolucions, cosa que pot aportar economia en circulació per carretera, però no té cap avantatge a baixes revolucions; el motor SOHC, en canvi, no té gaire potència a altes revolucions però té un bon parell motor a les baixes, la qual cosa el fa més econòmic a l'hora de circular per ciutat.
El motor DOHC té més potència que un motor SOHC, però només a altes revolucions, a causa del fet que hi ha més entrades i sortides per als gasos. Un DOHC té quatre "portes" (dues entrades i dues sortides), aconseguint així que la circulació d'aire/benzina sigui més lliure i fluïda.

## Preparacions

El rang de potència del motor es pot optimitzar canviant els arbres de lleves, modificant-ne l'obertura i el temps de les vàlvules d'admissió i d'escapament i canviant així el rendiment del motor a altes i baixes revolucions segons l'estil de conducció. Però quan s'augmenta la potència a altes revolucions, es redueix a les baixes i cal vigilar per no privar el motor d'elasticitat.
Hi ha automòbils que fan servir tècniques enginyoses per a obtenir la màxima potència i parell motor a tots els règims de funcionament del motor. El sistema VTEC d'Honda, emprat a la majoria dels seus models d'automòbil, és un bon exemple d'aquest sistema, que proporciona una potència específica igual o superior a 100 CV/litre, cosa que suposa un rendiment excel·lent.

## Referències

* ↑ «What is the difference between OHV, OHC, SOHC and DOHC engines?» (en anglès). samarins.com, 04-08-2013. [Consulta: 30 desembre 2016].
* ↑ Patrignani, Roberto; Colombo, Mario. «La distribución». A: Motocicletas (en castellà). Traducció: Roser Berdagué. Barcelona: Editorial Teide, Instituto Geográfico De Agostini, 1972, p. 7.
* ↑ «Consultório técnico. OHV, OHC, DOHC: como são estas configurações» (en portuguès). bestcars.uol.com.br. Arxivat de l'original el 2017-01-10. [Consulta: 24 juny 2022].
* ↑ «O que é uma polia de velocidade variável» (en portuguès). mecanicaindustrial.com.br. [Consulta: 30 desembre 2016].

## Enllaços externs

* El motor OHC a Wikicars (anglès)
# Motor molecular

Els motors moleculars són motors en què els moviments individuals d'unes poques molècules són responsables de la conversió d'una forma d'energia (principalment química) en treball. En la naturalesa, estan en l'origen de tots els moviments dels éssers vius. També serien components importants d'eventuals nanomàquines. Els primers elements de la descripció d'aquests processos són recents i deguts a l'equip del professor Jacques Prost a l'Institut Curie. Aquests moviments impliquen la física de les transicions de fase i els sistemes dinàmics.
La principal diferència amb els motors macroscòpics es deu a l'escala de les energies que entren en joc. En efecte per moure masses moleculars a distàncies d'uns pocs nanòmetres, el treball necessari és de l'ordre de l'energia lliure d'un termòstat a temperatura ambient. Els motors moleculars estan generalment molt influenciats pel seu entorn, i no poden ser descrits més que per teories estadístiques. Aquest és el cas de tots els motors moleculars biològics.

## Bibliografia

* Howard, Jonathon (1989). Mechanics of Motor Proteins and the Cytoskeleton.

## Enllaços externs

* What are Motor Proteins? a MBInfo (anglès)
# Monestir de Kvatajevi

El monestir de Kvatajevi (en georgià: ქვაბთახევი) és un monestir de l'Església ortodoxa georgiana medieval de la regió de Xida Kartli, a Geòrgia, a 55 km a l'oest de Tbilisi.

