OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dolichos

Dolichos és un gènere de plantes amb flors dins la família Fabaceae. Hi pertany la mongeta egípcia (Dolichos lablab). Consta d'unes 396 espècies, principalment són plantes enfiladisses tropicals. El nom deriva del grec i vol dir "llarg".

## Taxonomia

* Dolichos aciphyllus
* Dolichos angustifolius
* Dolichos angustissimus
* Dolichos antunesii
* Dolichos argyros
* Dolichos axilliflorus
* Dolichos bellus
* Dolichos bianoensis
* Dolichos brevidentatus
* Dolichos capensis
* Dolichos cardiophyllus
* Dolichos complanatus
* Dolichos compressus
* Dolichos corymbosus
* Dolichos decumbens
* Dolichos dinklagei
* Dolichos dongaluta
* Dolichos elatus
* Dolichos falciformis
* Dolichos fangitsa
* Dolichos filifoliolus
* Dolichos formosanus
* Dolichos fragrans
* Dolichos glabratus
* Dolichos glabrescens
* Dolichos grandistipulatus
* Dolichos gululu
* Dolichos hastiformis
* Dolichos homblei
* Dolichos ichthyophone
* Dolichos junghuhnianus
* Dolichos karaviaensis
* Dolichos katali
* Dolichos kilimandscharicus Taub.
* Dolichos linearifolius
* Dolichos linearis
* Dolichos longipes
* Dolichos lualabensis
* Dolichos luticola
* Dolichos magnificus
* Dolichos mendoncae
* Dolichos minutiflorus
* Dolichos nimbaensis
* Dolichos oliveri Schweinf.
* Dolichos peglerae
* Dolichos petiolatus
* Dolichos pratensis
* Dolichos pseudocajanus
* Dolichos pseudocomplanatus
* Dolichos quarrei
* Dolichos reptans
* Dolichos rhombifolius
* Dolichos schweinfurthii
* Dolichos sericeus
* Dolichos sericophyllus
* Dolichos serpens
* Dolichos simplicifolius
* Dolichos smilacinus
* Dolichos splendens
* Dolichos staintonii
* Dolichos subcapitatus
* Dolichos tenuicaulis
* Dolichos thorelii
* Dolichos tonkouiensis
* Dolichos trilobus
* Dolichos trinervatus Baker
* Dolichos ungoniensis
* Dolichos xiphophyllus
* Dolichos zovuanyi

## Enllaços externs

* University of Agricultural Sciences, Bangalore Dolichos lab Arxivat 2013-02-04 a Wayback Machine.
# Días de fútbol

Días de fútbol és un llargmetratge espanyol de 2003 dirigit per David Serrano de la Peña, autor també del guió, en el que va ser la seva òpera prima. Segons el seu director es tracta d'una "comèdia amarga".

## Argument

Jorge té trenta anys i pensa que la seva vida no pot empitjorar. El seu treball el deprimeix i la seva xicota el deixa quan ell li demana matrimoni. Però encara que sembli mentida les coses sempre poden empitjorar i com a mostra només cal donar un cop d'ull als seus amics: Ramón no sap que el treu més de polleguera, si les ocurrències de la seva dona, o la seva més que perduda lluita contra l'alopècia; Gonzalo porta tant de temps estudiant Dret com buscant xicota, i a aquest pas no sembla que vagi a aconseguir cap de les dues coses; Carlos aspira a ser un gran actor però no ha passat de ser secundari a la telebotiga; Miguel és policia i pare de família però el seu somni és ser cantautor, la qual cosa fa sortir de polleguera a la seva dona.
L'únic que sembla portar controlades les regnes de la seva vida és Antonio, però això no vol dir gaire tenint en compte que acaba de sortir de la presó. Creuen que ha arribat el moment de canviar les seves vides i la brillant solució que troben és tornar a muntar l'equip de futbol que tenien de joves, i per fi guanyar alguna cosa en la seva vida, encara que sigui un trofeu de futbol 7.

