OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Maica Rafecas

Maria Carme «Maica» Rafecas (Llorenç del Penedès, abril de 1987) és una escriptora, educadora social, antropòloga i tècnica editorial catalana. És coautora a diverses antologies, és membre del grup poètic-musical Versaleta i col·labora en diferents activitats literàries i investigacions culturals, com l'inventari del patrimoni immaterial de l'Institut d’Estudis Penedesencs, entre d'altres. L'any 2017 publicà el poemari Blanc breu, amb el qual fou guardonada amb el premi València Nova Alfons el Magnànim.
L'any 2021 veié la llum la seva primera novel·la, El setembre i la nit, que narra la lluita heroica que inicia la protagonista quan s'assabenta de la imminent expropiació de la petita vinya familiar, a causa de la propera construcció d'un polígon industrial, i exigeix al seu pare que no accepti la indemnització, per dignitat. «Un llibre commovedor sobre l'entorn, les traves de la família i els camins que ens poden fer tornar a casa per emprendre un èxode interior, la insatisfacció perenne per la falta d'alternatives al present i l'impuls abassegador per la vida».

## Obra publicada

* Blanc breu. Alzira: Bromera, 2017. ISBN 978-84-9026-779-0.
* El setembre i la nit. Barcelona: LaBreu, 2021. ISBN 978-84-121712-8-0.

## Referències

* ↑ Gonzàlez, Xavi. «La literatura consisteix a explorar els límits per apropar-nos més a la vida i les emocions». El 3 de vuit, 23-04-2021. [Consulta: 4 juny 2021].
* ↑ «La llorencenca Maica Rafecas publica la seva primera novel·la “El setembre i la nit”». El 3 de vuit, 23-03-2021. [Consulta: 4 juny 2021].
* ↑ Martí Font, Jordi. «'El setembre i la nit', la humanitat segons Maica Rafecas», 29-03-2021. Arxivat de l'original el 2021-06-04. [Consulta: 4 juny 2021].
* ↑ El Mouhadab Carbonell, Míriam. «De la terra que s'escola». Setembre, 23-04-2021. [Consulta: 4 juny 2021].
# Miquel III

Miquel III és el nom dels següents personatges:
* Miquel III d'Alexandria (? – 907), papa copte d'Alexandria
* Miquel III de Constantinoble (? – 1178), patriarca de Constantinoble
* Miquel III de Dioclea (? – 1186/1189), príncep de Dioclea
* Miquel III l'Embriac (839/840 – 867), emperador romà d'Orient
# Miquel Medir

Miquel Medir fou mestre de capella de Canet de Mar el 1760 i entre 1792 i 1793.

## Biografia

Miquel Medir va entrar a residir a la comunitat de les preveres de Sant Pere i Sant Pau de Canet de Mar després de 1738. El seu successor com a mestre de capella fou Josep Saurí, el qual assumí el magisteri entre 1793 i 1834.
El 1788 fou l'examinador de Joan Oller i Matas, que juntament amb Miquel Bassols i Nicolau Guanyabens van concedir la plaça de contralt al candidat.

## Referències

* ↑ Gregori i Cifré, Josep Maria. Inventaris dels fons musicals de Catalunya. Volum 1: Fons de l'Església Parroquial de Sant Pere i Sant Pau de Canet de Mar. Barcelona: Generalitat de Catalunya, Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació, 2009, p. 25, 32 i 33. ISBN 9788439379676.
# Henri Moissan

Ferdinand Frederick Henri Moissan (París, França, 1852 - íd., 1907) fou un químic i professor universitari francès guardonat amb el Premi Nobel de Química l'any 1906.

## Biografia

Va néixer el 28 de setembre de 1852 a la ciutat de París. Va estudiar al Liceu de Meaux, a l'Institut d'Agronomia de París i a l'Institut de Toxicologia de la mateixa ciutat. Va treballar al Museu Nacional d'Història Natural de París i als laboratoris d'Edmond Frémy.
Posteriorment va ser professor a l'Escola Superior de Farmàcia des de 1879, arribant a impartir química i toxicologia el 1886. Des de 1900 va ser professor de química a la Universitat de París. Va ingressar en l'Acadèmia de Ciències en 1891.
Moissan va morir sobtadament a la ciutat de París el 20 de febrer de 1907, suposadament a causa d'un atac d'apendicitis.

