OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ruta del Sud 2014

La Ruta del Sud 2014, 38a edició de la Ruta del Sud, es disputà entre el 20 i el 22 de juny de 2014 sobre un recorregut de 529,7 km repartits entre tres etapes, amb inici a Leitora i final a Castres. La cursa formava part del calendari de l'UCI Europa Tour 2014, amb una categoria 2.1.
El vencedor final fou l'irlandès Nicolas Roche (Team Tinkoff-Saxo), gràcies a la victòria en l'etapa reina, amb el pas pel Tourmalet, Aspin i final a Val Louron. Alejandro Valverde (Movistar Team) i Michael Rogers (Team Tinkoff-Saxo) completaren el podi. Roche també guanyà la classificació per punts, Axel Domont (AG2R La Mondiale) la de les metes volants, Alexis Vuillermoz (AG2R La Mondiale) la de la muntanya i el Team Tinkoff-Saxo la dels equips.

## Equips

L'organització convidà a prendre part en la cursa a sis equips World Tour, sis equips continentals professionals i tres equips continentals:

### equips World Tour

    AG2R La Mondiale, Team Europcar, FDJ, Movistar Team, Team Sky, Team Tinkoff-Saxo

### equips continentals professionals

    Bretagne-Séché Environnement, Cofidis, Caja Rural-Seguros RGA, Colombia, IAM Cycling, MTN Qhubeka

### equips continentals

    BigMat-Auber 93, La Pomme Marseille, Rádio Popular

## Etapes

| Etapa | Data | Recorregut | Km | Vencedor d'etapa | Líder de la general |
| 1a | 20 de juny | Leitora - Campan | 171,7 km | Jesús Herrada (ESP) | Jesús Herrada (ESP) |
| 2a | 21 de juny | Banhèras de Bigòrra - Val Louron | 178,6 km | Nicolas Roche (IRL) | Nicolas Roche (IRL) |
| 3a | 22 de juny | Sent Gaudenç - Castres | 179,4 km | Adriano Malori (ITA) | Nicolas Roche (IRL) |

## Classificació final

| | Ciclista | Equip | Temps |
| 1 | Nicolas Roche (IRL) | Team Tinkoff-Saxo | 13h 47' 07" |
| 2 | Alejandro Valverde (ESP) | Movistar Team | + 45" |
| 3 | Michael Rogers (AUS) | Team Tinkoff-Saxo | + 49" |
| 4 | Kanstantsín Siutsou (BLR) | Team Sky | + 53" |
| 5 | Merhawi Kudus (ERI) | MTN Qhubeka | + 55" |
| 6 | Stéphane Rossetto (FRA) | BigMat-Auber 93 | + 55" |
| 7 | Kenny Elissonde (FRA) | FDJ | + 55" |
| 8 | David Arroyo (ESP) | Caja Rural-Seguros RGA | + 1' 25" |
| 9 | Ian Boswell (USA) | Team Sky | + 1' 39" |
| 10 | Julien Bérard (FRA) | AG2R La Mondiale | + 1' 42" |

## Referències

* 1 2 EFE «Roche se lleva la general, Malori la última etapa y Valverde segundo». El Mundo Deportivo. EFE, 22-06-2014 [Consulta: 26 juny 2014].
* ↑ «2014 » Route du Sud - la Dépêche du Midi (2.1)». procyclingstats.com/ [Consulta: 26 juny 2014].
* ↑ EFE «Jesús Herrada gana la primera etapa por delante de su compañero Valverde». El Mundo Deportivo. EFE, 20-06-2014 [Consulta: 26 juny 2014].
* ↑ EFE «Etapa y liderato para el irlandés Nicolas Roche». El Mundo Deportivo. EFE, 21-06-2014 [Consulta: 26 juny 2014].

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2014-06-25 a Wayback Machine. (francès)
# Illa de Versalles

L'illa de Versalles (en francès île de Versailles) és una illa fluvial, parcialment artificial, del riu Erdre al seu pas per la ciutat de Nantes (França). Va ser construïda a partir dels materials d'excavació i dragatge obtinguts durant la construcció del canal de Nantes a Brest.