## Repartiment

* Ernesto Alterio - Antonio
* Natalia Verbeke - Violeta
* Pere Ponce - Carlos
* Alberto San Juan - Jorge
* Fernando Tejero - Serafín
* María Esteve - Carla
* Secun de la Rosa - Gonzalo
* Nathalie Poza - Patricia
* Roberto Álamo - Ramón
* Lola Dueñas - Macarena
* Pilar Castro - Bárbara

## Premis
### Goyas 2003

| Categoria | Persona | Resultat |
| Millor director novell | David Serrano de la Peña | Candidat |
| Millor actor | Ernesto Alterio | Candidat |
| Millor actriu revelació | Nathalie Poza | Candidata |
| Millor actor revelació | Fernando Tejero | Guanyador |
| Millor muntatge | Rosario Sáinz de Rozas | Candidata |

### XIII Premis de la Unión de Actores

| Categoria | Persona | Resultat |
| Millor actor de repartiment de cinema | Secun de la Rosa | Guanyador |
| Millor actriu de repartiment de cinema | Nathalie Poza | Candidata |
| Millor actriu revelació | Nathalie Poza | Guanyadora |
| Millor actor secundari de cinema | Fernando Tejero | Candidat |

## Referències

* ↑ David Serrano debuta como directorde cine con «Días de fútbol», ABC, 11 de setembre de 2003
* ↑ David Serrano, el guionista de "El otro lado de la cama", passa a dirigir a "Días de futbol", ccma.cat
* ↑ David Serrano: "Días de cine" es una comedia, pero es amarga", El Periódico de Aragón 16 de febrer de 2007
* ↑ Días de futbol a Fotogramas
* ↑ Días de fútbol al web dels premis Goya
* ↑ 'Aquí no hay quien viva' y 'Te doy mis ojos', grandes ganadoras en los Premios Unión de Actores, El Mundo, 11 de maig de 2004

## Enllaços externs

* Días de fútbol a Historia de nuestro cine
# Días de cine (pel·lícula)

Días de cine és un film espanyol del 2006 dirigit per David Serrano de la Peña. L'argument ronda a l'entorn d'un autor de teatre antifranquista (Alberto San Juan) intenta rodar un drama de denúncia social el 1977, protagonitzat per una folklòrica de capa caiguda i antiga nena prodigi (Nathalie Poza) i produïda per un productor mentider i barrut (Miguel Rellán). La inexperiència, l'ambició, la manca de mitjans i la difícil relació entre el director i la protagonista convertiran el rodatge en una bogeria.
# Dome 2 Dome Roadrace

El Dome 2 Dome Roadrace, conegut anteriorment com a Powerade Dome 2 Dome Cycling Spectacular, és una competició ciclista d'un dia que es disputa anualment a Sud-àfrica. El 2007 i el 2008 va formar part del calendari de l'UCI Africa Tour.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 2005 | Jacques Fullard | James Lewis Perry | George Daniel Schoonraad |
| 2006 | Christoff Van Heerden | Nolan Hoffman | Jay Robert Thomson |
| 2007 | Jaco Venter | Tiaan Kannemeyer | David-Harold George |
| 2008 | Nolan Hoffman | Malcolm Lange | Johannes Kachelhoffer |
| 2009 | Arran Brown | Reinardt Janse Van Rensburg | Dennis Van Niekerk |
| 2010 | Johann Rabie | Dennis Van Niekerk | David Maree |
| 2011 | Reinardt Janse Van Rensburg | Johannes Kachelhoffer | William Bush |
| 2012 | Johannes Kachelhoffer | David Maree | Jani Tewelde Weldegaber |
| 2013 | Dylan Girdlestone | Willie Smit | Jayde Andrew Julius |
| 2014 | Jayde Andrew Julius | Herman Fouche | Johannes Kachelhoffer |
| 2015 | Mike Hewan | Henry Uys | Jaco Cronje |

## Enllaços externs

* Palmarès a cyclingarchives.com
* Palmarès a cyclebase.nl
# Eduard Hackel

Eduard Hackel (17 de març de 1850 - 2 de febrer de 1926) va ser un botànic austríac.
Va ser un destacat especialista en Poaceae. Va recol·lectar flora d'Espanya, Portugal, Àustria i Hongria.

