OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# El Ksiba

El Ksiba (en àrab القصيبة, al-Qşība; en amazic ⵍⵇⵚⵉⴱⴰ, Lksiba n Mohha Ousaid) és un municipi de la província de Béni Mellal, a la regió de Béni Mellal-Khénifra, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 20.001 persones. Està situada exactament al centre del Marroc, entre les quatre viles imperials del Marroc, a una zona entre l'Atles Mitjà i l'Alt Atles. Es troba a uns 220 kilòmetres de Casablanca, 250 kilòmetres de Marràqueix, 250 kilòmetres de Fes i 320 kilòmetres de Rabat.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].

## Enllaços externs

* Web d'El Ksiba
* (àrab) Web d'El Ksiba Arxivat 2013-07-17 a Wayback Machine.
* Fotos de la tribu Aït Ouirra en 1950-1951 pel capità Jean Vaugien.
* Fêtes officielles à el-Ksiba vers 1950
# El estudiante de Salamanca

El estudiante de Salamanca és un poema narratiu de José de Espronceda.

## Argument

El poema s'inicia amb don Félix corrent de nit amb una espasa pels carrers de Salamanca amb aires de venjança. Posteriorment apareix Elvira, que mor de malenconia per culpa de Félix, que l'ha seduït i abandonat. El germà repta l'amant en duel i moren tots dos, en una tragèdia que inclou l'anada del pecador als inferns.

## Anàlisi

El poema és un dels màxims exponents del romanticisme. En primer lloc, la temàtica amorosa, d'un amor desgraciat, és pròpia de l'època. Aquest tema es barreja amb la mort i l'ambientació gòtica, així com amb imatges dels suburbis, que demostren el gust pels personatges marginals dels autors romàntics. En segon lloc, la llibertat compositiva d'Espronceda correspon als ideals romàntics: es trenquen les regles clàssiques de les unitats, es desordena l'acció i els versos mostren polimetria amb variació d'estrofes i tons. Per acabar, els fet de fer un protagonista un personatge dolent i rebel és també característic del XIX, encara que al final la seva mort fa justícia.
Es recrea l'arquetip de Don Joan, però sense el penediment final que acompanyava el personatge, que tenyeix Félix de connotacions demoníaques. El tractament de l'honor femení recorda el teatre barroc, mentre que les imatges oníriques que acompanyen la nit de Salamanca són un precedent de les avantguardes, especialment del futurisme i el surrealisme.

## Referències

* ↑ Tollinchi, Esteban. Romanticismo y modernidad (en castellà). La Editorial, 1990, p.185. ISBN 0847728277.
* ↑ Florit, Eugenio. Introduction to Spanish Poetry: A Dual Language Book (en anglès). Courier Dover Publications, 1964, p.73. ISBN 0486267121.

## Enllaços externs

* El Estudiante de Salamanca, en català.
# Enrique Haroldo Gorriarán Merlo

Enrique Gorriarán Merlo (San Nicolás de los Arroyos, 18 d'octubre de 1941 - Buenos Aires, 22 de setembre de 2006) va ser un líder guerriller argentí. Cap de l'ERP, una de les guerrilles més significatives de l'Argentina a la dècada de 1970, integrant del comando sandinista que va executar Anastasio Somoza i posteriorment cap del Movimiento Todos por la Patria, responsable de l'atac a la caserna de La Tablada el 1989.
Gorriarán Merlo va ingressar en la dècada de 1960 a l'agrupació trotskista Palabra Obrera, compartint militància amb Mario Roberto Santucho. La dècada següent, es creava el Partido Revolucionario de los Trabajadores, del qual l'ERP va ser la seva facció armada. Santucho va ser triat com responsable polític i Gorriarán Merlo com a cap militar. Posteriorment, amb la mort de Santucho, Gorriarán Merlo va ocupar la direcció de l'ERP.
A la dècada de 1980 va participar en el comando que va assassinar en Paraguai el dictador nicaragüenc Anastacio Somoza.
L'atac a la caserna de La Tablada, amb les seves conseqüències desastroses (van morir pràcticament tots els guerrillers, i l'opinió pública va ser molt crítica de l'acció) el va obligar a refugiar-se a Mèxic, però el 1995 va ser capturat. A l'Argentina, extradit va rebre una condemna a reclusió perpètua (no va ser la primera condemna que va rebre; el 1971 també va ser empresonat encara que es va escapolir temps després, passant per Xile i Cuba). Després d'una llarga lluita (vagues de fam i escrits) va rebre l'indult presidencial d'Eduardo Duhalde el 2003.
En quedar en llibertat, va organitzar algunes agrupacions polítiques, amb poc d'èxit.

