OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Castell de Gra

El Castell de Gra fou l'origen de Gra, avui dia entitat de població de Torrefeta i Florejacs i situada al sud-est de Florejacs. És un monument inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Història

L'indret és documentat per primera vegada el 1031, any en què el bisbe Ermengol d'Urgell llegà un alou que posseïa a Torrefeta, el qual limitava a ponent amb el terme de «Graza». El 1040, en l'acta de consagració de Santa Maria de la Seu d'Urgell consta l'existència del castell de Gra, pertanyent a la canònica urgellesa, considerat part del terme més ampli del castell de Guissona, al comtat d'Urgell. El 1106, s'informa que Sicarda donà a la canònica de Santa Maria de la Seu la tercera part de tot el que tenia «in Grada» llevat del castell. El 1109 consta entre les afrontacions territorials del castell de Vilagrasseta, els castells de Sant Martí de la Morana i de «Grada».
Segons el fogatjament del 1381, el castell de Gra, com Concabella eren de Guerau d'Oluja. Durant el segle xv canvià de mans diverses vegades fins a esdevenir dels Requesens. L'any 1501 havia passat al monestir de Sant Jeroni de la Vall d'Hebron de Barcelona. En l'abolició dels senyorius jurisdiccionals al segle xix, Gra pertanyia a la família Boatella.

## Arquitectura

Edifici de tres plantes construït amb filades de carreus irregulars. Ha sofert moltes intervencions que han fet desaparèixer la seva fisonomia original. La seva façana principal mira a la plaça del Castell. Podem accedir a l'immoble a través d'un portal amb arc escarser, emmarcat per una motllura llisa de pedra; apareix també una finestra amb arc escarser i ampit, envoltada per la mateixa motllura que trobem a la portada. Al primer pis tres finestres d'arc escarser amb ampit i motllura. I per acabar el segon pis, que repeteix l'esquema de l'anterior amb unes dimensions més reduïdes i l'absència d'un fragment de façana al cantó esquerre.
La façana posterior no ha estat tan restaurada i encara conserva elements originals. El parament d'aquesta està constituït per filades de carreus irregulars i presenta restes d'arrebossat. A la planta baixa s'hi pot observar una portada d'arc escarser amb una motllura de carreus de pedra llisa, una petita obertura rectangular emmarcada per carreus i dos cossos afegits amb posterioritat, un dels quals és contigu a la façana i presenta una escala de pedra, i l'altre que es troba encastat en aquesta. Al primer pis observem una porta balconera amb motllura de pedra i balcó de borja, flanquejada per dues finestres d'arc escarser amb la mateixa motllura i ampit. El següent pis comunica amb les golfes i només presenta tres obertures ovalades.

## Referències

* 1 2 Puigferrat i Oliva, Carles; Ramos i Martínez, Maria_Lluïsa. «Castell de la Morana». A: El Segrià Les Garrigues El Pla d'Urgell La Segarra L'Urgell. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1997, p. 321 (Catalunya romànica, XXIV). ISBN 84-412-2513-3.
* 1 2 «Cal Castell de Gra». Patrimoni.gencat: Arquitectura. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 agost 2016].
# Vilaprinyó

Vilaprinyó és una masia situada al municipi de Castellar de la Ribera, a la comarca catalana del Solsonès.

## Enllaços externs

* Fototeca del Solsonès: Article referit a aquesta masia
# Joseba Egibar Artola

Joseba Egibar Artola (Andoain, Guipúscoa, 23 de novembre de 1959) és un polític basc d'ideologia nacionalista basca membre del Partit Nacionalista Basc (PNB). Actualment és el president del Gipuzko Buru Batzar (GBB), membre de l'Euzkadi Buru Batzar (EBB) i portaveu jeltzale al Parlament Basc. Prové d'una família nacionalista basca, està casat i té dos fills. És funcionari de l'administració local en excedència.
Amb 16 anys s'afilià a EGI i al PNB. Va ser delegat d'Ordenació del Territori, Habitatge i Cultura del Govern Basc a Guipúscoa entre 1985 i 1989. El 1987 fou elegit president del Gipuzko Buru Batzar, en un moment complicat pel PNB, ja que el setembre de l'any anterior s'havia produït l'escissió d'Eusko Alkartasuna, que deixà molt dèbil la formació jeltzale guipuscoana. Actualment segueix sent el president del GBB després d'un parèntesi entre els anys 2000 i 2004 (durant els quals Juan Mari Juaristi en fou el president). Tanmateix, és membre de l'EBB des de 1987, sent-ne el seu portaveu del 1987 al 2004. A les eleccions basques de 1990 fou elegit diputat al Parlament Basc pel territori de Guipúscoa. Des de 1998 és portaveu del seu partit al Parlament de Vitòria. Entre 2003 i 2007 ha estat alcalde de Lizartza, enmig de certa controvèrsia perquè la candidatura més votada fou il·legalitzada, fet que va permetre al PNB governar el municipi.

