OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Erana

Erana (en grec antic Ἔρανα) era una ciutat de Cilícia.
Ciceró diu que va sortir d'Epifània (Epiphaneia), va pujar les muntanes d'Amanos i va conquerir Erana, que descriu com una ciutat important, la capital de la nació dels cilicis. També va ocupar les ciutats menors de Sepyra i Commoris. La situació d'aquests llocs no es coneix, però eren a la part oriental del país a la regió de l'Amanos.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Erana». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 2 maig 2021].
# Església de Vittskövle

L'església de Vittskövle (en suec Vittskövle kyrka) és una església de la municipalitat de Kristianstad, dins la diòcesi de Lund, a Suècia. Es troba a Vittskövle, a uns 5 quilòmetres del centre urbà de Degeberga i a uns 28 quilòmetres al sud de Kristianstad.

## Edifici

L'església es construí originalment als segles xii o xiii; no és possible datar-ne la construcció amb més precisió. Les parts més antigues són la nau, el cor i l'absis. En aquestes parts s'hi troba maó, la qual cosa indicaria una datació més antiga. Tanmateix, els estudiosos creuen que l'edifici és massa gran per pertànyer al conjunt de les esglésies més antigues. Tampoc se sap amb certitud si aquesta és la primera església que es va construir a Vittskövle o bé si va ser precedida per una altra de fusta.
Al segle xv s'ensorraren parts dels murs de la façana nord i s'hi aixecà una capella dedicada a Santa Anna, mare de la Verge Maria.
La torre va ser aixecada al segle xvi. Aquest mateix segle es construí una capella funerària per a la família Barnekow, a la part sud. La pica baptismal és medieval.

## Pintures murals

Al segle xv es bastiren les voltes i a la dècada del 1480 van ser decorades amb pintures murals, que foren restaurades al segle xx. Mostren històries del llibre del Gènesi. A l'absis s'hi mostra la llegenda de sant Nicolau. A la capella de Santa Anna hi ha els símbols dels evangelistes i quatre santes: Bàrbara, Úrsula, Gertrudis i Caterina.

## Galeria d'imatges

* Pica baptismal
* Trona
* Interior

## Referències

* ↑ Jessalyn, Blossom Meghan. Vittskovle Church (en anglès), 2012, p. Sess Press. ISBN 9786139176205.
# Escuts d'armes antics del Pallars Sobirà

En aquest article s'apleguen els escuts d'armes antics de la comarca del Pallars Sobirà, vigents, alguns d'ells, fins fa pocs anys i que tenien una antiguitat variable per a cadascun d'ells.
Amb la instauració de la Generalitat de Catalunya es procedí a la regularització i homogeneïtzació dels símbols dels ens oficials, tasca que encara no està del tot conclosa l'any 2011.
El 15 d'abril del 1987 es promulgà una primera llei (la 8/1987), que fixava la normativa per a la denominació, els símbols i el registre dels ens locals.
A l'hora de definir com havien de ser els escuts oficials dels ens locals, aquesta llei fixava, entre altres coses, una forma, la caironada, com a pròpia d'aquests ens (que van de l'entitat municipal descentralitzada a la comarca, passant pel municipi, així com la corona mural que havien de dur, segons la categoria de la població cap del municipi.
Entre aquell any i el moment actual, molts municipis han fet el pas d'abandonar l'escut antic i adoptar-ne un de nou que s'ajusti a la normativa, però encara en queden uns quants que no ho ha fet.
Els escuts antics tenien formes i colors molt heterogenis, tot i que per raons pràctiques, hom tendia a adoptar la forma de l'escut flamenc, com els d'aquesta pàgina, tot i que era habitual que s'utilitzessin, alhora, formes i fins i tot escuts diferents en un mateix municipi.
Els escuts municipals antics es crearen en una franja cronològica molt ampla, durant la qual variaren més d'un cop, les arrels de la qual són a l'època de la Il·lustració, tot i que molts d'ells podien partir d'un escut nobiliari medieval. A més, no sempre eren escuts municipals, sinó de poble, de parròquia, etcètera, atès que el concepte modern de municipi s'implantà el 1812, a partir de la Constitució de Cadis.
Molts d'ells eren escuts parlants. És a dir, escuts que a través del que s'hi representava es volia reproduir el nom del poble, de vegades fent associacions d'idees prou curioses: la ceba de Sabadell, el guant de Guanta, el castell amb tres sols de Castellterçol, la mà de Palau-solità i Plegamans, etcètera. Això donà pas a les etimologies populars, en què es feien interpretacions de l'origen dels topònims només a partir de l'homofonia, sense cap mena de rigor filològic. És el que es pot veure en aquesta sèrie d'escuts antics, molts d'ells parlants.
El 26 de juny del 2007 es va aprovar una nova llei (la 139/2007), on s'ampliava, es complementava i es corregien aspectes de l'anterior, tot i que la línia de fons que marca per als símbols dels ens locals és la mateixa del 1987.