## Referències
### En castellà

* La vida a sangre y fuego. Article al periòdic argentí Página/12 del 23 de setembre de 2006.
* Murió Enrique Gorriarán Merlo. Article al periòdic argentí La Nación del 22 de setembre de 2006.
* Pasó su vida entre la política y las rejas. Article al periòdic argentí La Nación del 22 de setembre de 2006.
# Eraldo Monzeglio

Eraldo Monzeglio (Vignale Monferrato, 5 de juny de 1906 - 3 de novembre de 1981) fou un futbolista i entrenador de futbol italià.
Monzeglio jugava a la posició de defensa. Tingué una longeva etapa futbolística que durà un total de 19 anys, de 1924 a 1943, defensant els colors de Casale, Bologna FC 1909 (on guanyà la lliga de 1928-29) i AS Roma. També fou internacional amb la selecció d'Itàlia durant els anys trenta. Fou doble campió mundial a les edicions d'Itàlia 1934 i França 1938.
Monzeglio fou posteriorment entrenador, des de la seva retirada com a futbolista a mitjans dels 40 fins al 1973. Dirigí la Roma, Pro Sesto, Nàpols, UC Sampdoria, Juventus FC, Lecco i FC Chiasso, a Suïssa. Morí a l'edat de 75 anys.

## Referències

* ↑ http://www.enciclopediadelcalcio.com/Monzeglio.html Arxivat 2008-11-21 a Wayback Machine.
Eraldo Monzeglio amb la selecció italiana - Plantilles de navegació :
Selecció de futbol d'Itàlia – Copa del Món de futbol 1934
1 Allemandi •
2 Arcari •
3 Bertolini •
4 Borel •
5 Caligaris •
6 Castellazzi •
7 Cavanna •
8 Combi •
9 Demaria •
10 Ferrari •
11 Ferraris •
12 Guaita •
13 Guarisi •
4 Masetti •
15 Meazza •
16 Monti •
17 Monzeglio •
18 Orsi •
19 Pizziolo •
20 Rosetta •
21 Schiavio •
22 Varglien •
Seleccionador: Pozzo
Selecció de futbol d'Itàlia – Copa del Món de futbol 1938
1 Ceresoli •
2 Masetti •
3 Olivieri •
4 Foni •
5 Monzeglio •
6 Rava •
7 Andreolo •
8 Chizzo •
9 Donati •
10 Genta •
11 Locatelli •
12 Olmi •
13 Perazzolo •
14 Serantoni •
15 Bertoni •
16 Biavati •
17 Colaussi •
18 Ferrari •
19 Ferraris •
20 Meazza (c) •
21 Pasinati •
22 Piola •
Seleccionador: Pozzo :
# Escuts d'armes antics de l'Alta Ribagorça