## Referències

* ↑ «Vecinos de Lizartza llaman "ladrón" a Egibar, nuevo alcalde - La Voz de Asturias». Arxivat de l'original el 2012-03-12. [Consulta: 29 setembre 2010].
# Wartrace

Wartrace és una població dels Estats Units a l'estat de Tennessee. Segons el cens del 2000 tenia 548 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Wartrace tenia 548 habitants, 234 habitatges, i 147 famílies. La densitat de població era de 311,2 habitants/km².
Dels 234 habitatges en un 30,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 48,3% hi vivien parelles casades, en un 9,8% dones solteres, i en un 36,8% no eren unitats familiars. En el 33,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 17,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,34 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,99.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,7% tenia menys de 18 anys, un 6,8% entre 18 i 24, un 27,7% entre 25 i 44, un 22,3% de 45 a 60 i un 17,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 90,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 29.500 $ i la renda mediana per família de 38.472 $. Els homes tenien una renda mediana de 28.409 $ mentre que les dones 19.565 $. La renda per capita de la població era de 13.459 $. Entorn del 14,4% de les famílies i el 14,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Wartrace». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 12 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Wartrace». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Pere Foix i Cases

Pere Foix i Cases (Torà de Riubregós, Solsonès, 1893 - Barcelona, 1978) fou un sindicalista i escriptor català. Des de molt jove es va afiliar a la CNT i fou amic de Salvador Seguí, Ángel Pestaña i Joan Peiró. Va viure a París del 1914 al 1919, i allí el 1918 amb el pseudònim Xifort, escriví a Le Libertaire, i també a L'International. Col·laborà en diaris i diverses revistes anarquistes de Barcelona com Acción, Mañana, La Revista Blanca, El Diluvio i el Noticiero Universal de Barcelona. També traduí obres de Panait Istrati, André Lorulot, A. Robertson i M. Viard.
Fou empresonat repetidament durant la dictadura de Miguel Primo de Rivera, i a causa de la seva militància sindicalista hagué d'exiliar-se a França el 1923. Integrà el grup que restablí Solidaridad Obrera el 1930. Tanmateix, col·laborà amb Esquerra Republicana de Catalunya i escriví a L'Opinió, La Humanitat i La Rambla. Durant la guerra civil espanyola fou cap de l'oficina de premsa de la conselleria d'obres públiques de la Generalitat de Catalunya.
S'exilià el 1939 i residí a Mèxic, on continuà la seva activitat periodística en diaris mexicans com Excelsior, El Nacional i Patria Nueva; també fou un assidu col·laborador en les revistes dels catalans de l'exili com El Poble Català, La Nostra Revista i Pont Blau, de Mèxic, Catalunya i Ressorgiment de Buenos Aires, i Endavant de París. Ací fundà la revista bibliogràfica Horizontes (1958-1967) i en els Jocs Florals de Montevideo de 1949 obtingué el premi Trueta. El 1977 tornà a Barcelona.

## Obres

* Los archivos del terrorismo blanco (1931)
* La classe obrera, la revolució, la República i l'Estatut (1932)
* Corporativisme o república social (1934)
* Barcelona, 6 d'octubre (1935)
* Homes d'amor i de guerra (1935), novel·la.
* La criminologia i el dret penal de la Revolució (1937)
* Mentre fem la guerra (1938)
* Catalunya, símbol de llibertat (1942)
* España desgarrada (1942)
* Apòstols i mercaders. Quaranta anys de lluita social a Catalunya (1949)
* Serra i Moret (Mèxic, 1967)

## Fons personal

El seu fons personal es conserva a l'Arxiu Nacional de Catalunya. És un fons parcial en el qual es recull la correspondència rebuda de Manuel Serra i Moret a través d'un treball de transcripció i estudi realitzat per Joaquim Ferrer sota el títol: Cartes de temps difícils : correspondència de Serra i Moret a Pere Foix : 1940-1963. Per altra banda, es disposa també de la correspondència mantinguda amb Josep Asens, prevere de Reus.

