OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Maracay

Maracay és una ciutat veneçolana, capital del municipi Atanasio Girardot i de l'estat d'Aragua. Està situada en la regió central de Veneçuela, a la vora de la Serralada de la Costa, i se situa a 109 km al sud-oest de la ciutat de Caracas. Rep el malnom sovint de la «la Ciutat Jardí» i en menor mesura com «el Bressol de grans Toreros».
La seua denominació polític-territorial ha patit amb el pas dels anys; per això en les pàgines d'història es parla de Maracay com vila de la província de Caracas, després ciutat de l'estat d'Aragua, i després parteix de l'estat Guzmán Blanco, del Gran Estat Bolívar, i del Gran Estat Guzmán Blanco, per a quedar definitivament capital de l'estat Aragua. Durant el període del general Juan Vicente Gómez, Maracay va patir una forta transformació urbanística i econòmica. En la dècada dels cinquanta es gesta un important procés d'industrialització de la ciutat i en els anys seixanta es produeixen forts moviments d'immigració i invasió de terres.
Sobre la base dels resultats del cens de 2001, per a l'any 2010, Maracay ostentava una població d'1.300.000 habitants, compresa pels municipis de Girardot, Mario Briceño Iragorry, Francisco Linares Alcántara, José Ángel Llepes, Bolívar, Santiago Mariño, Sucre i Libertador, sent una de les cinc principals ciutats de Veneçuela.
És coneguda com el bressol de l'aviació veneçolana, tant civil com militar. Ací va nàixer la primera aerolínia del país, Aeropostal, l'aeroport natal del qual va ser la Base Mariscal Sucre, el si de l'escola primigènia de la Força Armada Nacional. La ciutat és una reconeguda zona industrial i important centre cultural per la seua quantitat de museus, teatres i biblioteques.
En un dels desenvolupaments urbanístics dels anys 1920, es va construir l'anomenat Pasaje y Barrio Catalán, per allotjar els tècnics i obrers catalans que s'hi van instal·lar per treballar en els telers.
L'origen del nom de Maracay és desconegut, encara que existeixen diverses teories que intenten explicar-lo. Una d'elles és que deu el seu nom al maracayá, paraula de llengua caribenya que designa a un felí que antigament habitava aquestes terres i que s'assembla al jaguar de pell fosca. Altra teoria és que Maracay ha d'haver pres el seu nom a l'aguerrit cacic Maracay (paraula carib que significa "tigre"), tenaç lluitador de la tribu dels aragues, en temps de la conquesta.

## Referències

* ↑ http://www.grupourimare.com/pasaje-y-barrio-catalan-2 Arxivat 2012-10-29 a Wayback Machine.
# Saint-Denis FC

El Saint-Denis Football Club és un equip de futbol de l'Illa de la Reunió que juga en la Primera Divisió de les Illes Reunió, la màxima categoria de futbol en el departament d'ultramar de França. Fins al 1998 s'anomenà Club Sportif Saint-Denis.

## Palmarès

* Primera Divisió de l'Illa de la Reunió:
       1980, 1984, 1987, 1995, 1996
* Copa de l'Illa de la Reunió:
       1974, 1975, 1977, 1978, 1979, 1985, 1986, 1988
* Copa D.O.M:
       1996
* Copa de Campions d'Ultramar:
       1997

## Referències

* ↑ «Réunion - Saint-Denis FC - Results, fixtures, squad, statistics, photos, videos and news - Soccerway». int.soccerway.com. [Consulta: 3 novembre 2018].
* ↑ «Réunion - List of Champions». RSSSF.
* ↑ «Réunion - List of Cup Winners». RSSSF.
* ↑ «France - Coupe des clubs champions d'Outremer (Coupe D.O.M.-T.O.M.)». RSSSF.
# Salacgrīva

El municipi de Salacgrīva (en letó: Salacgrīvass novads) és un dels 110 municipis de Letònia, que es troba localitzat al nord del país bàltic, i que té com a capital la localitat de Salacgrīva. El municipi va ser creat l'any 2009 després de la reorganització territorial.