## Recerca científica

Inicià la seva recerca al voltant del fluor el 1884, però no fou fins a l'any 1886 que va aconseguir aïllar el fluor, en forma de gas groguenc verdós, per l'electròlisi d'una solució de fluorhidrat potàssic en l'àcid fluorhídric. L'existència del fluor es coneixia des de molts anys abans, però tots els intents d'obtenir-lo havien fracassat, i fins i tot alguns investigadors havien mort en l'intent.
També va idear un forn d'arc capaç d'arribar a temperatures de 4.100 °C, que permet reduir els minerals de certs metalls, com l'urani, crom, wolframi, vanadi, manganès, titani i el molibdè.
El 1892 va donar a conèixer el seu mètode de preparació de petits diamants artificials a partir de carboni dissolt en ferro colat, el que va produir una gran sensació. Fou un dels primers a realitzar investigacions al voltant del calci, descobert l'any 1808 per Humphry Davy, aconseguint una puresa del 99% per l'electròlisi del iodur de calci (CaI₂).
El 1906 fou guardonat amb el Premi Nobel de Química pels seus experiments sobre l'aïllament del fluor. Al seu retorn a París va morir sobtadament sense saber-se si els seus experiments al voltant del fluor hi van contribuir.

## Referències

* ↑ Laylin, James K. Nobel Laureates in Chemistry, 1901-1992. Chemical Heritage Foundation, 30 d'octubre de 1993, p. 35–41. ISBN 978-0-8412-2690-6 [Consulta: 27 agost 2017].

## Enllaços externs

* «Henri Moissan» (en anglès). The Nobel Prize. The Nobel Foundation.
# Horné Obdokovce

Horné Obdokovce és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Nitra, al sud-oest del país.
La primera menció escrita de la vila es remunta al 1283.

## Referències

* ↑ «Population and housing census» (en anglès). Statistical Office of the Slovak Republic, 2011. [Consulta: 19 desembre 2021].
* ↑ «História obce Horné Obdokovce». Ajuntament d'Horné Obdokovce. [Consulta: 19 desembre 2021].
# Herta Frankel

Herta Frankel (Viena, 1913 - Barcelona, 17 de febrer de 1996) fou una ballarina i marionetista nascuda a Àustria i instal·lada a Barcelona des de 1942.
Hertha Frankel s'inicià en el món artístic fent de ballarina en el Ballet Infantil de l'Òpera de Viena. Més tard, continuà la seva carrera en el món de la interpretació, fent també incursions com a cantant.
El 1942, fugint de la Segona Guerra Mundial, va arribar a Barcelona amb el grup de titellaires Els Vienesos. Un parell d'anys després es van instal·lar al barri de la Teixonera en una torre que era a la confluència dels carrers de Santa Rosalia i del Besòs, que actualment s'anomena 'Els Vienesos', davant mateix de la casa dels Teixonera. En aquesta casa van néixer moltes de les propostes artístiques d'aquesta important companyia de titelles.
Especialment popular en els primers anys de la televisió espanyola com a integrant de l'anomenada Companyia dels Vienesos, conjuntament amb Franz Joham, Gustavo Re i el seu acompanyant Artur Kaps. Fou una autèntica pionera dels programes infantils de la Televisió Espanyola, i és recordada especialment al costat de La Perrita Marilín, un gos impertinent (creació de la ninotaire Elvira de Loyzaga). Altres ninots que cobraren vida gràcies a Hertha foren Pepito, la ratita Violeta i la tía Cristina.
El 1964 se li concedí el Premi Ondas i el 1985 va obtenir el Premi FAD Sebastià Gash d'honor.
Entre 1973 i 1976 actuà en el restaurant d'espectacles Scala Barcelona.
La seva col·lecció completa de titelles es pot visitar al Parc d'Atraccions del Tibidabo.
El 2015 es va posar el seu nom a una plaça recentment remodelada del barri de la Teixonera, al costat del Centre Cívic Teixonera.

