OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pampa (grup de bolets)

Grup de bolets afins a la pampa vera (Clitocybe geotropa). Es tracta de bolets carnosos, de barret sovint umbonat i algun cop amb mugró central. La cama sol ser cilíndrica i robusta, però hi ha força exemples de cama prima però mai tant com en els cama-secs.
Solen tenir les làmines madures de color blanc o crema (poden ser negres o rosades), sempre decurrents i denses.
Les pampes no tenen una olor destacada, excepte en la pampeta anisada (Clitocybe odora), la pampa grisa (Clitocybe nebularis), la pampaiola de galliner (Singerocybe phaeophthalma) i la pampaiola de farina (Clitocybe ditopa).
Es tracta de bolets eminentment descomponedors i terrícoles, alguns poden créixer sobre restes llenyoses, com la pampeta perfumada (Aphroditeola olida) i el fals rossinyol (Hygrophoropsis aurantiaca), o sobre restes cremades en carboneres, com el rossinyol de carbonera (Faerberia carbonaria).

## Els grans grups de pampes

Es considerenquatre grans grups de pampes:
* Pampes veres
** Infundibulicybe geotropa, pampa
** Clitopaxillus fibulatus, pampa d’avet
** Ampulloclitocybe clavipes, pampa de peu gros
** Clitopaxillus alexandri, pampa de pi
** Infundibulicybe gibba var. maxima, pampa geganta
** Clitocybe nebularis, pampa grisa
* Pampaioles
** Pampaioles de barret pruïnós:
*** Clitocybe rivulosa(= C. dealbata), pampaiola blanca de prat o pampaiola de vorada
*** Leucocybe candicans, pampaiola de bosc
*** Singerocybe phaeophthalma, pampaiola de galliner
*** Clitocybe phyllophila, pampaiola de les fulles
*** Atractosporocybe inornata, pampaiola peixenca
** Pampaioles de barret higròfan:
*** Clitocybe fragrans, pampaiola anisada
*** Clitocybe ditopa, pampaiola de farina
*** Spodocybe fontqueri, pampaiola de Font i Quer
* Pampetes
** Pampetes de làmines o plecs bifurcats:
*** Hygrophoropsis aurantiaca, fals rossinyol
*** Aphroditeola olida, pampeta perfumada
*** Faerberia carbonaria, rossinyol de carbonera
** Pampetes de làmines fixades:
*** Clitocybe odora, pampeta anisada
*** Infundibulicybe meridionalis, pampeta brunenca
*** Infundibulicybe costata, pampeta costelluda
*** Clitocella ammophila, pampeta de platja
*** Cuphophyllus pratensis, pampeta de prat
*** Clitocybe bresadolana, pampeta de prat alpí
*** Infundibulicybe gibba, pampeta de gep
*** Pseudoclitocybe cyathiformis, pampeta fosca
*** Infundibulicybe mediterranea, pampeta rogenca o rogeta
*** Infundibulicybe squamulosa, pampeta vellutada
** Pampetes de làmines separables:
*** Clitopilus geminus var. mauritanicus, pampeta de farina
*** Paralepistopsis amoenolens, pampeta de moreu
*** Paralepista flaccida (=Lepista inversa), pampeta lleonada
*** Paralepista gilva, pampeta pigada
* Cames de perdiu
** Chroogomphus rutilus, cama de perdiu
** Chroogomphus mediterraneus, bitxac
** Chroogomphus fulmineus, cama de perdiu fulmínia
** Chroogomphus helveticus, cama de perdiu helvètica

## Referències

* ↑ Vidal, Josep Maria; Ballesteros, Enric. Bolets dels Països Catalans i els seus noms populars. Figueres: Brau Edicions, 2013. ISBN 9788496905986.
* ↑ Gràcia i Barba, Enric. La Clau dels Bolets. Volum 1. El Papiol: efadòs, 2021, p. 112. ISBN 978-84-19239-32-7.
# Poropuntius hathe

Poropuntius hathe és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 6,6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Tailàndia.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Roberts, T. R., 1998. Review of the tropical Asian cyprinid fish genus Poropuntius, with descriptions of new species and trophic morphs. Nat. Hist. Bull. Siam Soc. 46:105-135.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Page, Lawrence M. & Burr, Brooks M. (1991): Freshwater Fishes, p. 131, Houghton Mifflin, Nova York, Estats Units. ISBN 0-395-91091-9.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Peter Bieri