## Ciutats i zones rurals

* Ainaži (ciutat i zona rural)
* Liepupes pagasts (zona rural)
* Salacgrīva (ciutat i zona rural)

## Població i territori

La seva població està composta per un total de 9.581 persones (2009). La superfície del municipi té uns 637,6 kilòmetres quadrats, i la densitat poblacional és de 15,03 habitants per kilòmetre quadrat.

## Referències

* ↑ «Iedzivotaju skaits Latvija 2009.gada 14.janvari, pašvaldibu velešanu izsludinašanas diena» (en letó). Comissió Central d'Elecció de la República de Letònia. Arxivat de l'original el 2012-04-06. [Consulta: 16 gener 2015].
* ↑ «Administrativi teritorialais iedalijums» (doc) (en letó). Ministeri de Protecció del Medi Ambient i Desenvolupament Regional, 2008. Arxivat de l'original el 2012-04-26. [Consulta: 16 gener 2015].
# Salabre

Un salabre és un instrument manual per atrapar animals menuts, normalment peixos o insectes. Els salabres consisteixen en un pal més o menys llarg que duu una anella fixada a un extrem amb una bossa de xarxa més o menys gran o profunda en forma de mitjó.

## Variants
### Salabres de pesca

Els salabres utilitzats com a art de pesca serveixen per a capturar peixos molt petits o per ajudar a la pesca de peixos grans. En aquest darrer cas s'utilitza generalment al moment de treure els peixos a terra o a bord de la barca o d'un parany. Aquests salabres solen ser prou forts, amb un pal robust, anella d'acer i una xarxa forta.
Històricament la gent del ja desaparegut poble karok pescaven amb salabres. Aquest poble vivia al baix riu Klamath de la costa del Pacífic.
A Anglaterra l'única forma legal de pescar l'anguila actualment és amb salabre. Aquesta forma de pesca s'ha vingut practicant al llarg dels segles als rius Parrett i Severn.

### Altres tipus

* Els salabres per capturar papallones i altres insectes són utilitzats generalment pels entomòlegs. Normalment tenen un pal llarg i estan fets amb una xarxa molt fina i suau per no espatllar les ales dels espècimens.
* Un gambaner és un salabre utilitzat a la pesca d'animals aquàtics petits, especialment gambes.
* Un salabret és un salabre força menut que serveix per capturar peixos o altres animals d'aquari. Són un estris molt utilitzat a les botigues d'animals.

## Notes

* ↑ «Karuk dip nets». Arxivat de l'original el 2008-10-06. [Consulta: 3 agost 2010].
* ↑ «Environment Agency Eel Fishing Handbook, Byelaw 4, Section 2». Arxivat de l'original el 2009-01-08. [Consulta: 3 agost 2010].

## Enllaços externs

* Long handled dip net
* Dipnetting on the Copper River YouTube.
# Salvatore Maira

Salvatore Maira (San Cataldo, 20 de setembre de 1947) és un director de cinema italià.

## Biografia

Estudiós de literatura contemporània (llicenciat en lletres per la Facultat de Lletres i Filosofia, i investigador en Literatura italiana a la Universitat de Roma) va treballar en una editorial del 1974 al 1977, després va debutar com a director amb un telefilm giallo per a RAI . El 1978 va ser el creador i coguionista d'una minisèrie de cinc parts basada en les històries policials de Don Isidro Parodi escrites el 1942 per Jorge Luis Borges i Adolfo Bioy Casares. El 1999 va dirigir Amor nello specchio, basat en la comèdia de Giovan Battista Andreini, de la qual n'havia editat una edició crítica.
En els darrers anys també ha participat en les activitats de la Fondazione Cinema nel presente (creada per Citto Maselli), participant en pel·lícules col·lectives com la dels esdeveniments del G8 a Gènova i dirigint un documental sobre l'enfonsament de l'escola de San Giuliano di Puglia (on van morir 27 nens i un mestre) causat pel terratrèmol de Molise de 2002.
La seva pel·lícula més recent Valzer, rodada amb un pla seqüència, va guanyar el premi Pasinetti a la millor actriu per a la intèrpret principal Valeria Solarino (i una menció especial a la mateixa Maira) amb motiu de la 64a Mostra Internacional de Cinema de Venècia.