## Vegeu també

* Escuts d'armes antics de l'Alta Ribagorça
* Escuts d'armes antics del Pallars Jussà

## Bibliografia

* BASSA I ARMENGOL, Manuel. Els escuts heràldics dels pobles de Catalunya. Barcelona: Editorial Millà, 1968.
# Estadi de futbol de Suita

L'Estadi de futbol de Suita (市立吹田サッカースタジアム, Shiritsu Suita Sakkā Sutajiamu) és un estadi de futbol situat a la ciutat de Suita, Prefectura d'Osaka, al Japó. Té capacitat per a 39,694 espectadors.
L'estadi és la seu del club Gamba Osaka de la primera divisió japonesa de futbol des de 2016 quan va substituir l'estadi commemoratiu de l'Expo'70 que havia estat el seu estadi entre 1980 i 2015.

## Referències

* ↑ (2015-08-31). "スタジアム竣工について". Nota de premsa. Arxivat 2015-12-20 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2015-12-20. [Consulta: 19 desembre 2016].
* ↑ «Gamba wait for new site». The Japan Times. [Consulta: 17 abril 2015].

## Enllaços externs

* Gamba Osaka (japonès)
* J.League Arxivat 2016-12-05 a Wayback Machine. (anglès)
* Stadium pictures Arxivat 2017-04-19 a Wayback Machine.
# Ernst Detlof von Krassow

Ernst Detlof von Krassow, nascut als volts de 1660 a la Pomerània Sueca, i morí el 23 de gener de 1714, va ser un militar i baró (1707) suec. Adam Philip von Krassow era el seu germà.

## Carrera militar

Sobresortí en la Guerra d'Escània, on combaté a la batalla de Landskrona, servint com alferes i tinent a la Guàrdia Reial. Després va participar en la Guerra dels Nou Anys en qualitat de coronel, també combaté a les forces auxiliars sueques als Països Baixos. El 1699 Krassow era coronel del regiment dragons Bremiska, va prendre part en la campanya polonesa de Carles XII i es destacà a les batalles de Lemberg i Fraustadt. Es va convertir en General Major de cavalleria el 1706, el 1708 comandà les tropes sueques a Polònia, el 1709 fou destinat a la Pomerània Sueca, esdevingué vicegovernador general de Bremen i Verden el 1710. Deixà el càrrec el 1712, però esdevingué vicegovernador de Wismar. El 1713 va ser ascendit a Tinent General.

## Família

Ernst Detlof von Krassow va tenir quatre filles i un fill. Karl Vilhelm von Krassow (1699-1735) fou diplomàtic i militar, no es cassà mai i fou el darrer de la dinàstia.

## Fonts

* ↑ Svensk uppslagsbok,Gunnar Carlquist
* ↑ Svenska adelns ättartavlor, Gustaf Elgenstierna
# Escairón

Escairón és una localitat gallega, capital del municipi d'O Saviñao, a la província de Lugo. Forma part de la parròquia de Vilasante. El 2011 tenia una població de 906 habitants segons l'IGE.
Les festes majors se celebren durant la primera setmana d'agost, en honor de la Verge dels Dolors. L'atractiu principal del programa és la "carrera de burros", que se celebra l'últim dia de festa i va seguida d'una competició de tir de corda per parròquies.