## Geografia

Amb una superfície d'1,7 hectàrees, l'illa és l'última del riu Erdre abans d'arribar a la desembocadura. Es troba a uns 400 metres del túnel de Sant Félix de Nantes, i està situada lleugerament més prop de la riba dreta que de l'esquerra. L'accés a l'illa es realitza a través d'un pont de pedra (situat al seu extrem sud) construït entorn de 1845, i també mitjançant dues passarel·les metàl·liques (una al sud-est i una altra al nord-oest) instal·lades el 1988.

## Història

La primera evidència de l'existència de l'illa és un plànol de 1761. En aquella època l'entorn de l'illa no era més que un paratge pantanós. No va ser fins al 1831 quan s'hi començaren a dipositar la runa obtinguda de les obres de construcció del canal de Nantes a Brest. El 1840 un empresari compra l'illa per revendre-la més endavant per parcel·les. Durant més d'un segle, l'illa va tenir molta activitat: s'hi van instal·lar bugaderies, fusteries, adoberies, forges i negocis de construcció de vaixells. L'illa va estar bastant abandonada des dels anys 1950 fins a 1986, any en el qual la ciutat va comprar totes les parcel·les i la va reconvertir en un jardí d'inspiració japonesa. El jardí es va inaugurar l'11 de setembre de 1987 i en l'actualitat compta amb una exuberant vegetació composta per bambús, xiprers dels pantans, rododendres, camèlies i cirerers japonesos.

## Enllaços externs

* Île de Versailles, en el lloc oficial de la ciutat de Nantes (en francès).
# Jeanne Theoharis

Jeanne Theoharis és una politòloga estatunidenca i professora de Ciència Política a la Universitat de Brooklyn.
Filla d'Athan Theoharis, es va graduar a Harvard i a la Universitat de Michigan. El seu llibre La Vida Rebel de Rosa Parcs va guanyar el 2014 el Premi NAACP Image Award i el Premi Letitia Woods Brown de 2013 de l'Associació d'Historiadores Negres. El 2018 l'obra fou traduïda al català per Carla Benet Duran i publicada per Sembla Llibres.

## Publicacions
### Assaig

* Rosa Parks' Biography: A Resource for Teaching Rosa Parks
* Theoharis, Jeanne, 2016. "MLK Would never shut down a freeway and 6 other myths about the civil rights movement and Black Lives Matter", The Root, July 15.
* Theoharis, Jeanne, Burgin, Say, 2015. "Rosa Parks wasn't Meek, Passive or Naive--and 7 Other Things You Probably Didn't Learn in School,"The Nation, December 1.
* Marchevsky, Alejandra, and Jeanne Theoharis, 2006. Not working: Latina immigrants, low-wage jobs, and the failure of welfare reform. NYU Press.
* Marchevsky, Alejandra, Theoharis, Jeanne, 2016. "Why It Matters That Hillary Clinton Championed Welfare Reform," The Nation, March 1.
* The Rebellious Life of Mrs. Rosa Parks. Beacon Press, 29 gener 2013. ISBN 978-0-8070-5048-4.
* Noel S. Anderson; Jeanne Theoharis; Gaston Alonso; Celina Su Our Schools Suck: Students Talk Back to a Segregated Nation on the Failures of Urban Education. NYU Press, 1 maig 2009, p. 69–. ISBN 978-0-8147-8320-7.
* Theoharis, J. A More Beautiful and Terrible History: The Uses and Misuses of Civil Rights History. Beacon Press, 2018. ISBN 978-0-8070-7587-6.

### Editora

* Groundwork: Local Black Freedom Movements in America. NYU Press, 1 gener 2005. ISBN 978-0-8147-8285-9.
* Want to Start a Revolution?: Radical Women in the Black Freedom Struggle. NYU Press, 1 novembre 2009. ISBN 978-0-8147-3230-4.
* Jeanne F. Theoharis, Komozi Woodard, eds. Freedom North: Black Freedom Struggles Outside the South, 1940-1980, Palgrave Macmillan, 2003, ISBN 9780312294687