En aquest article s'apleguen els escuts d'armes antics de l'Alta Ribagorça, vigents, alguns d'ells, fins fa pocs anys i que tenien una antiguitat variable per a cadascun d'ells.
Amb la instauració de la Generalitat de Catalunya es procedí a la regularització i homogeneïtzació dels símbols dels ens oficials, tasca que encara no està del tot conclosa l'any 2009.
El 15 d'abril del 1987 es promulgà una primera llei (la 8/1987), que fixava la normativa per a la denominació, els símbols i el registre dels ens locals.
A l'hora de definir com havien de ser els escuts oficials dels ens locals, aquesta llei fixava, entre altres coses, una forma, la caironada, com a pròpia d'aquests ens (que van de l'entitat municipal descentralitzada a la comarca, passant pel municipi, així com la corona mural que havien de dur, segons la categoria de la població cap del municipi.
Entre aquell any i el moment actual, molts municipis han fet el pas d'abandonar l'escut antic i adoptar-ne un de nou que s'ajusti a la normativa, però encara en queden uns quants que no ho ha fet.
Els escuts antics tenien formes i colors molt heterogenis, tot i que per raons pràctiques, hom tendia a adoptar la forma de l'escut flamenc, com els d'aquesta pàgina, tot i que era habitual que s'utilitzessin, alhora, formes i fins i tot escuts diferents en un mateix municipi.
Els escuts municipals antics es crearen en una franja cronològica molt ampla, durant la qual variaren més d'un cop, les arrels de la qual són a l'època de la Il·lustració, tot i que molts d'ells podien partir d'un escut nobiliari medieval. A més, no sempre eren escuts municipals, sinó de poble, de parròquia, etcètera, atès que el concepte modern de municipi s'implantà el 1812, a partir de la Constitució de Cadis.
Molts d'ells eren escuts parlants. És a dir, escuts que a través del que s'hi representava es volia reproduir el nom del poble, de vegades fent associacions d'idees prou curioses: la ceba de Sabadell, el guant de Guanta, el castell amb tres sols de Castellterçol, la mà de Palau-solità i Plegamans, etcètera. Això donà pas a les etimologies populars, en què es feien interpretacions de l'origen dels topònims només a partir de l'homofonia, sense cap mena de rigor filològic. És el que es pot veure en aquesta sèrie d'escuts antics, molts d'ells parlants.
El 26 de juny del 2007 es va aprovar una nova llei (la 139/2007), on s'ampliava, es complementava i es corregien aspectes de l'anterior, tot i que la línia de fons que marca per als símbols dels ens locals és la mateixa del 1987.

## Vegeu també

* Escuts d'armes antics del Pallars Jussà
* Escuts d'armes antics del Pallars Sobirà

## Bibliografia

* BASSA I ARMENGOL, Manuel. Els escuts heràldics dels pobles de Catalunya. Barcelona: Editorial Millà, 1968.
# Escutigeromorfs

Els escutigeromorfs (Scutigeromorpha) són un ordre de miriàpodes de la classe dels quilòpodes. Tenen les potes i les antenes molt llargues i primes. Algunes espècies, com Scutigera coleoptrata, tenen tendència a viure en habitatges humans i són inofensives.

## Característiques

Tenen un parell de forcípules verinosos a prop de la boca. Les antenes són molt llargues i primes, i estan formades per nombrosos artells petits. Els ulls compostos estan formats per l'aglomeració de nombrosos ulls simples. El tronc posseeix 15 segments proveïts de llargues potes, però a la part dorsal només s'aprecien set tergites, cadascunes de les quals posseeix un estigma (porus respiratori de sistema traqueal) mitjà, imparell i dorsal.

## Història natural

Els escutigeromorfs són depredadors nocturns que cacen i s'alimenten de petits animals, sobretot altres artròpodes. És notable la seva habilitat per caçar mosques i mosquits, gràcies a la seva gran agilitat i rapidesa de moviments. Són lucífugs (defugen la llum) i higròfils (necessiten humitat). Si se senten amenaçats poden deixar anar alguna pota per fugir.

## Taxonomia

Els escutigeromorfs inclouen 56 espècies en tres families:
* Família Scutigeridae - Distribuïda por tot el mon, excepte les regions polars. Als Països Catalans hi viu una única espècie, Scutigera coleoptrata.
* Família Scutigerinidae - Sud-àfrica i Madagascar.
* Família Pselliodidae - Centre i Sud-amèrica, Àfrica tropical.

## Referències

* ↑ «Escutigeromorfs». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 García- Ruís, A.; Melic, A. «Clase Chilopoda. Orden Scutigeromorpha» (en castellà). Revista IDE@ - SEA, 29, 2015, pàg. 1-6. ISSN: 2386-7183.
* ↑ Minelli, A. «Class Chilopoda, Class Symphyla and Class Pauropoda». A: Zhang, Z.-Q. (ed.). Animal biodiversity: An outline of higher-level classification and survey of taxonomic richness (en anglès), 2011, p. 157-158 (Zootaxa n°3148).
* ↑ Armengol, J.; et al.. «Artròpodes I». A: Història Natural dels Països Catalans. Vol. 9. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1986.
# Escaiola