## Referències

* ↑ «Pere Foix». Arxiu Nacional de Catalunya. [Consulta: juny 2013].

## Enllaços externs

* Fons Pere Foix i Cases a l'Arxiu Nacional de Catalunya.
# Centro Académico Romano Fundación

La Fundación CARF, és una entitat sense ànim de lucre que va néixer el 1989 amb l'objectiu de donar suport a la formació dels seminaristes i sacerdots catòlics. Els becats estudien a la Universitat Pontifícia de la Santa Creu i la Universitat de Navarra. Diverses entitats realitzen activitats anualment per recaptar fons per a l'entitat.
La institució es va formar quan Sant Joan Pau II va demanar al beat Álvaro del Portillo, en aquest moment, prelat de l'Opus Dei, que comencés una universitat a Roma (Itàlia) per a proporcionar una formació sòlida als futurs sacerdots.
En els seus gairebé 30 anys d'història, a prop de 16.000 alumnes de 128 països s'han beneficiat de les seves ajudes per poder formar-se.

## Referències

* ↑ «BOE.es - Documento BOE-A-1989-13451». [Consulta: 4 febrer 2021].
* ↑ «Un sacerdote por 73.000 euros» (en castellà), 13-03-2010. [Consulta: 4 febrer 2021].
* ↑ Catolicos, Jóvenes. «Una fundación cuyo objetivo es cambiar el mundo, el CARF» (en castellà), 12-09-2013. Arxivat de l'original el 2021-01-26. [Consulta: 4 febrer 2021].
* ↑ «La moda solidaria» (en castellà), 01-04-2014. [Consulta: 4 febrer 2021].
* ↑ «¿Quieres ayudar a un sacerdote? Esta campaña explica cómo». ACI Prensa, 17-12-2018.
* ↑ López, Larissa «Universidad Pontificia de la Santa Cruz: Inauguración del curso 2019/2020». Zenit, 08-10-2019.
* ↑ Orbegozo, María «150 benefactores del Centro Académico Romano Fundación (CARF) visitan la Universidad de Navarra y el Colegio Eclesiástico Internacional Bidasoa». Universidad de Navarra, 31-05-2018.
# Marino

«Marino» té aquests significats:
* Marino (municipi d'Itàlia), municipi italià a la regió de Laci i a la província de Roma
* Marino Fútbol Club, antic club de futbol canari de la ciutat de Las Palmas de Gran Canaria
* Alessandro Marino (Venècia, segle xvi), compositor del Renaixement que fou canonge de Sant Joan del Laterà
* Batalla de Marino, combat lluitat el 1379 al peu del castell de Marino, en aquell moment part dels Estats Pontificis
* Casal Marino, habitatge unifamiliar a les Borges Blanques (les Garrigues)
* Club Marino de Luanco, club de futbol asturià de la localitat de Luanco
* Giovan Battista Marino (1569-1625), poeta italià que donà nom al moviment del marinisme, basat en l'exageració, l'ús de l'antítesi i els jocs conceptuals
* Ignazio Marino (Gènova, 1955), metge i polític italià, membre del Partit Demòcrata i alcalde de Roma des del 2013
* Iván Marino (Rosario, 1968), videoartista argentí resident a Espanya
* Marino (Rússia), localitat de l'óblast de Vólogda, a Rússia
Viccionari
# Vèscia

Vèscia (llatí: Vescia) va ser una ciutat dels ausons inclosa administrativament al Latium. Es trobava situada a una plana al sud del riu Liris (actual Garigliano) i era una de les tres ciutats dels ausons, segons diu Titus Livi. Les altres eren Ausona i Minturnae.
L'any 340 aC, es parla de Vèscia durant la guerra llatina. L'exèrcit dels llatins es va refugiar a la ciutat després de ser derrotat pels cònsols Tit Manli Imperiós Torquat i Publi Deci Mus.
Les tres ciutats dels ausons van ser ocupades pels romans per una traïció d'una facció de les seves poblacions favorable a Roma que els va obrir les portes, l'any 314 aC. Els romans van passar tots els habitants «per l'espasa», diu Titus Livi.
Ja no torna a ser esmentada perquè probablement va quedar destruïda o potser reduïda a un llogaret. Minturnae és l'única ciutat dels ausons que es menciona, però Titus Livi parla repetidament de l'ager Vescinus (territori de Vèscia), i sembla que aquest territori va formar part de la colònia romana de Sinuessa. Plini el Vell no la menciona entre les ciutats antigues desaparegudes, i la seva situació és desconeguda.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Vescia». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 16 maig 2023].
# Tenth Avenue

La Tenth Avenue (en català Desena Avinguda) és una avinguda de Manhattan, a New York. Al nord del carrer 60, la Tenth Avenue pren el nom d'Amsterdam Avenue (segons l'antic nom de la ciutat, Nieuw Amsterdam). A principis del segle xx també hi havia línies de ferrocarril a ras de la calçada.