## Filmografia

* Colpo di scena: ovvero inganni del palcoscenico (1977)
* Favoriti e vincenti (1983)
* Riflessi in un cielo scuro (1991)
* Donne in un giorno di festa (1993)
* L'abito da sposa (1994)
* 10.000 muli per la Grecia (1994)
* Amor nello specchio (1999)
* Un altro mondo è possibile, documental collectiu (2001)
* La primavera del 2002. L'Italia protesta l'Italia si ferma, documental (2002)
* Firenze, il nostro domani, documental (2003)
* Le donne di San Giuliano, documental (2004)
* Valzer (2007)

## Premis

A la XII edició de la Mostra de València va rebre una menció a la millor interpretació (Françoise Fabian i Anna Kanakis) per Riflessi in un cielo scuro

## Referències

* ↑ Salvatore Maira a film.it
* ↑ Salvatore Maira al web del Festival de Villerupt
* ↑ la Mostra de Cinema premia al cine turco, La Vanguardia, 19 d'octubre de 1991
# Sampleïta

La sampleïta és un mineral de la classe dels minerals fosfats, i dins d'aquesta pertany a l'anomenat “grup de la lavendulana”. Va ser descoberta l'any 1942 a la mina Chuquicamata, a la Regió d'Antofagasta (Xile), i porta el seu nom en honor de Mat Sample, superintendent de mines de Xile Exploration Company, Chuquicamata, Xile.

## Característiques químiques

És un compost de clorofosfat hidratat de coure, calci i sodi. És el fosfat anàleg de la lavendulana, i té un polimorf conegut.

## Formació i jaciments

És un mineral d'aparició rara, que es forma a la zona d'oxidació de jaciments de minerals del coure en climes àrids; també es pot formar a l'interior de coves, amb sulfurs de coure que reaccionen amb el guano de les ratapinyades que habiten la cova.
Sol trobar-se associat a altres minerals com: atacamita, libethenita, pseudomalaquita, torbernita, crisocol·la, guix, calcita, jarosita o limonita.

## Referències

* ↑ Hurlbut, C.S., Jr. (1942) Sampleite, a new mineral from Chuquicamata, Chile.
* 1 2 «Mindat: Sampleite mineral information and data». [Consulta: 16 octubre 2010].
* Sampleïta, mindat.org.
* Sampleïta, webmineral.com.
* Manual de sampleïta, Mineral Data Publishing.
# San Carlos (Nicaragua)

San Carlos és una ciutat de Nicaragua, capital del Departament de Río San Juan.
Està situada a uns 290 km de Managua, en la confluència del Llac de Nicaragua i el Riu San Juan. Les illes de Solentiname formen part del municipi, que té una extensió total de 1.462 km².
Segons el cens de 2005 la seva població és de 13.500 habitants.

## Ciutats agermanades

La ciutat té acords de cooperació i agermanament amb diverses ciutats:
* Albacete (Espanya)
* Badalona (Catalunya)
* Bolonya (Itàlia)
* Erlangen (Alemanya)
* Groningen (Països Baixos)
* Linz (Àustria)
* Nuremberg (Alemanya)
* Witten (Alemanya)

## Referències

* ↑ «Cooperació de l'Ajuntament - Amèrica Llatina: de Nicaragua a Xile». Ajuntament de Badalona. Arxivat de l'original el 2013-12-17. [Consulta: 19 agost 2012].

## Enllaços externs

* Coordenades de San Carlos (anglès)
* San Carlos a NicaraguaChannel (anglès)
# Samo jednom se ljubi

Samo jednom se ljubi (en serbocroat Només estimes una vegada, estrenada internacionalment com The Melody Haunts My Memory) és una pel·lícula dramàtica iugoslava de 1981 dirigida per Rajko Grlić. Va competir a la secció Un Certain Regard al 34è Festival Internacional de Cinema de Canes. El 1999, una enquesta de crítics de cinema croats va dir que n'era una de les millors pel·lícules croates mai fetes.

## Sinopsi

Tomislav va lluitar com a partisà durant la Segona Guerra Mundial, i després de la guerra ha ingressat com a membre de la policia secreta del govern comunista iugoslau. Tanmateix, s'enamora d'una ballarina d'una família burgesa, cosa que l'obligarà a adaptar-se a les noves realitats de la postguerra.