«Escaiola» té aquests significats:
* Escaiola (construcció) per enguixar
* Escaiola (medicina), habitualment per a immobilitzar una extremitat per una fractura, fissura, un esquinç (és l'anomenada escaiola ortopèdica)
* Escaiola (planta) de nom científic Phalaris canariensis
* Banû Escaiola, nissaga granadina
# Estanislau Ruiz i Ponsetí

Estanislau Ruiz i Ponsetí (Maó, 23 de juny del 1889 - Mèxic 1967) fou un economista i polític menorquí establit a Catalunya. El 1913 es doctorà en ciències exactes, fins al 1914 fou professor de geometria a la Universitat de Barcelona. El 1920 participà en la creació del Sindicat General de Tècnics de Catalunya i el 1932 en la de la Federació d'Empleats i Tècnics. Fou cofundador i dirigent de la Unió Socialista de Catalunya amb la que fou elegit diputat a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1932.
Fou professor d'economia a l'Ateneu Polytechnicum el 1934-1935 i de l'Escola Industrial de Barcelona. El 1936 fou un dels dirigents del PSUC. Fou conseller de proveïments de la Generalitat entre juliol i agost de 1936, des de l'agost del 1936 fou membre del Consell d'Economia de Catalunya com a representant del PSUC, representant del PSUC al Comitè Central de Milícies Antifeixistes i entre el 1937 i el 1939, sotssecretari d'economia de la Generalitat. Fou un dels principals artífexs de l'anomenada Nova Economia i el 1937 fou nomenat director de l'Escola de Treball.
El 1939 es va exiliar a Mèxic on col·laborà a la creació d'escoles i museus. El 1954 fou elegit vicepresident segon del Parlament de Catalunya a l'exili i ocupà el càrrec de gerent apoderat de l'editorial UTEHA de 1940 a 1965.

## Obres

* Lugares geométricos de curvatura estacionaria en el cuadrilátero de manivela cilíndrica
* Curso de geometría descriptiva
* L'aplicació del decret de col·lectivitzacions i control obrer (1937)
* Les empreses col·lectivitzades i el nou ordre econòmic (1937)

## Referències

* ↑ «Estanislao Ruiz Ponsetí». Fundación Pablo Iglesias. [Consulta: 20 març 2015].

## Enllaços externs

* «Estanislau Ruiz i Ponsetí». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* El seu fons personal està dipositat a CRAI Biblioteca del Pavelló de la República de la Universitat de Barcelona. Consta de correspondència escrita i/o rebuda per Estanislau Ruiz, documents sobre activitats comercials i professionals, documents personals, retalls de premsa, opuscles, documents polítics sobretot relacionats amb els partits comunistes (PSCUC. USC, PCE), documents relacionats amb els refugiats espanyols.
# Escut nobiliari de la casa al carrer de Sant Joan (Catí)

L'Escut nobiliari de la casa al carrer de Sant Joan, a Catí, a la comarca de l'Alt Maestrat, és un dels molts escuts i inscripcions que estan catalogats com Bé d'Interès Cultural, dins del nucli antic d'aquesta localitat, el qual és a la vegada catalogat també com a BIC, des de l'any 2004, encara que ja en 1979 va ser declarat Conjunt Històric Artístic. Com a Bé d'Interès Cultural, presenta anotació ministerial n º: R-I-51-0011332, amb data d'anotació 22 de març de 2005, segons consta a la Direcció General de Patrimoni Artístic de la Generalitat Valenciana.
La localitat de Catí presenta un traçat urbanístic caracteritzat per mantenir pràcticament intacte des d'època medieval, la qual cosa li permet tenir una de les millors mostres d'edificis gòtics de caràcter senyorial. Al llarg dels carrers del seu cas antic ens podem trobar amb excepcionals exemples d'aquest tipus de construccions, algunes de les quals jalonen les seves façanes amb escuts i emblemes que demostraven el poder econòmic, polític o simplement social dels propietaris i habitants d'aquestes. Són exemples d'aquest tipus de construccions, les cases de mercaders com Jerónimo Martí, Matías Roca, Antonio Mateu, Casa Miralles, Casa dels Montserrat i Casa de Joan Espígol entre d'altres. Poden a més, trobarse en edificis com l’antic Hospital de San Cosme. També n'hi ha de caràcter religiós, com aquests que es troben a la Casa Abadia, o en l'església. El del carrer de Sant Joan és un típic escut heràldic, amb dos hipogrifs als costats de l'escut.