Peter Bieri (Berna, 23 de juny de 1944 - Berlín, 27 de juny de 2023) filòsof i escriptor suís germanoparlant més conegut pel seu pseudònim Pascal Mercier.
Bieri va estudiar filosofia, filologia anglesa i estudis indis a Londres i Heidelberg on li van atorgar un doctorat Dieter Henrich i Ernst Tugendhat. Pel seu treball sobre la Filosofia de l'espai i el temps. Després va treballar com a assistent científic de filosofia a la Universitat de Heidelberg.
Bieri va cofundar la unitat de recerca "Cognició i Cervell" en la Deutsche Forschungsgemeinschaft. i les seves recerques es van orientar a la filosofia de la ment, l'epistemologia i l'ètica. De 1990 a 1993, va ser professor d'història de la filosofia a la Universitat de Marburgo i a partir de 1993 va ensenyar filosofia a la Universitat Lliure de Berlín.

## Obra

* Pascal Mercier: Perlmanns Schweigen. Albrecht Knaus, Múnic 1995
* Pascal Mercier: Der Klavierstimmer. Albrecht Knaus, Múnic 1998.
* Peter Bieri: Das Handwerk der Freiheit. Hanser, Múnic 2001
* Pascal Mercier: Nachtzug nach Lissabon, Múnic 2004.
* Pascal Mercier: Lea (Novelle). Hanser, Múnic 2007

## Referències

* ↑ «Bieri's CV». Arxivat de l'original el 2008-04-12. [Consulta: 6 desembre 2015].
* ↑ «ZiF workshops». Arxivat de l'original el 2006-02-24. [Consulta: 6 desembre 2015].
* ↑ «Free University, Philosophy Department». Arxivat de l'original el 2009-06-22. [Consulta: 6 desembre 2015].
# Petrell clapejat

El petrell clapejat (Pterodroma inexpectata) és un ocell marí de la família dels procel·làrids (Procellariidae), d'hàbits pelàgics, que habita per tot el Pacífic, encara a zones molt septentrionals o molt australs. Espècie endèmica de Nova Zelanda, cria a les illes properes a Fiordland, les illes Solander, les de l'estret de Foveaux, altres illes properes a Stewart i a les Snares.
# Phyllomys blainvillii

Phyllomys blainvillii és una espècie de mamífer rosegador de la família de les rates espinoses. És endèmica del nord-est del Brasil. Es tracta d'un animal nocturn de vida arborícola que probablement s'alimenta de fulles. El seu hàbitat natural són els boscos. Està amenaçada per la fragmentació d'hàbitat.
Aquest tàxon fou anomenat en honor del zoòleg i anatomista francès Henri Marie Ducrotay de Blainville.

## Referències

* ↑ Leite, Y.; Langguth, A. Phyllomys blainvillii. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 10 març 2015.
* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 44. ISBN 978-0801893049.
# Phrynomedusa fimbriata

Phrynomedusa fimbriata és una espècie de granota que vivia al Brasil.

## Referències

* Gonçalves da Cruz, C.A. & Pimenta, B. 2004. Phrynomedusa fimbriata. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 10 de gener de 2008.
# Pintura antiincrustant

La pintura antiincrustant, també coneguda com a antifouling en anglès, és utilitzada en l'obra viva del buc de vaixells per tal de contrarestar el bioincrustament. Aquest consisteix en el creixement d'organismes vegetals i animals al buc del vaixell, augmentant-ne la resistència i provocant possibles danys.

## Composició

Les pintures antiincrustants tradicionals solen contenir agents biocides com l'òxid de coure o el tributil estany. Desenvolupaments més recents inclouen pintures amb base de silicona que evita l'adhesió dels organismes, sense necessitat d'emprar compostos tòxics.

## Referències

* ↑ «Pintura antiincrustant». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Alistair A. Finnie i David N. Williams. «Chapter 13. Paint and Coatings Technology for the Control of Marine Fouling». A: Simone Dürr, Jeremy C. Thomason. Biofouling (en anglès). Hoboken: John Wiley & Sons, 2009. ISBN 9781444315479 [Consulta: 4 maig 2017].
* ↑ Collins, Daniel. «Antifouling for Cruisers». Blue Water Sailing. Arxivat de l'original el 11 de desembre 2016. [Consulta: 4 maig 2017].
# Piabucina elongata

Piabucina elongata és una espècie de peix de la família dels lebiasínids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 14,3 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones als Andes per damunt dels 250 m d'altitud (l'Equador i el Perú).