## Algunes publicacions

* 1882. Monographia Festucarum europaearum
* 1903. On New Species of Grasses from New Zealand. Ed. Auckland Institute. En línia
* Die natiirlichen Pflanzenfamilien (La família de les pastures). Ed. Kessinger
Va ser pròdig en identificacions i nomenaments de noves espècies i varietats: 3463, publicant-les habitualment a : Oesterr. Bot. Z., Wiss. Erg. Schwed. Exp. Magellansl., Allg. Bot. Z. Syst., Denkschr. Acad. Viena, Anals Mus. Nac. Hist. Nat. Buenos Aires, Verh. Naturf. Veure. Brunn, Repert. Spec. Nov. Regni Veg., Bull. Herb. Boissier, Vierteljahrsschr. Naturf. Ges. Zürich, Phytologia, Vidensk. Meddel. Dansk Naturhist. Foren. Kjobenhavn, Trans. & Proc. N. Z. Inst., Rep. Princeton Univ. Exp. Patagonia, Botany, Blumea, Contr. Fl. Bolívia, Itinera Principum S. Coburgi, Gayana, Bot., Boissiera, Monogr. Phan., Notizbl. Königl. Bot. Gart. Berlin, Trans. Linn. Soc. London, Bot., Anal. Inst. fis.-geogr. nac. S. Jose, Smithsonian Contr. Bot., Ark. Bot., Dominguezia, Anals Mus. Nac. Montevideo, Kurtziana, Monogr. Festuc. Eur.

## Honors
### Gèneres

* Hackelia
* Hackelochloa

### Espècies

* (Orchidaceae) Porroglossum eduardii (Rchb.f.) H.R.Sweet
* (Poaceae) Poa eduardii Golub

## Referències

* ↑ Amer. Orchid Soc. Bull. 41(6): 519, 'as eduardi' 1972 (IK)
* ↑ in Animadvers. Syst. Herb. Univ. Tomsk. 1936, No. 4, p. 2 (IK)
* «Detall de l'autor» (HTML) (en anglès). Índex Internacional de Noms de Plantes. International Organization for Plant Information (IOPI).

## Enllaços externs

* Aquest article incorpora text d'una publicació que es troba en domini públic: Chisholm, Hugh. Encyclopædia Britannica (edició de 1911) (en anglès). 11a ed. Cambridge University Press, 1911.
# Eduard Mauri i Montero

Eduard Mauri i Montero (Barcelona, 2 de juliol de 1961) és un futbolista català retirat i metge esportiu.

## Trajectòria

Fill del també futbolista Josep Mauri, la seva etapa formativa transcorregué als equips La Farga, el col·legi Sant Ignasi i a l'Agrupació Esportiva Sarrià (entitat esportiva sorgida del mateix col·legi Sant Ignasi).
El 1979 ingressà al RCD Espanyol, formant part de l'equip amateur. El 1980 marxà cedit al Centre d'Esports Sabadell, a segona divisió, i la següent temporada també fou cedit, aquest cop al Granada CF de segona divisió B. No obstant, la manca de minuts a l'equip andalús el portaren novament a Sabadell a mitjan temporada.
La temporada 1982-83 retornà al RCD Espanyol on hi romangué les següents sis temporades, en les quals disputà 61 partits, dels quals només 22 foren com a titular. Marcà 8 gols. Formà part de l'equip finalista de la Copa de la UEFA de la temporada 1987-88. El juny de 1988 finalitzà la seva etapa al club blanc-i-blau per fitxar per la UE Figueres de la segona divisió. El 1990 abandonà el Figueres i començà a entrenar amb el Sabadell a l'espera d'ofertes, però davant la manca de les mateixes abandonà el futbol per dedicar-se a la medicina, quan tot just tenia 29 anys.
L'any 1997 retornà a l'Espanyol, però aquest cop per formar part de l'equip mèdic del club i del qual més tard en fou cap, càrrec que compaginà amb la seva feina al departament de Medicina Esportiva de la clínica Teknon de Barcelona. L'estiu de 2008 marxà a Qatar per treballar a l'Aspetar Hospital, un centre d'alt rendiment de Doha, i com a cap mèdic de la selecció de futbol de Qatar.
L'any 2013 torna a Barcelona i s'incorpora com a especialista en Medicina Esportiva a l'equip del Dr. Ramon Cugat a l'Institut Traumatològic Quirón dirigint la Unitat de Medicina de l'Esport.