## Referències

* ↑ http://www.cult.gva.es/dgpa/bics/detalles_bics.asp?IdInmueble= 4520
* 1 2 http://www.anuariosculturales.es/Monumenta%20CV/PDF%20monumenta%202009/z%20cati1.pdf
* ↑ http://www.catimenu.com/catibic.htm#escuts
* ↑ http://www.laluzdelasimagenes.es/index.php?option=com_k2&view=item&id=769:culla-y-cat%C3%AD-actuar%C3%A1n-como-escenarios-expositivos-en-su-conjunto-en-la-muestra-de-la-luz-de-las-im%C3%A1genes&Itemid=380&lang=es Arxivat 2016-08-16 a Wayback Machine.
# Etheostoma collis

Etheostoma collis és una espècie de peix de la família dels pèrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica: Carolina del Sud.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Page, L. M.; Burr, B. M. A field guide to freshwater fishes: North America north of Mexico (en anglès). Houghton Mifflin Company, 1991. ISBN 0-395-35307-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Etheostoma chienense

Etheostoma chienense és una espècie de peix de la família dels pèrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 7,1 cm de longitud total.

## Hàbitat

És una espècie d'aigua dolça i bentopelàgica.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica: Kentucky.

## Referències

* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Page, L.M., P.A. Ceas D.L. Swofford i D.G. Buth, 1992. Evolutionary relationships within the Etheostoma squamiceps complex (Percidae; subgenus Catonotus) with descriptions of five new species. Copeia 1992(3):615-646.
* ↑ Piller, K. R. i B. M. Burr, 1999. Reproductive biology and spawning habitat supplementation of the relict darter, Etheostoma chienense, a federally endangered species. Environmental Biology of Fishes 55(1-2):145-155.
* ↑ Warren, M. L., Jr., B. M. Burr i C. A. Taylor, 1994. The relict darter, Etheostoma chienense (Percidae): status review of a Kentucky endemic. Transactions of the Kentucky Academy of Science 55(1-2):20-27.
* ↑ Jelks, H. L., S. J. Walsh, N. M. Burkhead, S. Contreras-Balderas, E. Díaz-Pardo, D. A. Hendrickson, J. Lyons, N. E. Mandrak, F. McCormick, J. S. Nelson, S. P. Platania, B. A. Porter, C. B. Renaud, J. Jacobo Schmitter-Soto, E. B. Taylor i M.L. Warren, Jr., 2008. Conservation status of imperiled North American freshwater and diadromous fishes. Fisheries 33(8):372-407.
* ↑ Piller, K. R. i B. M. Burr, 1998. Distribution and population estimates of the federally endangered relict darter, Etheostoma chienense, Bayou du Chien, Kentucky. Journal of the Kentucky Academy of Science 59:64-75.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
# Etheostoma chuckwachatte

Etheostoma chuckwachatte és una espècie de peix de la família dels pèrcids i de l'ordre dels cipriniformes que es troba a Nord-amèrica: Alabama.

## Referències

* ↑ BioLib
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W.N., Editor, 2004. Catalog of fishes. Updated database version of January 2004. Catalog databases as made available to FishBase in January 2004.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Escap (entomologia)

L'escap és l’articulació proximal de les antenes flagel·lades (anellades), que es troba entre el cap i el pedicel. Sol engrossir-se i conté la musculatura antenal, habitualment el més gros de tots.
A les antenes dels insectes es diferencien tres parts: escap (el primer artell), pedicel (el següent artell, més curt) i el flagel, la resta de l'antena.