## Trajectòria a la TV

* Tiovivo (1960)
* Fiesta con nosotros (1962)
* Amigos del martes (1963-1964)
* Día de fiesta (1966-1969)
* Vuestro amigo Quique (1972)
* La cometa blanca (1982)

## Referències

* ↑ Nascuda el 1914 segons «Herta Frankel». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana., i el 1923 segons IMDB
* ↑ «Esquela mortuòria». La Vanguardia, 19-02-1996, pàg. 32.
* 1 2 «Celebració de la nova plaça dedicada a Herta Frankel». Ajuntament de Barcelona, 13-10-2015. Arxivat de l'original el 9 de novembre 2022. [Consulta: 9 novembre 2022].
* ↑ S.L., Prisa Digital. «Premios Ondas» (en anglès). Arxivat de l'original el 2018-10-20. [Consulta: 20 octubre 2018].
* ↑ «Premis FAD Sebastià Gasch d'Arts Parateatrals». [Consulta: 13 octubre 2022].
* ↑ AADD. Museus i Centres de Patrimoni Cultural a Catalunya. Barcelona: Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya, 2010, p. 20. ISBN 84-393-5437-1.

## Enllaços externs

* Marionetarium.com, web oficial de la Companyia de Marionetes Hertha Frankel
* Obituitari a La Vanguardia (castellà) Edició de 19/febrer/1996.
# Ialunínskoie

Ialunínskoie (en rus: Ялунинское) és un poble de l'óblast de Sverdlovsk, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 568 habitants.

## Referències

* ↑ Статья об открывшемся новом ФАПе в посёлке Белоречка
* ↑ «Поселок Басьяновский» (en rus). Информация о Свердловской области. Свердловская областная универсальная научная библиотека им. В. Г. Белинского. [Consulta: 18 agost 2019].
* ↑ «Об отнесении рабочего поселка Басьяновский, расположенного на территории Верхнесалдинского района, к категории сельских населенных пунктов к виду поселок, Закон Свердловской области от 21 июля 2004 года №54-ОЗ». docs.cntd.ru. Arxivat de l'original el 2018-04-23. [Consulta: 22 abril 2018].
# Higashi-Kagura

Higashi-Kagura (東神楽町, Higashi-Kagura-chō), sovint romanitzat com a Higashikagura és una vila i municipi de la subprefectura de Kamikawa, a Hokkaido, Japó i pertanyent al districte de Kamikawa (Ishikari).

## Geografia

El municipi de Higashi-Kagura està situat al bellmig de la subprefectura de Kamikawa, sent el municipi amb la menor superfície de tota la subprefectura. El terme municipal de Higashi-Kagura limita amb els de Higashikawa al nord, Biei al sud i amb Asahikawa, capital subprefectural, a l'oest.

## Història

L'any 1943 es funda el poble de Higashi-Kagura com una escissió del poble de Kagura, actualment integrat dins de la ciutat d'Asahikawa. L'any 1966 s'inaugura l'aeroport d'Asahikawa que comença la seua activitat i alhora Higashi-Kagura esdevé vila, el seu actual estatus legal.

## Política i govern
### Alcaldes

La llista comença l'any 1966 perque és quan es fundà el poble.
* Toshio Yamagata (1966-1974)
* Kisaburō Horiguchi (1974-1982)
* Rokuzō Mizukami (1982-1988)
* Sadaharu Sekizaki (1988-2008)
* Keiko Kawano (2008-2012)
* Susumu Yamamoto (2012-present)

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1980 |
| ND | ND | ND | 7.138 | 6.946 | 5.693 | 5.425 |
| 1990 | 2000 | 2010 | 2020 | 2030 | 2040 | 2050 |
| 5.763 | 8.127 | 9.296 | 10.174 | - | - | - |

## Transport

L'Aeroport d'Asahikawa, tot i el seu nom, es troba dins del terme municipal de Higashi-Kagura.