## Referències

* ↑ «IGE». Arxivat de l'original el 2016-01-09. [Consulta: 26 abril 2021].
# Esteve (fill de Tucídides)

Esteve (en llatí Stephanus, en grec antic Στέφανος) fou un escrivà grec, un dels dos fills de Tucídides. Plató comenta que encara que el seu pare el va educar amb gran cura, no va ser capaç d'arribar a l'excel·lència. Ateneu de Naucratis en fa menció, i diu que va ser l'escrivà d'un decret d'Alcibíades gravat a un pilar del temple d'Hèrcules a Cynosargos.

## Referències

* ↑ 1.Stephanus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 904
Viccionari
# Escané

Escané és un poble del municipi de Montanui, de la comarca de la Ribagorça de l'Aragó, damunt la riba esquerra de la Valira de Castanesa. Està situat a 1.269 metres d'altitud, a la vall de Castanesa. L'any 2006 tenia 10 habitants.
El llogaret d'Escané es troba entre Noals i Montanui. Podem arribar a Escané des de Noals, per la carretera 144 que va de La Pobla de Segur a Castilló de Sos.

## Història

Fins a l'any 1845 va tenir ajuntament propi. Després es va unir al de Montanui.

## Romànic

Sant Llop, església romànica, és la parròquia d'Escané. Va ser construïda en els segles XII-XIII. Fins a l'any 1956 Sant Llop va dependre del bisbe d'Urgell. L'1 de setembre són les festes patronals.
Dalt del llogaret hi ha l'ermita de Sant Aventín. El 14 de juny es fa la romeria.

## Economia

Al municipi els cereals i farratges són la base de la seua agricultura. També es dediquen a la ramaderia.

## Referències

* 1 2 3 4 Gran Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 5 6 7 «Informació a la web de l'ajuntament de Montanui». Arxivat de l'original el 2015-04-18. [Consulta: 19 abril 2015].
* ↑ Cruchaga, Luis Javier. PRAMES. Turbón y Sierra de Sis (en espanyol). PRAMES, 2002, p. 40 (Mapas excursionistas, 12). ISBN 84-8321-123-8.
* ↑ Vilà i Valentí, J. Atles Universal Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1986. ISBN 8485194411. p. 26
* ↑ La Gran Enciclopèdia en Català, 2004, p. 10.573.

## Bibliografia

* Gran Enciclopèdia Catalana.
* La Gran Enciclopèdia en Català. edicions 62, 2004. ISBN 84-297-5448-2.
# Estadi Municipal Futbol L’Hospitalet

L'Estadi Municipal Futbol L'Hospitalet és un estadi de futbol de L'Hospitalet de Llobregat, que es troba dins el complex esportiu de la Feixa Llarga, que inclou, a més d'aquest camp de futbol, un altre de futbol, un de rugbi i un de beisbol. Inaugurat el 1987 com a camp de beisbol, i conegut amb el nom de Estadi Olímpic Municipal de la Feixa Llarga o de Camp Municipal de Beisbol l'Hospitalet, fou seu de les competicions de beisbol dels Jocs Olímpics de Barcelona 1992. Inicialment, hi disputà els seus partits el Club de Beisbol Hèrcules l'Hospitalet. Reconvertit com a camp de futbol el 1999, el Centre d'Esports l'Hospitalet hi té la seu i hi disputa el seus partits.
Fou inaugurat com a camp de futbol el 20 de març de 1999, en un partit de lliga que enfrontà L'Hospitalet contra el CF Gavà, i que acabà en victòria local per 2-0.
El 9 de novembre de 2011, L'Hospitalet va jugar-hi contra el llavors vigent campió de lliga i d'Europa FC Barcelona en un partit de setzens de final de la Copa del Rei.

## Referències

* ↑ «Instal·lacions». Estadimunicipal.l-h.cat. [Consulta: 19 setembre 2019].
* 1 2 «Camp Municipal de Beisbol l'Hospitalet». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Gallego, Mari Carmen. «L'Hospitalet disfruta de la zona deportiva que nació con los JJOO» (en castellà). La Vanguardia, 30-07-2012. [Consulta: 18 setembre 2019].
* ↑ «Història del Centre d'Esports L'Hospitalet» (en castellà). la futbolteca.com. [Consulta: 2 octubre 2014].
* ↑ «Dades del partit l'Hospitalet - Barça, Copa del Rei 2011». Eurosport, 09-11-2011.