## Repartiment

* Miki Manojlović com a Tomislav (com a Predrag Manojlović)
* Vladislava Milosavljević com a Beba (com a Vladica Milosavljević)
* Mladen Budiščak com a Vule
* Zijah Sokolovic com a Mirko
* Erland Josephson com a Rudolf, el pare de Beba
* Dragoljub Lazarov com Pero
* Neva Rošić com a Elizabeta, la mare de Beba
* Miljenko Brlečić com a Doctor
* Zvonko Lepetić com a oficial del partit
* Maja Freundlich com a criada
* Edo Peročević com a guardià de la presó
* Jagoda Kaloper com a Jagoda

## Premis

Va guanyar el primer premi a la II edició de la Mostra de València del 1981.

## Referències

* ↑ «The Melody Haunts My Memory (1981)».
* ↑ «Samo jednom se ljubi». festival-cannes.com. Cannes Film Festival. [Consulta: 8 setembre 2017].
* ↑ «"Tko pjeva, zlo ne misli" najbolji hrvatski film svih vremena!» (en croat). Slobodna Dalmacija, 28-11-1999 [Consulta: 8 febrer 2013].
* ↑ Valentić, T. «Samo jednom se ljubi». A: Filmski leksikon (en croat). Zagreb: Miroslav Krleža Institute of Lexicography, 2008 [Consulta: 8 setembre 2017].
* ↑ «Samo jednom se ljubi» (en croat). Baza HR kinematografije. Croatian Film Association. Arxivat de l'original el 8 setembre 2017. [Consulta: 11 abril 2019].
* ↑ Pavičić, 2004, p. 45.
* ↑ «Sólo se ama una vez», galardonada con el primer premio, ABC, 10 de novembre de 1981

## Fonts

* Pavičić, Jurica «Žudnja vlasti i vlast nad žudnjom: Samo jednom se ljubi Rajka Grlića» (en croat). Hrvatski Filmski Ljetopis. Croatian Film Association [Zagreb], 10, 40, 2004, pàg. 45–56 [Consulta: 7 setembre 2017].

## Bibliografia addicional

* Pavičić, Jurica. «Najbolji hrvatski film osamdesetih od bunkera je spasio Ivica Račan» (en croat). Jutarnji list, 16-04-2012. [Consulta: 8 setembre 2017].
* Nikčević, Tamara. «Rajko Grlić : Ovo je vrijeme nacionalnih bubnjara» (en serbocroat). Kliker.info, 27-06-2011. [Consulta: 11 setembre 2017].

## Enllaços externs

* Samo jednom se ljubi a YouTube
# Samnanger

Samnanger és un municipi situat al comtat de Vestland, Noruega. Té 2.443 habitants (2016) i la seva superfície és de 269,07 km². El centre administratiu del municipi és el poble de Tysse.

## Referències

* ↑ «Població l'1 de gener de 2016. Tot el país, comtats i municipis» (en anglès). Oficina Central d'Estadístiques de Noruega. [Consulta: 26 novembre 2016].

## Enllaços externs

* Samnanger - Lloc web oficial
# Sant Benet de Vilaplana

Sant Benet de Vilaplana o Sant Benet de Casamitjana és un temple al terme municipal de Borredà (Berguedà) catalogat l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Sant Benet de Casamitjana, conegut també amb el nom de Sant Benet de Vilaplana, és documentat a partir del s. XV; la primera notícia és de l'any 1417 i li segueixen les del 1446 i 1452, en diferents deixes testamentàries. La capella és a prop de la gran casa de Casamitjana.
Petita església romànica d'una sola nau amb l'absis orientat a llevant. La nau és coberta amb un arc de mig punt i l'absis semicircular amb volta de quart d'esfera, actualment refeta. A l'edifici primitiu se li sobrealcen els murs, tant de l'absis com de la nau. Són també moderns la porta d'entrada, l'original era al mur de migjorn que avui resta tapiada, l'ull de bou de l'entrada i el campanar, tot al cantó de ponent. L'aparell de l'església, fet de blocs de pedra regulars, resta mig tapat a sota l'argamassa.