## Referències

* ↑ «Brooklyn College - Faculty Profile». [Consulta: 7 agost 2015].
* ↑ «Brooklyn College - Political Science Professor Wins NAACP Image Award for Book on Rosa Parks». [Consulta: 7 agost 2015].
* ↑ «Jeanne Theoharis speaks about Rosa Parks book today at Carnegie Mellon». [Consulta: 7 agost 2015].
* ↑ «La vida rebel de Rosa Parks. Sembra Llibres». [Consulta: 12 desembre 2018].
* ↑ «Mother of the Movement». The New York Times, 29-03-2013 [Consulta: 7 agost 2015]. «Richly informative, calmly passionate and much needed, “The Rebellious Life of Mrs. Rosa Parks” completes the portrait of a working-class activist who looked poverty and discrimination squarely in the face and never stopped rebelling against them, in the segregated South and in the segregated North.»
# Regne de Vientiane

El regne de Vientiane fou un dels tres petits estats que es van formar a causa del desmembrament del regne de Lan Xang el 1707. Agafava el nom de la seva ciutat principal i capital, Vientiane (Vien Chang).

## Història

Esdevingut entitat independent el 1707, el seu origen està lligat al príncep Som Phou de Lan Xang, germà del rei Surinyavongsa que havia estat exiliat pel príncep a la cort annamita de Hue. El seu fill Sai ong Hue amb el suport dels annamites es va revoltar contra la usurpació del gendre del rei Tian Thala (1694-1696), però després va haver de fer front als hereus legítims de Lan Xang, els nets del rei, Kitsarath i Intha Som, que es van establir com a sobirans independents a Luang Prabang mentre Sai ong Hue dominava Vientiane. El segon rei, Ong Long va arribar a ocupar Luang Prabang del 1754 al 1757, però no la va poder conservar i al final del seu regnat va haver de reconèixer el vassallatge envers el rei de Birmània (1765-1778). El tercer rei Ong Boum fou també vassall dels birmans, però el conflicte que va seguir després va fer passar el regne sota control feudal de Siam (1778), amb el rei Nanta Sen o Chao Nan, fill d'Ong Boum. El seu successor, Intaravong (Chao In) amb l'ajut de Siam, va ocupar Luang Prabang altre cop (1791) i la va conservar fins al 1796, morint el 1805, deixant el tron al seu germà Anurut (Chao Anu). Siam finalment va annexionar el regne el 1828 encara que la capital, a l'altre costat del riu, va quedar per Luang Prabang. El rei va morir a Bangkok el 1835.

## Reis de Vientiane

* Sai Ong Hue fill del príncep Som Phou de Lan Xang, 1700-1735
* Ong long (fill de l'anterior) 1735-1767.
* Ong Boum (fill de Sai Ong Hue), 1767-1778
** Phraya Supho, 1778–1780 (governador siamès)
* Ong Boum (segon regnat), 1780-novembre de 1781
* Nanta Sen o Chao Nan (fill), 21 de novembre de 1781-gener de 1795
* Intaravong Setthathirath (III) o Chao In (germà), 2 de febrer de 1792-7 de febrer de 1805 (coronat el 23 de juliol de 1795)
* Anurut o Anuvong o Chao Anu (germà), 7 de febrer de 1805- 12 de novembre de 1828 (+ a Bangkok el 1835)

## Referències

* (anglès) & (alemany) Peter Truhart, Regents of Nations, K.G Saur Münich, 1984-1988 ISBN 359810491X, Art. « Laos », Period of Tripartition/ Periode der Dreiteilung Vien Chang pàg. 1740.
# Honoré d'Urfé

Honoré d'Urfé (1567-1625) fou un escriptor francès, autor de la novel·la pastoral Astrea, on barreja el corrent preciosista de l'època, l'estructura de l'èpica clàssica, l'amor cortès i l'encadenament propi de la novel·la-riu moderna. L'eix de l'obra són les aventures amoroses del protagonista, de caràcter autobiogràfic.
De família noble, fou empresonat per les seves idees polítiques i en el seu captiveri llegí les obres renaixentistes més destacades, que l'influirien en el seu estil, especialment la novel·la cavalleresca i la poesia italiana. Durant tota la seva vida fou un home proper a la cort i defensor de la cultura.