## Enllaços externs

* L'estadi al web oficial del CE L'Hospitalet Arxivat 2014-10-03 a Wayback Machine.
# Estadi Municipal Nou Pepico Amat

L'Estadi Municipal Nou Pepico Amat, inaugurat el 30 de setembre de 2012 i situat al carrer Heidelberg d'Elda (Vinalopó Mitjà), és un estadi de futbol de titularitat municipal en què juga actualment el Club Deportivo Eldense, amb capacitat per a 4.036 espectadors. L'estadi, de gespa artificial, està classificat com a Categoria 2 de la UEFA. Acull també els partits de l'Elda Industrial Club de Futbol. Alberga també les Escoles Esportives Municipals d'Arts Marcials i Gimnàstica de manteniment.

## Història

Construït amb fons provinents del Pla Confiança de la Generalitat Valenciana, va tindre un cost de 4,5 milions d'euros i vi a substituir l'antic estadi Pepico Amat, inaugurat el 1964.
L'estadi rep el nom de José Amat Cerdán, conegut com a Pepico Amat, qui va ser futbolista i entrenador de futbol i handbol, nascut a Elda el 1917 i mort el 23 de desembre de 1994. Va militar en les files del RCD Espanyol els anys 40.

## Referències

* ↑ «Nuevo Pepico Amat». cdeldense.es.
* ↑ «ESTADIO DE FÚTBOL NUEVO PEPICO AMAT». elda.com. Arxivat de l'original el 11 d'octubre de 2016. [Consulta: 27 agost 2016].
* ↑ «El nuevo Pepico Amat entrará en juego la próxima temporada». Diario Información, 17-11-2011.
* ↑ «José Amat Cerdán». bdfutbol.com. [Consulta: 18 octubre 2016].
# Evasió a Mckenzie

Evasió a Mckenzie (títol original en anglès: The McKenzie Break) és una pel·lícula britànica de Lamont Johnson estrenada el 1970. Ha estat doblada al català.

## Argument

Durant la Segona Guerra Mundial, presoners de guerra alemanys internats en un camp a Escòcia intenten evadir-se.

## Repartiment

* Brian Keith: Capità Jack Connor
* Helmut Griem: Willi Schlüter
* Ian Hendry: Major Perry
* Jack Watson: Major general Ben Kerr
* Patrick O'Connell: Sergent Major Cox
* Horst Janson: Tinent Neuchl
* Alexander Allerson: Tinent Wolff
* John Abineri: Hauptmann Kranz
* Constantine Gregory: Tinent Hall
* Tom Kempinski: Tinent Schmidt
* Eric Allan: Tinent Hochbauer
* Caroline Mortimer: Sergent Bell
* Mary Larkin: Caporal Jean Watt
* Gregg Palmer: Tinent Berger
* Michael Sheard: Unger
* Ingo Mogendorf: Tinent Fullgrabe

## Bibliografia

* Monthly Film Bulletin, Número 448 (anglès)

## Referències

* ↑ esadir.cat. Evasió a Mckenzie. esadir.cat.
* ↑ «The Mckenzie Break». The New York Times.
# Farmerville

Farmerville és una població dels Estats Units a l'estat de Louisiana. Segons el cens del 2000 tenia 3.808 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Farmerville tenia 3.808 habitants, 1.366 habitatges, i 932 famílies. La densitat de població era de 266,8 habitants/km².
Dels 1.366 habitatges en un 33,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 35,8% hi vivien parelles casades, en un 28,9% dones solteres, i en un 31,7% no eren unitats familiars. En el 28% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,53 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,11.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28,8% tenia menys de 18 anys, un 10,3% entre 18 i 24, un 24,9% entre 25 i 44, un 18,8% de 45 a 60 i un 17,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 76,7 homes.
La renda mitjana per habitatge era de 23.598 $ i la renda mitjana per família de 26.756 $. Els homes tenen una renda mediana de 26.798 $ mentre que les dones 19.250 $. La renda per capita de la població era de 12.258 $. Entorn del 23,3% de les famílies i el 30% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Farmerville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Farmerville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Falles 2023

Les Falles de València de l'any 2023 se celebraren del 15 al 19 de març d'aquell any. El primer premi de secció especial el va obtindre Falla Exposició, que per primer any en la història obtenia el màxim guardó amb un cadafal de David Sánchez Llongo.
Aquella edició va destacar per la gran afluència de visitants, amb més d'un milió de visitants i, on per exemple, les mascletaes arribaren a congregar pels volts de 175.000 persones, una xifra per damunt de les 100.000 que les solen visitar.
Pel que fa a fallers censats, també hi ha hagut un rècord amb uns 103.000 registrats enguany a les diferents comissions que hi participen a la festa.