## Referències

* ↑ Robbins, L.H. «Transforming the West Side: A Huge Project Marches On» (en anglès). The New York Times, 03-06-1934.
# Pablo Coira Lojo

Pablo Coira (Vilagarcía de Arousa, 18 d'octubre de 1979) és un futbolista gallec que ocupa la posició de defensa.

## Trajectòria

Sorgit del planter de la SD Compostela, arriba al primer equip de Sant Jaume a la campanya 98/99, tot jugant 29 partits i marcant 2 gols, sent una de les revelacions de l'equip, recent baixat a Segona Divisió. Eixe mateix estiu de 1999 fitxa per un altre conjunt gallec, el Celta de Vigo.
Després de militar al filial vigués, puja al primer equip, amb qui debuta a la màxima categoria. Progressivament va guanyant minuts i aparicions al Celta, fins que la temporada 02/03 deixa de comptar i tan sols hi disputa cinc partits.
La temporada 03/04 fitxa pel Deportivo Alavés, on juga un any abans de ser cedit al Recreativo de Huelva, on tot just juga tres partits. De nou al País Basc, es queda fora de l'equip, a l'espera d'una baixa federativa. La segona meitat de la temporada 06/07 la milita a l'Aris Salònica grec.
De nou a la competició espanyola, no troba cap oferta fins que signa per la UE Castelldefels, que militava a la Tercera Divisió. El 2009 dona la sorpresa wn incorporar-se, amb 29 anys, al filial del RCD Espanyol.

## Selecció espanyola

Coira ha estat internacional per la selecció espanyola en categories inferiors. Va guanyar el Mundial sub-20 que es va celebrar a Nigèria l'any 1999.
# Zebrias penescalaris

Zebrias penescalaris és un peix teleosti de la família dels soleids i de l'ordre dels pleuronectiformes que es troba a les costes del sud d'Austràlia.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
# Parc Sempione

El Parc Sempione (en italià: Parco Sempione) és un espai verd urbà de 386.000 m² que es troba al barri vell de la ciutat de Milà, a Itàlia, al costat del Castell Sforzesco.
El parc va ser construït en el 1890 sobre una antiga plaça que usaven com a formació militar (piazza d'armi). El jardí va prendre aquest nom el 1906, en inaugurar-se el Túnel del Simplon (en italià Sempione). Des del parc surt la carretera que condueix fins a Suïssa i el túnel entre el Piemont i el Cantó del Valais.
El projecte del parc va ser de l'arquitecte italià Emilio Alemagna. A tot el parc hi ha un servei gratuït de comunicació sense fil per a l'accés a Internet gràcies a l'ajuntament de la ciutat de Milà.

## Flora

Al parc hi ha moltíssimes espècies d'arbres de tot el món: grèvol (Ilex aquifolium), catalpa (Catalpa bignonioides), cedre de l'Atles (Cedrus atlantica), cedre de l'Himàlaia (Cedrus deodara), cedre d'encens (Calocedrus decurrens), faig (Fagus sylvatica), pi ploraner de l'Himàlaia (Pinus wallichiana), ginkgo (Ginkgo biloba), castanyer d'Índies (Aesculus hippocastanum), noguera negra (Juglans nigra), pollancre (Populus nigra), àlber (Populus x canadensis), alzina (Quercus ilex), magnòlia (Magnolia grandiflora), vern comú (Alnus glutinosa), paulònia (Paulownia tomentosa), sòfora (Sophora japonica). Hi ha molts exemplars de roure americà (Quercus rubra), teix (Taxus baccata), til·lers (Tília platyphyllos), xiprer dels pantans (Taxodium distichum) i unes espècie d'aurons (Acer negundo, Acer campestre, Acer pseudoplatanus, Acer platanoides i Acer saccharinum).