## Referències

* ↑ Cuvier, G. & A. Valenciennes, 1850. Histoire naturelle des poissons. Tome vingt-deuxième. Suite du livre vingt-deuxième. Suite de la famille des Salmonoïdes. Table générale de l'Histoire Naturelle des Poissons (pp. 1-91). Hist. Nat. Poiss. v. 22: i-xx + 1 p. + 1-532 + 1-91, Pls. 634-650.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Boulenger, G. A., 1887. An account of the fishes collected by Mr. C. Buckley in eastern Ecuador. Proceedings of the General Meetings for Scientific Business of the Zoological Society of London 1887 (pt 2): 274-283, Pls. 20-24.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Weitzman, M. i S.H. Weitzman, 2003. Lebiasinidae (Pencil fishes). p. 241-251. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* ↑ Barriga, R. «Peces de agua dulce del Ecuador» (en castellà). Revista de Información técnico-científica, XVI, 3, 1991, pàg. 7–88.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J., 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey, Estats Units. 672 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Platja de Cuevas del Mar

La Platja de Cuevas del Mar, en el concejo de Llanes, Astúries, Espanya, és una platja que és considerada paisatge protegit, des del punt de vista mediambiental (per la seva vegetació i també per les seves característiques geològiques). Per aquest motiu està integrada en el Paisatge Protegit de la Costa Oriental d'Astúries.
Està situada en la desembocadura del riu Nova, presenta unes curioses i originades cavitats tallades per l'efecte de l'onatge en les parets de roca que formen els penya-segats en les quals se situa. Aquest paisatge cavernós és sens dubte l'origen del seu nom.

## Descripció

Té forma triangular, amb uns accessos fàcils, la qual cosa fa que tingui una intensa concurrència de banyistes, ja que compta amb una gamma mitjana de serveis que la fan agradable per al seu ús habitual, tals com a aparcament, dutxes (encara que no lavabos), telèfons públics, papereres, servei de neteja, begudes…

## Referències

* 1 2 3 Llanes espacio natural. Portal oficial de turismo del Ayuntamiento de Llanes (Asturias). (en castellà) Arxivat 2015-02-06 a Wayback Machine.
* ↑ Ministerio de Agricultura, Ali,entación y Medio Ambiente. Costas y Medio Marino. Guía de playas. (en castellà) Arxivat 2016-10-13 a Wayback Machine.
* 1 2 Ministerio de Agricultua, Alimentación y Medio Ambiente. Catálogo de playas. (en castellà) Arxivat 2014-12-20 a Wayback Machine.
* ↑ La Nueva España. Playas de Asturias. Playa de Cuevas del Mar (Llanes). (en castellà)

## Bibliografia

* Guia total de les platges d'Astúries. 244 racons per gaudir de la costa asturiana. Del Riu, Alejandro. Edicions Nobel. 2013. ISBN 978-84-8459-669-1.
# Platja de Daimús

La platja de Daimús o dels Pedregals és una platja situada a l'est del nucli urbà de Daimús (la Safor). Es tracta de la platja més concorreguda del terme de Daimús, d'arena i amb disponibilitat de serveis i equipaments.

## Característiques i serveis

La Platja de Daimús es configura per un conjunt de platja i cordó dunar de dimensions variables, amb restinga residual de dunes mòbils al nord i sud de la platja. El cordó dunar està precedit per una plana litoral, que està ocupada al nord per zones agrícoles dominades pels cítrics, al centre per àrees degradades, edificació oberta d'alta i baixa densitat, i al sud per una xicoteta zona d'aiguamoll coincidint amb la desembocadura del Barranc de l'Assagador. La zona de platja, dunes, aiguamoll de l'Assagador, així com les zones amb influència fluvial en la Marjal del Nord de Daimús (també conegut com la Marjaleta) presenten un interés a nivell ambiental elevat. Es tracta d'una platja d'arenes fines a molt fines amb transport longitudinal poc definit, clarament regressiva, segons les observacions fetes entre 1947 i 1981.
Disposa d'un aparcament amb quasi 100 places. L'hospital més pròxim el San Francisco de Borja de Gandia, localitat en la qual està també el port esportiu més pròxim.

## Referències

* 1 2 3 4 «Catàleg de platges: Daimús» (en castellà). Ministerio de Medio Ambiente, 2008.