## Referències

* ↑ Camacho, Noelia. «La falla Exposición enamora a los valencianos». Las Provincias, 17-03-2023. [Consulta: 19 març 2023].
* ↑ País, El. «Exposición-Micer Mascó se convierte en la mejor falla de Valencia por primera vez en su historia» (en castellà), 16-03-2023. [Consulta: 19 març 2023].
* ↑ Serrano, Álex. «Valencia vive unas Fallas de récord» (en castellà), 19-03-2023. [Consulta: 19 març 2023].
* ↑ Vigara, J. M. «Avalancha de visitantes en unas fallas "explosivas"» (en castellà), 19-03-2023. [Consulta: 19 març 2023].
* ↑ «València viu una nit de la ‘cremà’ multitudinària». Vilaweb. [Consulta: 20 març 2023].
| Precedit per: Falles 2022 | Falles 2023 | Succeït per: Falles 2024 |
# Kazuo Imanishi

Kazuo Imanishi (Prefectura d'Hiroshima, 12 de gener de 1941) és un futbolista japonès que disputà tres 3 partits amb la selecció japonesa.

## Enllaços externs

* Japan National Football Team Database
# Ferganà (ciutat)

Ferganà o Fergana o Fargana (uzbek Farg'ona; persa فرغانه, rus Фергана) és una ciutat de l'Uzbekistan capital de la província de Ferganà amb una població vers 2004 de 214.000 habitants. Està a la vall de Ferganà i prop de la frontera entre el Kirguizstan, el Tadjikistan, i l'Uzbekistan. Fergana és a 420 km a l'est de Taixkent.

## Història

Durant la guerra Sinoxiongnu, en la campanya de 101 aC, els Han van conquerir Ferganà, a gran distància de la capital Chang'an.
El 1876 el kanat de Kokand fou annexionat pels russos i esdevingué la província de Ferganà (Ferganskaia Óblast) nom agafat de la vall. La capital fou a una ciutat nova anomenada Nova Margelan (rus: Новый Маргелан) fundada com a guarnició pels russos a uns 20 km d'una antiga ciutat anomenada Margilan. Del 1907 al 1924 va portar el nom de Skóbelev (Скобелев) del pel nom del primer governador rus de la vall, Mikhaïl Skóbelev. Posteriorment va agafar després el nom actual de Ferganà a partir del de la província.

## Referències

* ↑ Lewis, Mark Edward. The Early Chinese Empires (en anglès). Harvard University Press, 2009, p. 143. ISBN 0674040147.

## Bibliografia

* Jean-Marie Thiébaud, Personnages marquants d'Asie centrale, du Turkestan et de l'Ouzbékistan, Paris, L'Harmattan, 2004. ISBN 2-7475-7017-7.

## Enllaços externs

* portal de Ferghana i l'Àsia central Arxivat 2020-05-10 a Wayback Machine.
* art de Fergana i l'Uzbekistan
* Mapa
# Millie Bright

Millie Bright (Chesterfield, 21 d'agost de 1993) és una futbolista anglesa que juga com a defensora al Chelsea, i a la selecció d'Anglaterra. Anteriorment va jugar a Doncaster Belles, Leeds Ladies i va representar Anglaterra a les categories inferiors.
Bright va ser nomenada Vauxhall England Jugadora Jove de l'Any el 2016. Amb el Chelsea, va guanyar tres títols de lliga el 2015, 2017-18 i 2019-20, així com la FA Women's Cup 2015 i 2017-18. El 2020, va ajudar al club a guanyar el Community Shield de la FA del 2020.
Bright va ser nomenada a l'equip de l'any de la PFA per a les temporades 2017-18 i 2019-20. Els anys 2020 i 2021, va ser nomenada al FIFA FIFPro Women's World11.