## Referències

* ↑ «Milano Wireless parte dal parco Sempione» (en italià). Corriere della Sera, 10-10-2007. Arxivat de l'original el 2010-12-09. [Consulta: 25 novembre 2014].

## Enllaços externs

* Parc Sempione (italià) Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
# Mercè Comes

Mercè Comes (Barcelona) és una actriu catalana de teatre i de televisió. És coneguda per haver interpretat el paper de Teresina Carbonell, la més gran de les tres germanes, a la sèrie de televisió Teresina S.A. l'any 1992. Acostuma a interpretar papers de dona d'avançada edat.
Va començar fent teatre a Gràcia, treballant a l'antic Teatre Don Juan; allà va conèixer qui posteriorment seria la seva parella, que era de Sitges, i s'hi traslladà. Va anar de gira representant La casa de Bernarda Alba, de Federico García Lorca; i el 1966, Nuestra Natacha, d'Alejandro Casona, al costat de Núria Espert. Va llençar-se al món de la producció coproduint amb Jordi Dauder la comèdia De què parlàvem, d'Alan Ayckbourn, i anys més tard novament amb Eduard Farelo, i més tard amb l'obra Pel davant i pel darrera, amb Abel Folk.
Com a actriu teatral, també ha actuat a Mentiders, Almenys no és Nadal, Un fantasma a casa, Toc toc. També va treballar deu anys amb la companyia teatral La Cubana, amb títols com Cubana's Delikatessen, La Tempestat, Cómeme el coco, negro, Cubanadas a la carta, Cubana Marathon dancing, Cegada de amor, Gente bien, el musical. Com a actriu també ha participat en els muntatges La corona d'espines, Fugaç, De que parlàvem, Comedia negra, 23 centímetres, Converses amb la meva mare, Toc toc i La Nina.
Ha aparegut a les sèries de televisió de 1995 Secrets de família i Pedralbes Centre. Va actuar també a la cèlebre sèrie de TV3 Nissaga de poder, on interpretava l'Agustina. Un dels seus altres papers més coneguts fou el de iaia Sunsión, àvia del David Güell, a Plats Bruts. Ha aparegut en un episodi tant de Sagrada Família com de Kubala, Moreno i Manchón.
A la pel·lícula Floquet de neu actuava d'àvia despistada.
L'any 2006 va rebre el Premi Butaca a la millor actriu de teatre per l'obra Pel davant i pel darrere.

## Referències

* ↑ Pueyo Busquets, Jordi. «Clam a la xarxa perquè hi hagi segona temporada de ‘Les Teresines'». El País, 11-04-2017. [Consulta: 4 abril 2020].
* 1 2 3 «Mercè Comes» (en anglès). IMDb. [Consulta: 4 abril 2020].
* 1 2 3 Caro, Puri «Mercè Comes «Per fer riure has de tenir una sensibilitat especial»». 20 minutos, 02-12-2005 [Consulta: 5 abril 2020]. Arxivat 2012-12-01 a Wayback Machine.
* 1 2 3 «Mercè Comes». Teatralnet, 29-08-2013. [Consulta: 5 abril 2020].
* 1 2 «L'actriu Mercé Comas avui dimecres a Cubelles». Ajuntament de Cubelles. 26/7/2006. [Consulta: 5 abril 2020].
* ↑ Cadilla, Biel «La Cubana recupera Mont Plans i Mercè Comes per al seu primer musical: ‘Gente bien, el musical'». betevé, 27-09-2016 [Consulta: 5 abril 2020].
* ↑ «Què se n'ha fet dels actors de ‘Plats bruts'?». El País, 30-08-2016. [Consulta: 4 abril 2020].
* ↑ «Edicions anteriors - Premis Butaca 2021» (en castellà). Arxivat de l'original el 2022-09-29. [Consulta: 26 setembre 2022].
# Víctor Aragó

Pere Joan Víctor Aragó (Estagell, Rosselló, 8 d'abril de 1792 - Versalles, 11 d'abril de 1867) fou un militar nord-català. Era fill de Maria i Francesc Bonaventura Aragó. Va estudiar a l'Escola Politècnica i va destacar amb els estudis abans de combatre a la guerra del francès. Després va seguir les diverses vicissituds militars franceses.
El 1832 fou l'autor d'un fet d'armes memorable al setge de la ciutadella d'Anvers: : encara que en dificultats, va aconseguir, amb els seus homes, entrar el primer a la ciutadella sense perdre un home. El duc d'Orleans, a qui fou presentat per aquesta gesta,va exclamar És clar, ell és un Aragó.
El 1848 no va arribar a ser diputat dels Pirineus Orientals: tres dels seus germans ja ho eren, fou objecte d'oposició a causa de trop d'Arago (massa Aragó). Fou nomenat comandant de la guarnició de Perpinyà, després de la d'île d'Aix. Va restar proper a la seva família, i va sostenir econòmicament el seu germà Esteve quan tenia dificultats per mantenir el seu teatre.
Els fets quotidians de la seva vida militar són poc coneguts, els arxius corresponents s'han perdut.