## Vegeu també

* Daimús
* Platges del País Valencià
# Platja de la Llenya

La platja de la Llenya, també anomenada platja de l'Ampolla, és una platja natural del municipi de l'Ametlla de Mar (Baix Ebre) situada a ponent del cap de Santes Creus, entre la punta de l'Àliga i el port de l'Estany. Amagada sota de grans penya-segats rogencs, pins i atzavares, té una longitud de 57 metres i una amplada mitjana de 14 metres, formada per sorra gruixuda, grava i còdols. Molt a prop de la platja hi ha un càmping de primera categoria. El seu fons marí és ple de roques, cosa que la fa apta per a l'snorkel. S'hi pot accedir per la ruta senderista GR 92, i també hi ha zona d'aparcament.

## Referències

* 1 2 «Cala Llenya». Diputació de Tarragona.
* ↑ «L’Ametlla de Mar i les seves 7 cales». Turisme Catalunya.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ «Cala Llenya». Agència Catalana de Turisme.
# Platja de la Llosa

La platja de la Llosa és una de les més populars de les platges de ponent de Cambrils (comarca del Baix Camp). De sorra daurada i aigües tranquil·les comprèn la zona delimitada per la platja de l'Horta de Santa Maria a l'est i el barranc de Botarell que marca l'inici de la platja de l'Ardiaca a l'oest.
Té unes característiques de 1000 m. de longitud, 55 m. d'amplada mitjana i un grau d'ocupació mig. Està formada per tres cales protegides per espigons situats davant de la costa. La sorra varia de granulometria de fina a mitjana i en alguns indrets també gruixuda.
El passeig marítim és d'ús exclusiu per vianants i bicicletes, així doncs és impossible accedir-hi directament amb vehicle motoritzat. Per arribar a la platja de la Llosa amb transport privat cal utilitzar els accessos de la N-340 de Cambrils oest en direcció mar, quedant la zona d'aparcament a uns 200 metres de la platja.
La platja de la Llosa compta amb diversos serveis com el de pàrquing, papereres, dutxes, lavabos (també adaptats), zones de bars, lloguers de tendals, hamaques i patins i altres espais lúdics. És molt freqüent la pràctica de la pesca amb canya.
La platja està guardonada amb la Bandera Blava, que reconeix internacionalment la qualitat de l'aigua i serveis. L'Agència Catalana de l'Aigua efectua un control setmanal de la qualitat de l'aigua, durant la temporada de bany, amb el resultat d'excel·lent.

## Referències

* ↑ "Guia de platges”: Patronat de Turisme- Ajuntament de Cambrils, 2005. p.2.
* ↑ «95 platges i 23 ports, guardonats amb la Bandera Blava 2024». Generalitat de Catalunya, 07-05-2024.
* ↑ «Platja de la Llosa». Agència Catalana de l'Aigua.
# Platja de la Malva-rosa de Corinto

La platja de la Malva-rosa de Corinto està localitzada a l'extrem nord del terme municipal de Sagunt, al Camp de Morvedre (València), junt al terme d'Almenara. És d'arena gruixuda i grava i recorre 2.200 metres. La seua amplària mitjana és de 75 metres. La denominació Corinto fa referència a una urbanització de la zona.
És la platja més natural i menys ocupada de Sagunt, amb un cordó de dunes que mantenen vegetació.

## Referències

* ↑ «Corinto - Comunitat Valenciana».

## Vegeu també

* Platges del País Valencià
# Manuel Sancho Climent

Manuel Sancho Climent (València, c.1852 - ?) fou un empresari i polític valencià, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.
Era un gran propietari de tarongers d'Onda i Borriana que es dedicava a l'exportació. Fou president honorari del Centre Obrer de Borriana i alcalde d'Onda pel Partit Liberal, amb el qual fou elegit diputat pel districte de Nules (província de Castelló) a les eleccions generals espanyoles de 1910.

## Referències

* Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.509. ISBN 9788495484802.
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Pleasant Hill (Carolina del Nord)

Pleasant Hill és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Carolina del Nord. Segons el cens del 2000 tenia 1.109 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Pleasant Hill tenia 1.109 habitants, 481 habitatges i 353 famílies. La densitat de població era de 119,3 habitants per km².
Dels 481 habitatges en un 24,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 60,3% hi vivien parelles casades, en un 8,7% dones solteres, i en un 26,6% no eren unitats familiars. En el 25,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 13,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,31 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,74.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 19,9% tenia menys de 18 anys, un 6,6% entre 18 i 24, un 29% entre 25 i 44, un 24,2% de 45 a 60 i un 20,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 42 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 93,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 29.643 $ i la renda mediana per família de 43.750 $. Els homes tenien una renda mediana de 27.917 $ mentre que les dones 24.779 $. La renda per capita de la població era de 19.530 $. Entorn del 7% de les famílies i el 7,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Pleasant Hill». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Pleasant Hill». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# Manuel Sanromà Lucía