## Notes

* 1 2 «Sant Benet de Casamitjana». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 setembre 2015].
# Sant Esteve de Betren

Sant Esteve de Betren (en aranès Sant Estèue de Betren) és una església del poble de Betren al municipi de Vielha e Mijaran (Vall d'Aran) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una església d'una sola nau amb volta apuntada i amb tres absis poligonals, amb arcs triomfals apuntats, molt més alt el central. En el lateral Nord s'obre la portada. A la part superior del mur meridional hi ha un finestral gòtic geminat, de doble derrama i columnetes laterals. En el mur de ponent s'obre també una finestra gòtica, tripartida, de dobla esqueixada, amb tres columnetes a cada cantó, amb petit rosetó calat. L’absis central és il·luminat per tres petites finestres de doble esqueixada i les absidioles per una. El parament de l'església és de bloc de pedra ben escairat, excepte la part superior, sota la coberta, ja que en aquest segle s'aixecaren per construir una doble coberta de fusta.
Pica beneitera de marbre blanc, d'un metre d'alçada i 32 cm de diàmetre, decorada amb temes vegetals. El vas fa 20 cm d'alçada i és renaixentista. Es recolza sobre una esvelta columna de 63 cm d'alçada i sobre una base romànica molt grossa, de 20 cm d'alçada, decorada amb figures humanes molt tosques en alt relleu.

## Història

La primitiva construcció del segle xii fou una petita capella; a finals del segle següent i inicis del XIV s'enrunà per poder ampliar-la, adquirint la seva forma actual.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Esteve de Betren». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 desembre 2016].
# Sant Bonaventura

«Sant Bonaventura» té aquests significats:
* Bonaventura de Bagnoregio, sant italià
* Convent de Sant Bonaventura, convent franciscà situat a Llucmajor, Mallorca, dedicat a Sant Bonaventura
* Racó de Sant Bonaventura - els Canalons, paratge protegit del municipi d'Alcoi (Alcoià)
# Santa Caterina Albanese

Santa Caterina Albanese (albanès Picilia) és un municipi italià, dins de la província de Cosenza. L'any 2006 tenia 1.328 habitants. És un dels municipis on viu la comunitat arbëreshë. Limita amb els municipis de Fagnano Castello, Malvito, Roggiano Gravina i San Marco Argentano.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2006- | Roberto Lavalle | Llista cívica |
# Sant Martí de Fontanet de Cabó

Sant Martí de Fontanet de Cabó és una església de Cabó (Alt Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici religiós d'una nau amb la volta esfondrada. A la façana principal es troba la porta d'arc de mig punt adovellada, un petit ull de bou i el campanar d'espadanya d'un ull. És una construcció rústega de pedres unides amb morter sense fer filades.

## Referències

* ↑ «Sant Martí de Fontanet de Cabó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 octubre 2018].
# Sayn-Homburg

Sayn-Homburg (diferent del posterior comtat de Sayn-Wittgenstein-Homburg) fou un comtat del Sacre Imperi Romanogermànic creat per la partició del comtat de Sponheim-Sayn el 1283. La capital era Homburg.
El 1345 Salentí, el fill del comte Godofreu, es va casar amb l'hereva de Wittgenstein i els dos comtats van quedar units per formar després de la mort de Godofreu el comtat de Sayn-Wittgenstein

## Llista de comtes

* Engelbert (1283–1336)
* Godfrey (1336–84)
* unit a Wittgenstein es forma el comtat de Sayn-Wittgenstein
# Saint-y-brid

Saint-y-brid (en anglès, St. Brides Major) és una vila situada al county borough de Bro Morgannwg, a Gal·les. Actualment, forma part de la comunitat del mateix nom, que també inclou Aberogwr i Southerndown, i té una població de 2.009 habitants.
A la vila hi ha l'església de Santa Brígida, els pubs Fox & Hounds i The Farmer's Arms, i l'Escola d'Educació Primària Pitcot Pool & St. Brides.
Saint-y-brid és aproximadament a 1,5 milles de l'Heritage Coast de Bro Morgannwg. Està comunicada per autobús amb les ciutats veïnes de Llanilltud Fawr i Bridgend.

## Referències

* ↑ Office for National Statistics : Census 2001 : Parish Headcounts : Vale of Glamorgan Arxivat 2012-06-04 a Wayback Machine. Retrieved 2009-08-31

## Enllaços externs

* St Brides Major, Southerndown and Ogmore by Sea Community Website
* Primary school
* Geograph : Photos of St Brides Major and surrounding area
# Scorpaenopsis cacopsis

Scorpaenopsis cacopsis és una espècie de peix pertanyent a la família dels escorpènids.