## Bibliografia

* Frénay, Étienne. «Victor, officier français, Jean et Joseph, officiers mexicains». A: Les Arago, acteurs de leur temps (actes du colloque de Perpignan, 2003). Archives départementales des Pyrénées-orientales, 2009, p. 486. ISBN 978-2-86066-039-6.
* Sarda, François. «Arago (Pierre, Jean, Victor)». A: Nouveau Dictionnaire de biographies roussillonnaises 1789-2011. 1 Pouvoirs et société. Perpignan: Publications de l'olivier, 2011, p. 699. ISBN 9782908866414.
* Sarda, François. Les Arago. François et les autres. París: Tallandier, 2002, p. 442. ISBN 9782847340051.
# Joaquín de Abreu y Orta

Joaquín de Abreu y Orta (Tarifa, 17 de maig de 1782 - Algesires, 17 de febrer de 1851) fou un polític i filòsof espanyol, introductor del socialisme utòpic de Charles Fourier a Espanya.

## Biografia

Militar de professió, va ingressar a l'Armada Espanyola el 1797 com a guàrdiamarina. Va combatre en la Guerra del Francès amb el grau d'alferes, però el 1814 va renunciar a la seva graduació i tornà a Tarifa disposat a participar en la lluita política. Liberal exaltat, s'oposà al cop reial absolutista i hagué d'exiliar-se el 1817. Tornà el 1820 i fou escollit alcalde de Tarifa. Va ser elegit diputat a Corts per Algesires en 1821 durant el Trienni constitucional, i diputat provincial en 1822 i 1823.
Com que votà a favor de la destitució de Ferran VII, a la caiguda del règim liberal en 1823 i condemnat a mort, es va exiliar a Anglaterra i va recórrer el nord d'Àfrica i diverses nacions europees per residir finalment a França, on va conèixer a Charles Fourier i va col·laborar amb ell en la fundació del primer falansteri a Condé-sur-Vesgre (1832). A la mort de Ferran VII el 1834 torna a Espanya, instal·lant-se a Cadis, i després a Algesires. Va publicar en 1835 sota el pseudònim de Proletario una sèrie d'articles a El Eco del Comercio de Madrid, a El Nacional de Cadis i al periòdic d'Algesires El Grito de Carteya, que van ser reproduïts a El Vapor de Barcelona.
Un dels seus deixebles, Manuel Sagrario de Beloy, va idear la creació d'una colònia falansteriana a Tempul, vora de Jerez de la Frontera. El projecte fou presentat el 1842 a les Corts i aprovat per Espartero però no es va dur a la pràctica.
Cap al 1835 es va casar amb una neboda seva i esdevingué un terratinent ric. Fins a 1844 fou vocal del Correccional de Cadis i va influir en el jove Fernando Garrido. Després fou cap de loteries, però deixà el càrrec i marxà a Algesires, on va morir d'una congestió cerebral.

## Opuscles

* Opúsculo sobre la inmoralidad de la renta de loterías, y reforma que a juicio del autor conviniera introducir en este ramo. Escrito por D. Joaquín Abreu Cádiz 1841 (Imprenta de la Viuda de Comes), 20 págs

## Enllaços externs

* Joaquín de Abreu y Orta a filosofia.org
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Tempesta tropical Bertha (2002)

Tempesta tropical Bertha va ser una mínima tempesta tropical que recalà dos cops al llarg de la Costa del Golf dels Estats Units durant l'agost del 2002. La segona tempesta tropical de la temporada d'huracans, Bertha es va desenvolupar al nord del Golf de Mèxic a partir d'un tàlveg de baixes pressions el d'agost 4. Causà 150.000 dòlars de danys a Louisiana.

## Referències

* ↑ NCDC. «Event Report for Louisiana (4)» (en anglès), 2002. Arxivat de l'original el 2012-02-07.