### Ferrocarril

Al municipi no hi ha cap estació de ferrocarril.

### Carretera

* Prefectural 37 - Prefectural 68 - Prefectural 213 - Prefectural 294 - Prefectural 1160

## Referències

* ↑ https://map.yahoo.co.jp/address?ac=01453
* ↑ http://www.kamikawa.pref.hokkaido.lg.jp/gyosei/machi/index.htm
* ↑ Statistics Bureau of Japan
# Informàtica jurídica

Disciplina que s'encarrega de l'aplicació dels coneixements informàtics en el dret, creant un mitjà més eficient i dinàmic per a l'execució de les lleis en general.
La informàtica jurídica es divideix en tres àrees:
* Informàtica jurídica de gestió.
* Informàtica jurídica documental.
* Informàtica jurídica de decisió.
# Hypsugo cadornae

Hypsugo cadornae és una espècie de ratpenat de l'Índia, Laos, Myanmar, Tailàndia i el Vietnam.

## Referències

* Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World. A Taxonomic and Geographic Reference (en anglès). 2 volums. 3a edició. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2005. ISBN 978-0-8018-8221-0.

## Enllaços externs

* Fordham et al. (2006). Hypsugo cadornae. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 29 desembre 2007 (en anglès). (anglès)
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# Hypsugo macrotis

Hypsugo macrotis és una espècie de ratpenat que viu a Brunei, Indonèsia i Malàisia.

## Referències

* Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World. A Taxonomic and Geographic Reference (en anglès). 2 volums. 3a edició. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2005. ISBN 978-0-8018-8221-0.

## Enllaços externs

* Fordham et al. (2006). Hypsugo macrotis. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 30 desembre 2007 (en anglès). (anglès)
* Distribució mundial d'aquesta espècie. (anglès)
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# Illa Sturge

L'illa Sturge és una de les tres illes principals de les deshabitades illes Balleny, a l'oceà Antàrtic. Es troba 25 quilòmetres al sud-est de l'illa Buckle i 95 quilòmetres al nord-est del cap Belousov, a la terra ferma de l'Antàrtida. Fa uns 37 quilòmetres de llarg per 9 d'ample. La seva superfície és de 437.2 km².
Té un origen volcànic. El punt més alt és l'estratovolcà Brown Peak, que s'eleva fins als 1.705 o 1.524 msnm segons les fonts.
L'illa va rebre el nom en honor de Thomas Sturge, un dels mercaders londinencs que van finançar l'expedició liderada per John Balleny.
L'illa és reclamada per Nova Zelanda com a part de la Dependència de Ross, però la reclamació està subjecta a les disposicions del Tractat Antàrtic.

## Referències

* ↑ The Antarctic – Sector 4.20 – Balleny Islands (anglès; PDF-Datei; 350 kB)
* ↑ «Sturge Island», Global Volcanism Program, Smithsonian Institution. [Consulta: 10 abril 2020].
* ↑ Brown Peak, Composite Gazetteer of Antarctica, Scientific Committee on Antarctic Research. US source.
* ↑ Brown Peak, Composite Gazetteer of Antarctica, Scientific Committee on Antarctic Research. NZ source.
* ↑ 14728 U.S. Geological Survey Geographic Names Information System: Sturge Island (en anglès)
# Hylopanchax stictopleuron

Hylopanchax stictopleuron és una espècie de peix de la família dels pecílids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 3,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: Gabon, República Democràtica del Congo i República del Congo.