## Notes

* ↑ escapo (Arthorpoda:Insecta) a Garrido, Carlos (1997): Dicionário terminológico quadrilíngue de zoologia dos invertebrados. A Coruña: Associaçom Galega da Língua. ISBN 84-8730-512-1
* ↑ «Escap». Enciclopèdia.cat. [Consulta: 9 maig 2020].
* ↑ Los Insectos Arxivat 2018-09-25 a Wayback Machine., entomologia.net (castellà)

## Enllaços externs

* Antenas a agronomía, insectos, morfología (castellà).
* Artrópodos, 3ª parte, insecta a SlideShare (castellà).
* Osuna, Eduardo (1995): Morfología del exoesqueleto de los insectos. Caracas: Universidad Central de Venezuela. ISBN 980-00-0593-5, p. 93
# Establiment científic federal

Establiment científic federal (francès Établissement scientifique fédéral, neerlandès Federale Wetenschappelijke Instelling) és el nom donat a Bèlgica per designar les institucions científiques i culturals considerades d'interès nacional i que no han estat regionalitzades.
Deu d'aquestes institucions, i les institucions que en depenen, són gestionades per una secció de la Política científica federal sota l'autoritat del ministre de Política Científica:
* Arxius de l'Estat
** CEGES-SOMA
* Bibliotheca Reial de Bèlgica
* Institut d'Aeronomia Espacial de Bèlgica
* Reial Institut Belga de Ciències Naturals
** Museu de Ciències Naturals de Bèlgica
** Servei Geològic de Bèlgica
** Unitat de Gestió del Model Matemàtic de la Mar del Nord i de l'Estuari de l'Escaut (UGMM)
* Institut Reial del Patrimoni Artístic
* Institut Reial Meteorològic de Bèlgica
* Museu Reial de l'Àfrica Central
* Museus reials d'art i d'història
** Museu d'instruments musicals de Brussel·les
** Museus d'Extrem Orient de Brussel·les
** Porta de Hal
* Museu Reial de Belles Arts de Bèlgica
** Museu Reial d'Art Antic
** Museu Reial d'art Modern
** Museu Antoine Wiertz
** Museu Constantin-Meunier
* Observatori Reial de Bèlgica
** Planetari de Brussel·les
També subsisteixen les institucions científiques federals depèn d'altres Serveis Públics Federals:
* Agricultura :
** Jardí botànic nacional de Bèlgica
* Justícia :
** Institut Nacional de Criminalística i de Criminologia
* Ministeri de Defensa :
** Museu Reial de l'Exèrcit i de la Història Militar
* Servei Públic Federal de Sanitat Pública :
** Centre d'Estudis i de Recerques Veterinàries i Agroquímiques
** Institut Científic de Sanitat Pública

## Enllaços externs

* Web de la Política Científica Federal belga
# Eulaira

Eulaira és un gènere d'aranyes araneomorfes de la subfamília Erigoninae, dins de la família Linyphiidae.
Fou descrita per primera vegada per Chamberlin i Ivie l'any 1933.

## Distribució

Es poden trobar a l'Amèrica del Nord.

## Llista d'espècies

Segons The World Spider Catalog 12.0:
* Eulaira altura Chamberlin & Ivie, 1945
* Eulaira arctoa Holm, 1960
* Eulaira chelata Chamberlin & Ivie, 1939
* Eulaira dela Chamberlin & Ivie, 1933 (Espècie tipus)
* Eulaira delana Chamberlin & Ivie, 1939
* Eulaira hidalgoana Gertsch & Davis, 1937
* Eulaira kaiba Chamberlin, 1949
* Eulaira raja Chamberlin & Ivie, 1935
* Eulaira fosca Chamberlin & Ivie, 1945
* Eulaira schediana Chamberlin & Ivie, 1933
* Eulaira simplex (Chamberlin, 1919)
* Eulaira suspecta Gertsch & Mulaik, 1936
* Eulaira thumbia Chamberlin & Ivie, 1945
* Eulaira wioma Chamberlin, 1949

## Referències

* ↑ Chamberlin, R. V.; Ivie, W. «Spiders of the Raft River Mountains of Utah.». Bulletin of the University of Utah, vol. 23, 4, 1933, pàg. 1–79.
* ↑ «Gen. Eulaira Chamberlin & Ivie, 1933». . Natural History Museum Bern, 2019. DOI: 10.24436/2.
* ↑ Platnick, 2011 : The world spider catalog (American Museum of Natural History).

## Enllaços externs

* a ION (anglès)
* Nomenclator Zoologicus (anglès)