## Referències

* ↑ «Mauri, el eterno viajero». Mundo Deportivo, 04-08-1982.
* ↑ «Fútbol y libros conviven en el colegio Sant Ignasi». Mundo Deportivo, 21-05-1993.
* ↑ «Orejuela II y Mauri cedidos al Sabadell». Mundo Deportivo, 15-08-1980.
* ↑ «Mauri cedido al Granada». Mundo Deportivo, 14-08-1981.
* ↑ «Eduardo Mauri: asignatura pendiente». Mundo Deportivo, 12-09-1981.
* ↑ «Edu Mauri ya es ampurdanés». Mundo Deportivo, 01-06-1988.
* ↑ «Mauri entrenarà en el Sabadell». Mundo Deportivo, 16-10-1990.
* ↑ «La Medicina ficha a Mauri». Mundo Deportivo, 28-11-1990.
* ↑ «Cerrado el acuerdo con Eduardo Mauri». Mundo Deportivo, 10-07-1997.
* ↑ «Edu Mauri abordará hoy su próximo futuro». Mundo Deportivo, 17-06-2008.
* ↑ «Mauri se va a trabajar en un CAR de Qatar». Mundo Deportivo, 18-06-2008.
* ↑ «Biografia». Artroscopia GC. Arxivat de l'original el 2015-09-23. [Consulta: 25 març 2014].

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
# Duc del Cap

El duc del Cap (Bubo capensis) és una espècie d'ocell de la família dels estrígids (Strigidae). Habita sabanes i boscos africanes, des del centre d'Etiòpia i Eritrea, cap al sud, a través de Kenya, Tanzània, Moçambic i est de Zimbàbue, fins a Sud-àfrica i el sud de Namíbia. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Duc del Cap». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 12 desembre 2022 (català)
* ↑ «Owls» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.1. International Ornithologists' Union, 01-01-2023. [Consulta: 17 gener 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 264. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Cape Eagle-owl. Bubo capensis» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 17 febrer 2023].
# Edgewood (Washington)

Edgewood és una població dels Estats Units a l'estat de Washington. Segons el cens del 2000 tenia 9.089 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Edgewood tenia 9.089 habitants, 3.421 habitatges, i 2.637 famílies. La densitat de població era de 412,4 habitants per km².
Dels 3.421 habitatges en un 34,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 65,1% hi vivien parelles casades, en un 7,9% dones solteres, i en un 22,9% no eren unitats familiars. En el 17,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 5,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,66 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,8% tenia menys de 18 anys, un 6,6% entre 18 i 24, un 27,8% entre 25 i 44, un 29,5% de 45 a 60 i un 10,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 99,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 56.658 $ i la renda mediana per família de 64.174 $. Els homes tenien una renda mediana de 49.808 $ mentre que les dones 33.750 $. La renda per capita de la població era de 24.797 $. Aproximadament el 3,5% de les famílies i el 4,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Edgewood». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Edgewood». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 13 agost 2010].
# Ediciones Paidós

Ediciones Paidós és una editorial amb seu a la ciutat de Barcelona.
Creada inicialment a l'Argentina el 1945 com una iniciativa pionera vinculada a temes relacionats amb la pedagogia i la psicologia infantil, s'orientà posteriorment cap a altres àrees com la filosofia, la sociologia i les ciències polítiques. El 1979 obrí una seu a Barcelona i el 1983 una altra a Ciutat de Mèxic. En l'àmbit d'aquesta expansió abastà pràcticament totes les ciències socials (comunicació, teoria de la imatge, pensament polític, psicologia i història). Un cop traslladada a Barcelona, s'integrà definitivament al Grupo Planeta el 2003.

## Referències

* ↑ «Ediciones Paidós | Conócenos | Planeta de Libros» (en espanyol europeu). [Consulta: 25 juny 2020].
* ↑ «Enrique Folch, artífice del prestigio de la editorial Paidós», 17-12-2005. [Consulta: 25 juny 2020].
# Ediciones Era

Editorial Era o Ediciones Era és una editorial mexicana fundada en 1960 per Vicente Rojo Almazán, José Hernández Azorín i els germans Quico, Jordi i Neus Espresate i Xirau, fills de Tomàs Espresate i Pons.