## Referències

* ↑ ITIS (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès) i (txec)
# Indecidibilitat

«Indecidibilitat» té aquests significats:
* lògica matemàtica:
** Teorema d'incompletesa de Gödel (article de 1931 de Kurt Gödel Sobre sentències formalment indecidibles de "Principia Mathematica" i sistemes afins).
** incompletesa de Gödel i indecisió doxàstica.
** Indecidibilitat, qualitat d'un problema de decisió (recursivament) indecidible, que no pot decidir-se per cap algorisme.
* Altres usos:
** Objecte impossible o figura indecidible.
** Conjunt recursivament enumerable o conjunt semi.
# Interjet

Interjet, nom comercial de ABC Aerolíneas, S.A. de C.V., és una aerolínia de baix cost amb seu a Ciutat de Mèxic (Mèxic). Es tracta de la tercera aerolínia del país, després d'Aeroméxico i Volaris, amb vols a destinacions nacionals i internacionals a gran part de les Amèriques. A agost del 2019, la seva flota incloïa 46 Airbus A320-200, 5 A320neo, 6 A321-200, 8 A321neo i 5 Sukhoi Superjet 100, amb comandes per a uns altres 30 avions A320neo.

## Referències

* ↑ «Política de privacidad de la información proporcionada» (en castellà). Interjet.com.mx. Arxivat de l'original el 21 d’abril 2015. [Consulta: 24 abril 2015].
# Húnnic

El húnnic o llengua húnnica és la llengua que van parlar els huns, avui extinta. Queden molt pocs registres d'aquesta llengua.
Una de les hipòtesis més versemblants la fa una llengua altaica emparentada amb el modern txuvaix. L'enciclopèdia Britànica diu que els huns probablement foren parlants d'un tipus de llengua turquesa coneguda per "r-" i "l-" que avui dia només és parlat pels txuvaix, descendents dels búlgars del Volga; els altres llenguatges turcs són del tipus "z-" i "s-".
# Høgtuvaïta

La høgtuvaïta és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup de la rhönita. Rep el nom del pic Høgtuva, a Noruega, la seva localitat tipus.

## Característiques

La høgtuvaïta és un silicat de fórmula química Ca₄[Fe$^{2+}$₆Fe$^{3+}$₆]O₄[Si₈Be₂Al₂O$_{36}$]. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1990, i la primera publicació data del 1994. Cristal·litza en el sistema triclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la høgtuvaïta pertany a «09.DH - Inosilicats amb 4 cadenes senzilles periòdiques, Si₄O₁₂» juntament amb els següents minerals: leucofanita, ohmilita, haradaïta, suzukiïta, batisita, shcherbakovita, taikanita, krauskopfita, balangeroïta, gageïta, enigmatita, dorrita, krinovita, makarochkinita, rhönita, serendibita, welshita, wilkinsonita, safirina, khmaralita, surinamita, deerita, howieïta, taneyamalita, johninnesita i agrel·lita.
Els exemplars que van servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troben conservats al Museu geològic-mineralògic de la Universitat d'Oslo (Noruega), i a la Smithsonian Institution, als Estats Units.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al dipòsit de beril·li de Høgtuva, a Bordvedåga, dins el municipi de Rana (Nordland, Noruega). Es tracta de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Høgtuvaite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 19 gener 2020].
# Ignasi Jiménez Raneda

Ignasi Jiménez Raneda és el rector de la Universitat d'Alacant.

## Biografia

Nascut a Alagó l'any 1951, és casat i té dos fills. Després de fer els estudis primaris i secundaris a Saragossa, va cursar Ciències Polítiques, Econòmiques i Comercials a la Universitat de València. Llicenciat en la secció de Ciències Econòmiques (1973), li van concedir el premi Cañada Blanch, amb el qual es reconeixien les millors tesines. La seva carrera acadèmica va començar a la Universitat de València, com a ajudant i becari de FPI. El 1978 va obtenir el grau de doctor en Ciències Econòmiques i es va incorporar a l'antic Col·legi Universitari (CEU). Integrat a la Universitat d'Alacant des del moment en què va ser creada, va obtenir la plaça de professor adjunt numerari el 1984 i, l'any 1986, la de catedràtic d'universitat en l'àrea de Fonaments de l'Anàlisi Econòmica.
La seva activitat investigadora s'ha centrat, sobretot, en l'àmbit de la microeconomia; en particular en els models d'economia internacional i en l'anàlisi de models lineals d'equilibri general. És autor de dos llibres i ha publicat diversos articles en revistes nacionals i internacionals especialitzades. Ha participat en diversos projectes d'investigació de la CICYT, ha presentat ponències en congressos i ha impartit seminaris centrats en les àrees en què està especialitzat.
També ha format part de comitès externs d'avaluació del Pla Nacional d'Avaluacions de les Universitats. El 1986 ingressà en el Consell d'Administració de la CAM, de la qual va ser vicepresident segon i president del Consell Territorial d'Alacant.