## Enllaços externs

* «Honoré d'Urfé». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Zhang Yin (pintor)

    Avís: Amb el nom de Zhang Yin existeix una empresaria (de les més riques de la Xina) nascuda el 1957 i un professor universitari nascut el 1907. També pot haver una confusió amb un pintor, especialitzat en peixos, amb el nom de Zhang Ying.
Zhang Yin (xinès simplificat: 张吟; xinès tradicional: 張吟; pinyin: Zhāng Yín) fou un pintor, cal·lígraf i poeta que va viure sota la dinastia Qing. Va néixer el 1761 a Dantu, actualment Zhenjiang província de Jiangsu. Va morir el 1829. Va ser estudiant “gongsheng (la Xina imperial classificava els estudiants en categories honorífiques les quals comportaven una sèrie d'avantatges segons el grau).
Zhang Yin va destacar com a paisatgista (sovint amb obres d'aspecte desolat) que solia residir mesos al lloc on pintava i pintor d'imatges budistes i de flors, bambús i roques. Vinculat a l'”Escola Jingjiang” (coneguda en la història de l'art com a “Escola Dantu”). S'inspirà en artistes com Wen Zhengming, Shen Zhou, Wang Shimin, Wang Jian, Wang Hui i Wang Yuanqi, Zhang, però, va crear un estil propi amb una coloració elegant. Mentre l'artista contemporani Gu Heqing era famós com “Gu el pintor de salzes”, Zhang era cèlebre com “Zhang el pintor de pins”. Entre les seves obres cal mencionar ”Tres muntanyes a Jingkou".

## Enllaços externs

* http://www.dpm.org.cn/shtml/660/@/114783.html Arxivat 2014-05-28 a Wayback Machine. (Museu del Palau de Pequín).
* http://www.china-on-site.com/pages/painter/1142.php Arxivat 2014-05-13 a Wayback Machine.
# Ruta del Modernisme

La Ruta del Modernisme a la capital catalana de Barcelona és obra de l'Ajuntament de Barcelona, en concret de l'Institut Municipal del Paisatge Urbà i la Qualitat de Vida (IMPU), i consisteix en un itinerari per la Barcelona de Gaudí, Domènech i Montaner i Puig i Cadafalch, entre d'altres. Ofereix una secció transversal a través de l'obra d'aquests arquitectes, però omet diversos edificis d'aquesta època, ja que no es tracta d'una visita exhaustiva per totes les seves obres, sinó d'una selecció.
A la seu de l'IMPU (av. Drassanes, 6, planta 21, de 9 a 14h de dill a div no festius), o als Pavellons Güell (av. Pedralbes, 7, dissabtes i diumenges de 10 a 16h) ofereixen una guia en diversos idiomes (Espanyol, Català, Anglès i Francès -en aquest idioma exhaurida-), combinat amb un llibre de cupons de descompte per a l'entrada d'alguns edificis, vàlid per un any. A més a més, la ruta està senyalitzada als carrers de la ciutat amb la rajola vermella i rodona de la fotografia.
L'any 2013, la Ruta del Modernisme va impulsar, juntament amb la Universitat de Barcelona, el I Congrés Internacional sobre Art Nouveau i Modernisme que es va celebrar a la ciutat de Barcelona.

## Obres de la Ruta

Tot i que en un inici la ruta estava formada per 115 obres modernistes de la ciutat de Barcelona, actualment en són 120. Algunes d'elles són:
| Casa Calvet Casa Golferichs Fàbrica Casaramona Temple Expiatori de la Sagrada Família Park Güell | Casa Vicens Casa Muley-Afid Convent de Valldonzella Gran Teatre del Liceu Palau Güell | Mercat de la Boqueria Catalana de Gas Palau de la Música Catalana Casa de la Lactància Museu Nacional d'Art de Catalunya | Casa Amatller Torre Bellesguard CosmoCaixa Barcelona Museu del Modernisme Català Gaudí Experiència |

## Referències

* ↑ «Barcelona ofrece una nueva Ruta del Modernismo». La Vanguardia, 01-07-2005 [Consulta: 28 abril 2014].
* ↑ Huertas, Josep M. Ruta del Modernisme de Barcelona. Barcelona: Institut del Paisatge Urbà, 2005.
* ↑ «Barcelona acoge el I Congreso Internacional sobre Art Nouveau y Modernismo». La Vanguardia, 23-06-2013 [Consulta: 28 abril 2014].
* ↑ «Les 116 obres de la Ruta». Ruta del Modernisme. Arxivat de l'original el 29 d’abril 2014. [Consulta: 28 abril 2014].
# Iuja

Iuja —Южа (rus)— és una ciutat de l'óblast d'Ivànovo, a Rússia. El 2020 tenia 12.229 habitants.