## Història

L'editorial va tenir com a objectiu inicial publicar a autors amb propostes noves tant en els continguts com en les formes. El nom prové de les sigles dels fundadors (Espresate, Rojo i Azorín), qui tenien en comú entre altres coses que eren exiliats espanyols i companys de treball en una impremta.
Una de les característiques de l'Editorial és que molts dels seus llibres són primeres obres dels seus autors, com el cas de José Emilio Pacheco guanyador del Premi Cervantes en el 2009, i que l'Editorial li publica als 23 anys el seu primer llibre de poemes Los elementos de la noche en 1963 i també a Gabriel García Márquez, que l'editorial li publicà la primera edició d'El coronel no tiene quien le escriba.
En 2011 el Col·legi Acadèmic de la Universidad Autónoma Metropolitana, va decidir atorgar-li a Neus Espresate el doctorat honoris causa, per la seva contribució a la difusió de coneixement en les Ciències Socials.

## Catàleg

En l'actualitat explica al seu catàleg de més de 300 títols amb diversos dels més importants i coneguts escriptors mexicans i llatinoamericans com Fernando Benítez, Elena Poniatowska, Carmen Boullosa, Carlos Fuentes, Gabriel García Márquez, Carlos Monsiváis, Augusto Monterroso i José Revueltas.
| « | “Era publica el que les editorials oficials i la majoria de les privades no admeten: temes com el castrisme, la presència de les trasnacionales, el nou colonialisme...” | » |
| — Carlos Monsiváis |||

## Editores Independientes

En 1988, s'associen amb tres editorials en espanyol per formar el grup d'Editores independientes amb l'objectiu d'"estendre la presència dels llibres a diferents zones de la llengua", aquestes editorials són: Lom (Chile), Trilce (Uruguay) i Txalaparta (País Basc).

## Referències

* ↑ Periódico La Jornada
* ↑ «Editores Independientes». Arxivat de l'original el 2009-12-14. [Consulta: 16 agost 2014].

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial
# Els Colls (Navès)

Els Colls és una masia situada al municipi de Navès, a la comarca catalana del Solsonès. Es troba a la vora de la riera de Gargallà.
# Els Coixos (Requena)

Els Coixos (en castellà i oficialment, Los Cojos) és una pedania del municipi valencià de Requena (Plana d'Utiel-Requena). El 2015 tenia 113 habitants.

## Geografia

Situada a l'oest del terme municipal de Requena, al límit amb el terme de Venta del Moro, los Cojos s'assenta a la petita vall de la rambla Albosa que discorre a poca distància del nucli i que a les proximitats es troba amb el barranc del Boquerón. Al seu pas per los Cojos, la rambla Albosa té entre 30 i 40 metres de profunditat i porta aigua durant tot l'any des del paratge que es coneix com "El Saltadero", a gairebé dos quilòmetres rambla cap amunt. Hi ha dos tolls i diverses fonts, entre elles la del Molino i la de la Teja.
A escassos metres es troba la pedania de los Isidros. S'arriba des de Requena per la carretera nacional N-320.

## Història i demografia

L'origen del poblet és d'època romana.
Los Cojos té al voltant de 100 habitants empadronats, tot i que el nucli compta amb unes 140 cases, la major part totalment arreglades i en perfecte ús. Moltes s'ocupen durant els caps de setmana i en èpoques de vacances, quan la població arriba a les 400 o 500 persones.
Està situat a menys de dos quilòmetres de los Isidros, població amb la qual manté múltiples vincles. A principis de 1900 ambdues poblacions tenien un nombre d'habitants similar. Posteriorment, el pas de la carretera nacional pel llogaret veí va fer que aquest es desenvolupés bastant més.

## Economia

L'agricultura és la principal ocupació dels habitants de los Cojos. La major part dels viticultors pertanyen a la "Cooperativa de la Albosa", que també dona servei a Penén de Albosa i a los Isidros. A més a dos quilòmetres hi ha un celler privat, la "Casa del Pinar", que també és un petit hotel rural.

## Festes

Les festes majors se celebren a principis de febrer en honor de la patrona del llogaret: la Candelària. A l'estiu també se celebren festes.