## Història

El complex del monestir de Kvatajevi està situat a la vora del poble de Kavtishevi, al final del congost, tallat per un torrent, als vessants del nord de la serralada Trialeti, protegit en tres costats per vessants de muntanyes escarpades. Va ser fundat en els segles XII-XIII i s'assembla als monestirs georgians de Betània i Pitareti, amb les seves formes i decoració arquitectòniques, que reflecteixen el cànon modern de l'arquitectura de l'Església georgiana del temple. En la secció transversal del temple, quasi una plaça, hi ha una cúpula col·locada sobre dos pilars independents i dos pilars que baixen dels ràfecs de l'altar. L'espai interior de l'església està format per la intersecció de la sala cruciforme i la cúpula. L'edifici té dos portals (entrades), un al sud, el segon a l'oest. La façana està recoberta amb rajoles quadrades de pedra tallada. La decoració està repleta d'estuc, especialment prop de les finestres i a la base de la cúpula; la façana oriental està decorada amb una gran creu ornamentada.
Històricament, Kvatajevi també va ser un centre literari, on es van copiar diversos manuscrits. També contenia importants tresors, joies georgianes medievals, moltes de les quals es van adquirir posteriorment i actualment s'exhibeixen a Moscou al Museu Estatal de Historia.
El monestir va sofrir danys importants durant la invasió de Timur a Geòrgia en el segle xiv, però posteriorment es va restaurar quasi per complet sota el patrocini del príncep Ivan Tarkhanov-Mouravov, el 1854. El campanar s'hi va afegir el 1872.

## Referències

* 1 2 ქვაბთახევის გაბრწყინება. ქვათახევი //საქართველოს სულიერი საგანძური.წ.I.-თბ.,2005.-pp.260-263.

## Bibliografia

* Nodar Sh. Dzhanberidze (1965), Architectural Monuments in Georgia, p. 16. Literatura da Khelovneba.
# Monestir de Mala Remeta

El monestir de Mala Remeta (en serbi: Манастир Мала Ремета, Manastir Mala Remeta) és un monestir ortodox serbi a la província sèrbia de Voivodina.

## Ubicació i història

És un dels 16 monestirs de la muntanya de Fruška Gora a la part central sud d'aquesta muntanya, al costat del monestir de la vila de Prnjavor, Mala Remeta. El nom del monestir significa El petit desert.
L'església del monestir està dedicada a la coberta de la Mare de Déu. Манастирска црква је посвећена Богородичином покрову. La tradició d'establir un monestir connecta amb el rei serbi Stefan Dragutin. En el protocol del monestir de Beočin, s'afirma el 1844 que el monestir de Mala Remeta té "601 anys", cosa que podria significar el 1243. Les dades de confiança només són proporcionades pels documents turcs, on el monestir es va registrar per primera vegada el 1546, però aviat es va cremar. Al final del segle xvii, els refugiats del monestir de Rača a Drina van restaurar els monestirs. A partir d'aquest moment, també s'ha originat el segell del monestir i, des de llavors, fins al 1920, el monestir és un monument al monestir de Beočin. Al lloc de l'antiga església, el 1739 es va construir el tercer edifici.
L'església del monestir va ser construïda pels mestres Todor i Nikola, mentre que el patró era Stanko Milinković de Šuljam. A partir del mateix any, es promouen les ordres de protecció emeses per Beocin, monestir del General Valis, en les quals es menciona i protegeix Mala Remeta. Jovan Jovanović,que va ser objecte del règim de Petrovaradin, va reparar l'interior de l'església monàstica i, al costat nord, sota la cel·la de pedra, el celler va ser construït el 1754. La vídua del tinent Ružica va aixecar la voluntat dels morts tres cèl·lules monàstiques amb una petita cuina al mig. Al capdavant del monestir, a partir de 1749, va ser l'Iguman Atanasije. Algunes de les imatges de la iconòstasi, les va pintar Janko Halkozović el 1759, mentre que els frescos de l'església van ser pintats el 1910 per Kosta Vandelović.
El 1845 el monjo i el supervisor del monestir va ser Venimijan Borocki.
A la Segona Guerra Mundial es va destruir la biblioteca de la residencia i el monestir.
Avui dia el monestir està format per l'església, que n'ocupa una quarta part, un nou campanar de fusta i una capella. La germanor es compon d'un monacat i l'hegumen Rosa Markovic.
Dos valuosos manuscrits del segle xvii es conserven al monestir.