## Gestió universitària

El seu comprimís amb la gestió universitària va començar l'any 1984. Primerament com a vicedegà de la Facultat de Ciències Econòmiques (1984-1986) i després com a degà (1986-1990). Ha estat director del Departament de Fonaments de l'Anàlisi Econòmica (1999-2002) i, pel juny de 2001, es va fer càrrec del Vicerectorat de Planificació Econòmica, Infraestructures i Serveis. Des del 25 de gener de 2005, ocupa el càrrec de rector de la Universitat d'Alacant.
# Lori pitgroc

El lori pitgroc (Trichoglossus capistratus) és una espècie d'ocell de la família dels psitàcids que habita la selva humida de Sumba, Wetar i Timor, a les illes Petites de la Sonda. Conté diverses subespècies, ubicades tradicionalment a Trichoglossus haematodus.
# Central Elèctrica Bassols (Olot)

La Central Elèctrica Bassols és una obra noucentista d'Olot (Garrotxa) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici industrial entre mitgeres, de dos pisos, planta baixa i soterrani. Fins al primer pis la façana és de pedra, les finestres d'aquest pis tenen els angles superiors arrodonits i doblats, les altres són quadrades. Presenta un cos més alt amb teulat ondulat. A la façana es desenvolupa la clàssica galeria contínua per sota dels ràfecs de la coberta, que mostren les peces metàl·liques que els sustenten.

## Història

L'any 1905 el grup Bassols va iniciar la seva activitat de generació i distribució elèctrica, procedent de la central hidroelèctrica Molí Nou del terme d'Argelaguer al curs del riu Fluvià, a la zona de Banyoles. Més tard es va anar augmentant la cobertura del subministrament a diverses zones de la comarca de la Garrotxa, a la vegada que es construïen noves centrals hidroelèctriques i tèrmiques. L'edifici va patir una ampliació de la mà del mateix arquitecte pel costat que dona a l'avinguda de Girona, i malgrat que l'interior ha sofert una transformació total, s'utilitzen elements formals similars als de la central elèctrica Berenguer que Roca i Pinet va construir posteriorment Girona (1922-24).

## Referències

* 1 2 «Central Elèctrica Bassols». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 febrer 2019].
# Central Elèctrica Estebanell

Central Elèctrica Estebanell és una obra del municipi de Sant Pau de Segúries (Ripollès), al peu del riu Ter, inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de forma rectangular amb murs de pedra de granit, de paredat lliure, i presa amb morter de ciment. La coberta és de teula àrab, amb vessants a dues aigües suportades per encavallades de fusta. L'interior és molt lluminós gràcies a una perfecta i harmònica distribució de les finestres.

## Història

La central elèctrica es construí el 1870, d'estil modernista a la seva decoració interior. Subministrava energia elèctrica a la colònia Matabosch, fàbrica textil que tenia 300 telers. La companyia elèctrica Estabanell i Pahissa l'any 1923 va comprar la colònia al propietari, Antoni Matabosch, i la colònia va passar a anomenar-se Colònia Estabanell, denominació que encara perdura en l'actualitat.L'any 1940 fou destruïda per una riuada del Ter, que va fer molt de mal a tota la comarca. Posteriorment es reconstrueix de bell nou.

## Referències

* 1 2 «Central Elèctrica Estebanell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 gener 2016].
* ↑ «Colònia i Central Elèctrica Estebanell o Can Matabosch» (HTML). Catàleg General. Col·legi d'Arquitectes. Demarcació de Girona. [Consulta: 19 novembre 2019].
* ↑ «Colònia Estabanell» (HTML). Ruta del patrimoni cultural fluvial. Consorci del Ter. [Consulta: 19 novembre 2019].