## Referències

* ↑ «Chelsea Ladies: Millie Bright joins Blues from Doncaster Belles». BBC, 10-12-2014. [Consulta: 6 maig 2016].
* ↑ «Chelsea Ladies: European debut puts champions' party on hold». BBC, 06-10-2015. Arxivat de l'original el 17 d’agost 2016. [Consulta: 6 maig 2016].
* ↑ «From Doncaster Belles to the World Cup for England's Millie Bright». Yorkshire Post, 25-05-2019.
* ↑ «Chelsea Ladies Sign Millie Bright from Doncaster Belles». England Football Association.
* ↑ «MILLIE BRIGHT FIRES CHELSEA TO WOMEN'S COMMUNITY SHIELD GLORY». Eurosport, 29-08-2020.
* ↑ «The FIFA FIFPRO Women's World 11 of 2019–2020 – FIFPRO World Players' Union» (en anglès), 17-12-2020.
* ↑ «2020–2021 Women's FIFA FIFPRO World 11 Revealded» (en anglès), 17-01-2022.
# Hinojales

Hinojales és un poble de la província de Huelva (Andalusia), que pertany a la comarca de Sierra de Huelva.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1996 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 |
| 441 | 440 | 436 | 432 | 417 | 402 | 400 | 392 | 381 | 300 |

## Enllaços externs

* Web de Hinojales Arxivat 2012-06-26 a Wayback Machine.
* Hinojales - Sistema d'Informació Multiterritorial d'Andalusia
# MP 73

El MP 73 és un model de tren francès utilitzat al Metro de París. Els trens van ser construïts per Alstom i lliurats l'any 1974, quan la RATP va decidir reformar la línia 6 per a l'ús de trens amb rodadura pneumàtica, de manera que només funciona en aquesta línia. ls MP 73 estan limitats electrònicament a 70 km / h, posseeixen una potència de tracció servomotor a de 720 v en comptes de 750 v. Tenen pneumàtics radials, caixes d'alleujament, i la seva part frontal molt estilitzada està basada en la seva germana MF 67. També es va variar la disposició dels seients, buscant una major comoditat.
Per altres països aquest tren té 2 variants:
* El Metro de Santiago compte una versió reforçada denominada NS 74, la qual va ser lliurada abans de la comanda francès, en formacions de 5,6 i 7 cotxes per tren. En algun moment, es va usar una versió de 4 cotxes a la Línia 2 del Metre de Santiago de Xile.
* El Metro de Ciutat de Mèxic també compta amb una versió reforçada però de disseny igual al MP 68, la qual s'anomena MP-82

## Història

la línia 6 del metro de París va ser convertida a rodadura pneumàtica a causa dels trams perllongats en què circula l'aire lliure, on es produïa molt soroll i vibracions en usar trens de material ferri estàndard. El disseny està basat en el model MF 67, però en versió pneumàtica. Alstom va lliurar un total de 252 vagons, dels quals sis han estat desballestats.
El MP 73 va formar part d'un programa de renovació engegat l'any 2000. Els trens estan formats per 5 cotxes, i continuaran els seus recorreguts per la línia 6 fins al lliurament de les unitats MP 09. Després d'això podrien ser recondicionats per a qualsevol altre metro del món que utilitzi el mateix sistema.

## Notes

* ↑ source : Chemin de fer régionaux et urbains de la FACS, No. 130 de 1975.
* ↑ Le métro de Paris, Gaston Jacobs.

## Bibliografia

* Jean Robert, Notre métro, éd. Jean Robert, 1983, 512 p.
* Le Patrimoine de la RATP, éditions Flohic, 1996, 400 p.
* Bernard Sirand-Pugnet, De la Grand-mère à Météor, 45 ans d'évolution de la technologie des voies au métro de Paris, 1997, 223 p.
* Gaston Jacobs, Le Métro de Paris : un siècle de matériel roulant, éditions la Vie du Rail, 2001.
* Éditions La Vie du Rail. Un siècle de métro en 14 lignes. De Bienvenüe à Météor.