## Enllaços externs

* Informació a la web de Requena

## Referències

* ↑ «Nomenclàtor de la Comunitat Valenciana, 2009 (IVE)». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 3 maig 2010].
* 1 2 «Los nombres de pueblos más peculiares de Valencia». Las Provincias, 12-04-2018 [Consulta: 13 abril 2018].
# Els Colls (Pinell de Solsonès)

* Aquest article tracta sobre l'accident orogràfic de Pinell de Solsonès. Vegeu-ne altres significats a «Els Colls (desambiguació)».
Els Colls, més que una collada en sentit estricte, és una cruïlla de camins del municipi de Pinell de Solsonès, a la comarca del Solsonès.
Està situada a 700,2 m. a poc menys d'un km. a ponent del serrat de Terradet. Hi passa la carretera C-149a de Solsona a Sanaüja i en aquest punt en surt el camí pavimentat que va cap a Madrona (en direcció nord-oest) i el camí que va cal a la Codina.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Anaxyrus boreas

Anaxyrus boreas és una espècie d'amfibi que viu a l'oest de Nord-amèrica.
És un gripau gran, d'entre 5,6 i 13 cm de longitud. Té una banda dorsal de color blanc o crema, i el dors gris cendrós o verdós amb glàndules cutànies concentrades a les taques fosques. Les seves glàndules paròtides són ovalades i ben separades.

## Referències

* Hammerson et al (2004). Anaxyrus boreas. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 14 d'abril del 2008 (en anglès).
# Buccochromis heterotaenia

Buccochromis heterotaenia és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 40 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

És un endemisme del llac Malawi (Àfrica oriental).

## Referències

* 1 2 «Buccochromis heterotaenia» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
# Can Viñals

Can Viñals és un edifici del municipi de Cardedeu (Vallès Oriental) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un habitatge entre mitgeres de planta baixa i dos pisos, de composició asimètrica reforçada per les dues balconades situades sobre el portal d'entrada. La coberta és plana amb una barana acabada en frontó. Els balcons del primer i segon pis són de balustres de pedra igualment que la barana de coronament. La façana està molt treballada amb relleus amb decoració vegetal i figurativa, principalment femenina. Els elements formals i decoratius li donen caràcter eclèctic.

## Història

Segons Pere Comas aquest habitatge fou construït per Josep Viñals cap a l'any 1932. El sr. Comas recorda que abans hi havia un magatzem de ciment on sempre carregaven i descarregaven carros. La casa està situada al mig de dos habitatges construïts a la fi del segle passat, la casa Ferrandiz i la casa Pedrós. Per aquesta part de la vila, es va fer un pla parcial d'urbanització l'any 1885 per l'arquitecte M. Gispert, quan Cardedeu s'estenia cap a la Riera.

## Referències

* 1 2 «Can Viñals». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 setembre 2015].
# Can Volard

* Per a altres significats, vegeu «Can Volard (Cànoves i Samalús)».
Can Volard és una masia a mig camí dels nuclis de Cardedeu i Cànoves (el Vallès Oriental) protegida com a bé cultural d'interès local. Masia de planta basilical, amb pis i golfes. La porta antigament era amb volta de dovelles o llinda de carreus, ara d'arc pla amb ràfec de teules. A l'esquerra hi ha la porta de l'estable. Algunes finestres tenen carreus motllurats, i d'altres amb motllura de maons. Dues amb llinda de fusta. Hi ha un rellotge de sol data en el 1933. Algunes finestres estan tapiades. Pati tancat amb porxo. La façana està deixada, però la casa està molt arreglada per dins, i s'entra per una porta dissimulada a la banda oest.
El 1276 el prior de Casserres firmà un precari a Pere Voulart i sa mare Elisenda, del mas Voulart, que el monestir té a Cardedeu, al lloc de Sant Hilari, amb diferents peces de terra (Arxiu Balvey).

## Notes

* 1 2 «Can Volard». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 setembre 2015].
# Cal·lístenes d'Atenes

Cal·lístenes d'Atenes (en llatí Callisthenes, en grec antic Καλλισθένης) fou un orador atenenc.
Segons Plutarc, va ser un dels vuit oradors dels que Alexandre el Gran va exigir l'entrega el 335 aC després de la destrucció de Tebes. En aquesta ocasió, Demòstenes va citar la faula del llop, que demanava a les ovelles la rendició dels seus gossos.
Demades, que segons sembla va rebre cinc talents pel servei, va salvar els vuit personatges, però no va poder impedir la mort del general Caridem. Flavi Arrià dona una llista de persones salvades una mica diferent, i ni ell ni Diodor de Sicília mencionen Cal·lístenes.

## Referències

* ↑ 2.Callisthenes a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 576