* No s'ha de confondre amb Manuel Sanroma Valencia.
Manuel Sanromà Lucía (Tarragona, 9 de juliol de 1956) és un professor de matemàtica aplicada de la Universitat Rovira i Virgili i del domini .cat, i fou el primer president de la Fundació puntCAT. És membre de la Internet Society i en fou el director del capítol català. Fou membre fundador i cap de colla de la Colla Jove Xiquets de Tarragona. L'octubre de 2023 esdevingué president de CIVICAi, una associació que treballa pel lliure accés i el bon ús de la Intel·ligència Artificial.

## Obra

* 2007: El Big Bang. Col·lecció Vull Saber de l'Editorial UOC.
* 2012: La cosmologia en el segle XXI: entre la física i la filosofia. Col·lecció Ciència i Humanisme de Publicacions URV.

## Referències

* ↑ «Sanromà».
* ↑ «Admiració pel trident Abril-Alvinyà-Sanromà». Arxivat de l'original el 2011-07-22. [Consulta: 27 juny 2009].
* ↑ «Saló dels Penjats - Galeria dels Monstrus: Manel Sanromà, en la presentació de Nació.cat».
* ↑ El Mundo, 12-05-1999 (castellà)
* ↑ «Colla Jove Xiquets de Tarragona».
* ↑ «El joc de cadires de l'economia catalana», 20-10-2023. [Consulta: 22 octubre 2023].
* ↑ «La cosmologia en el segle XXI: entre la física i la filosofia».

## Enllaços externs

* Web personal
# Pampa Luxsar

Pampa Luxsar és un camp volcànic poc conegut situat a Bolívia, al sud-oest del Salar de Uyuni. El cim s'eleva fins als 5.543 msnm.
Consisteix en un camp de colades de lava que cobreix una superfície de 45 per 45 quilòmetres, amb la presència d'alguns cons al seu interior, tot i que els respiradors són difícils de discernir. Les colades de lava s'uneixen en part i tenen un aspecte uniforme, malgrat les diferències en el seu albedo. El camp està construït per andesita basàltica i andesita. L'activitat del camp pot haver estat controlada per falles, que posteriorment van ser enterrades per colades de lava.
El camp envolta els estratovolcans més antics de Cerro Luxsar i Cerro Uquila, molt erosionats. Va entrar en erupció en diverses etapes, sent la darrera durant el Plistocè o l'Holocè. Un respirador conegut com a Cerro Negro és un maar i probablement es va formar sota la influència de paleollacs com el llac Minchin o el llac Tauca, que han deixat terrasses lacustres a la regió.

## Referències

* 1 2 3 «Pampa Luxsar». volcano.oregonstate.edu. Arxivat de l'original el 2011-10-31. [Consulta: 29 abril 2017].
* 1 2 3 «Global Volcanism Program | Pampa Luxsar» (en anglès). [Consulta: 2 abril 2024].
# Pontecurone

Pontecurone (italià), Poncròu (piemontès) o Puncrùn en el dialecte local) és un poble del Piemont de la província d'Alessandria italiana, situat a l'esquerra del riu Curone, a prop de la frontera amb Llombardia. L'abril de 2013 tenia 3.800 habitants.
El nom prové del pont sobre el riu Curone,, que en l'antiguitat protegien els Cavallers Templers. Es considera que va començar a estar habitat al segle II per la descoberta de nombroses monedes de l'època. El caràcter urbà del municipi es veu per la distribució dels primers carrers, al voltant d'una plaça principal al davant de la torre principal. La primera evidència escrita del municipi és de l'any 962, quan Otó I va fer unes donacions al monestir de Sant Pere de Pavia. Al segle xv Oruç Reis va destruir el poble, i es feu construir un palau imperial gòtic en la seva memòria. Sant Lluís Orione va néixer en aquest poble el 1872. El teixit industrial del municipi pren forma amb la fabricació de maons a la fi del segle xix.

## Referències

* ↑ «Demographic Balance for the year 2013. Pontecurone». Demoistat.it. Istituto Nazionale di Statistica. Arxivat de l'original el 22 de juny 2017. [Consulta: 1r novembre 2013].
* ↑ «Storia». Pontecurone. Pontecurone. Arxivat de l'original el 4 de novembre 2013. [Consulta: 1r novembre 2013].

## Enllaços externs

* Pàgina oficial