## Referències

* 1 2 "Llista de la gent sèrbia ", Budim el 1844
* 1 2 3 Eparquia de Sremska: Mala Remeta, consultat el 18 de febrer de 2013
* ↑ "Llista de gent sèrbia ", Budim el 1844
* 1 2 Манастири: Манастир Мала Ремета Arxivat 2016-08-07 a Wayback Machine., Consulta el 18 de febrer de 2013.
* ↑ "Llista de la gent sèrbia", Budim el 1844
* ↑ "Llista de la gent sèrbia ", Budim el 1845
* ↑ Dues germanes - Tota una infermeria ("Vecernje novosti", 16 de juny de 2014)
* ↑ Православље бр. 1099-1100: Библиотека манастира Велика Ремета, Весна ПетровићPlantilla:Мртва веза, Consultat el 18/2/2013.

## Enllaços externs

* (serbi) Monestir de Mala Remeta - Fruškać
* (serbi) Sobre el monestir al lloc de l'Església del monestir
* (serbi)
# Montse Padrós Marquès

Montse Padrós Marquès (Badalona, 1952) és una interiorista i dissenyadora industrial.
Es gradua l'any 1978 a l'Escola de Disseny ELISAVA i a l'Escola d'Arts i Oficis de Barcelona. Inicia la seva trajectòria professional al despatx d'arquitectura MBM arquitectes, col·laborant amb Lluís Pau. Més endavant treballarà com a interiorista per a l'estudi de Joaquim Prats i per a AD Associate Designers. Sòcia de l'ADP i del Col·legi Oficial de Decoradors, treballa pel seu compte des del 1991: exercint d'interiorista i dissenyadora i col·laborant en alguns projectes amb Carles Riart. Entre els seus dissenys cal destacar el penjador Ona (1990), dissenyat en col·laboració amb Carles Riart i pel qual va rebre un Premi Delta d'Or, i els llums Parellada (1991). Al Museu del Disseny de Barcelona es conserven dos exemplars del penjador Ona, així com un bol que va dissenyar per a l'empresa Lékué. Montse Padrós va ser una de les dissenyadores presents a l'exposició Som aquí. Les dones en el disseny 1900-avui, organitzada per aquest museu el 2023, que recuperava les dissenyadores pioneres dels anys 1960, 1970 i 1980 a Catalunya.

## Referències

* ↑ «Fitxa al web del Disseny Hub Barcelona». Arxivat de l'original el 2012-11-27. [Consulta: 16 abril 2012].
* ↑ «Resultat de la cerca | Museu del Disseny de Barcelona». [Consulta: 4 juliol 2022].
* ↑ Dones x disseny x dones. Barcelona: Museu del Disseny de Barcelona, 2023. ISBN 9788491565598.

## Enllaços externs

* Fitxa Arxivat 2012-11-27 a Wayback Machine. a la col·lecció de disseny industrial del Disseny Hub Barcelona
# Museu Satului de Bucarest

El Museu de l'Aldea Romanesa o Museu Satului (en romanès Muzeul Naţional al Satului "Dimitrie Gusti") és un museu etnogràfic a l'aire lliure que està situat al Parc Herăstrău de Bucarest a Romania. Aquest museu, que es va inaugurar l'any 1936, està especialitzat a mostrar les diferents formes i estils arquitectònics de la vida rural romanesa.
El museu s'estén per uns 100.000 m² i està format per unes 272 cases i edificacions rurals romaneses, totes elles autèntiques, ja que els creadors del museu, Dimitrie Gusti, Victor Ion Popa i Henri H. Stahl, es van dedicar a recórrer tota Romania comprant típiques cases i edificacions rurals, totes elles representatives de l'estil de vida rural de Romania, als seus propietaris per després desmuntar-les i tornar-les a construir dins del recinte del museu.

## Referències

* ↑ says, EUGENIU. «Muzeul Satului - 1000 Locuri de vizitat in Romania» (en romanès), 20-10-2010. [Consulta: 8 maig 2022].
* ↑ «National Village Museum Bucharest» (en anglès americà). [Consulta: 8 maig 2022].
* ↑ «History – Muzeul Național al Satului „Dimitrie Gusti”». [Consulta: 8 maig 2022].

## Enllaços externs

* Plana web oficial
* Breu descripció de les característiques del museu Arxivat 2006-07-21 a Wayback Machine.