## Descripció

* Fa 51 cm de llargària màxima i 3,450 g de pes.

## Alimentació

Es nodreix de peixets (com ara, Aulostomus chinensis)

## Hàbitat

És un peix marí, associat als esculls de corall i de clima tropical (30°N-30°S) que viu entre 4-60 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic oriental central: illes Hawaii.

## Costums

És bentònic.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Heckel J. J., 1837. Ichthyologische Beiträge zu den Familien der Cottoiden, Scorpaenoiden, Gobioiden und Cyprinoiden. Ann. Wien. Mus. Naturges. v. 2. 143-164.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Jenkins, O. P., 1901. Descriptions of fifteen new species of fishes from the Hawaiian Islands. Bull. U. S. Fish Comm. v. 19 (1899): 387-404.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Honebrink, R., 1990. Fishing in Hawaii: a student manual. Education Program, Division of Aquatic Resources, Honolulu, Hawaii. 79 p.
* ↑ Randall, J.E i W.N. Eschmeyer, 2001. Revision of the Indo-Pacific scorpionfish genus Scopaenopsis, with descriptions of eight new species. Indo-Pacific Fishes (34):79 p.
* ↑ Randall, J.E i W.N. Eschmeyer, 2001.
* ↑ Hobson, E.S., 1974. Feeding relationships of teleostean fishes on coral reefs in Kona, Hawaii. Fish. Bull. 72(4):915-1031.
* ↑ Eschmeyer, W.N. i J.E. Randall, 1975. The scorpaenid fishes of the Hawaiian Islands, including new species and new records (Pisces: Scorpaenidae). Proc. Calif. Acad. Sci. 40(11):265-334.
* ↑ Jenkins, O.P., 1901. Descriptions of fifteen new species of fishes from the Hawaiian Islands. Bull. U.S. Fish. Comm. 19:387-404.
* ↑ Tinker, S.W., 1978. Fishes of Hawaii, a handbook of the marine fishes of Hawaii and the Central Pacific Ocean. Hawaiian Service Inc., Honolulu. 568 p.
* ↑ Mundy, B.C., 2005. Checklist of the fishes of the Hawaiian Archipelago. Bishop Museum Bulletins in Zoology. Bishop Mus. Bull. Zool. (6):1-704.

## Bibliografia

* Anònim, 2001. Base de dades de la col·lecció de peixos del National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Santa Rosa de Bonretorn

Santa Rosa de Bonretorn és una església historicista del llogaret de Bonretorn, al municipi de l'Albiol (Baix Camp) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Capella de recent construcció, imitant un estil romànic. Aprofita part d'una casa llindant per bastir el cloquer, en forma d'espadanya d'un ull. La porta principal és un seguit d'arcs rodons en degradació i timpà llis. La part superior de la façana està decorada amb una mena d'arcs rodons correguts, imitant arcuacions. Edifici de planta rectangular bastit amb obra de paredat i maons.

## Història

Capella edificada a la dècada dels setanta del segle xix, per tal d'atendre a les necessitats religioses dels habitants del caseriu i dels estadants de l'estiu. Malgrat el seu estil esteticista, la relativa sobrietat de la façana no destaca de l'entorn. Se la coneix normalment com "l'església". Antigament, el caseriu depenia de la parròquia de l'Albiol.

## Referències

* 1 2 «Santa Rosa de Bonretorn». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 novembre 2018].

## Enllaços externs

* «Santa Rosa de Bonretorn». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Santa Rosa de Lima (Tortosa)

Santa Rosa de Lima és un petit nucli de població o partida de Tortosa, també conegut com 'La Calle'.
Rep el nom de Rosa de Lima, la santa peruana de l'església cristiana. El poble també es coneix simplement com Santa Rosa. Es troba a 2 km al nord de Bítem i el codi postal (43510) és el mateix que el d'aquest nucli.

## Referències

* ↑ «Tortosa - Ibercultura». Arxivat de l'original el 2010-01-29. [Consulta: 25 gener 2010].

## Enllaços externs

* Tortosa 1980 - 1989 Arxivat 2010-03-09 a Wayback Machine.