## Referències

* ↑ Численность населения Российской Федерации по муниципальным образованиям на 1 января 2020 года
# Joan Albert Abelló i Hierro

Joan Albert Abelló i Hierro (Tarragona, 9 de març de 1960 - Tarragona, 20 de desembre de 2017) fou un empresari i polític català. Fou conseller de Tarragona des del juny de 2015 fins a la seva mort.
Abelló començà venent peix. El 1987 fundà el seu primer negoci, una cadena d'aliments congelats amb 13 establiments a la zona del sud de Catalunya. El 2003, La Sirena va comprar el negoci. El 2006, va passar a presidir la Cambra del Comerç de Tarragona. Posteriorment, el gener de 2015, es va postular com a candidat a l'alcaldia de Tarragona per Convergència Democràtica de Catalunya. A les eleccions municipals de 2015 entrà al consistori i la coalició electoral que encapçalava va passar a tenir de set a tres consellers. Morí el 20 de setembre de 2017 a Tarragona, víctima d'un infart.

## Referències

* ↑ Villattral, Roberto «CiU apuesta por el presidente de la Cambra de Comerç en Tarragona» (en castellà). El Mundo [Consulta: 24 juliol 2015].
* ↑ AGÈNCIES «Mor d'un infart Albert Abelló, portaveu del PDeCAT a l'Ajuntament de Tarragona». El Punt Avui.
* ↑ Saumell, Octavi «El empresario que se motiva a base de retos» (en castellà). Diari de Tarragona, 20-05-2015. Arxivat de l'original el 2015-07-24 [Consulta: 16 gener 2016]. Arxivat 2015-07-24 a Wayback Machine.
* ↑ «CDC elige a un independiente como candidato a la alcaldía de Tarragona». [Consulta: 24 juliol 2015].
* ↑ Pérez i Pons, Mercè «El Comitè Local de CDC escoge a Albert Abelló como alcaldable» (en castellà). El País, 20-01-2016. Arxivat de l'original el 2016-01-29 [Consulta: 16 gener 2016].
* ↑ «Resultados elecciones municipales 2015» (en castellà). El País, 27-07-2015.
* ↑ «El PDeCAT proposa dedicar la plaça interior del Mercat Central a la memòria d'Albert Abelló». Tarragona21.com, 12-01-2018. [Consulta: 9 octubre 2018].
# Metro d'Incheon

El metro d'Inchon (인천지하철 : Incheon Jihacheol) és una xarxa que comunica la ciutat d'Inchon a Corea del Sud. Amb 2 línies, està interconnectat amb el metro de Seül amb que comparteix el mateix sistema de tarifació.

## Línia 1

La línia de 24,6 km té 22 estacions. Dels 25 conjunts de 8 cotxes, 22 estan en servei cada dia i transporten més de 200.000 passatgers al dia.
Les proves de la línia van començar el març de 1999. Després d'un període de construcció de 6 anys, la línia es va obrir al públic l'octubre de 1999, convertint-se en la quarta xarxa de metro de Corea del Sud després de Seül, Busan i Daegu.
Tot el viatge de nord a sud de Gyeyang a Dongmak triga uns 45 minuts. Hi ha connexions amb les línies 1 i 7 de metro de Seül, la línia AREX a l'aeroport d'Inchon i la línia 2 de metro d'Inchon. El metro d'Inchon és subterrani, excepte al nord de Gyulhyeon.

## Línia 2

Línia de tren lleuger automatitzada, es va obrir el 30 de juny de 2016. Té una longitud de 29,2 km i 27 estacions. Té connexions amb la línia AREX, la línia 1 del metro de Seül i la línia 1 del metro d'Inchon. Té conjunts de trens de 2 cotxes, però les estacions es van construir per a conjunts de 4 cotxes. La línia és principalment subterrània, amb 4 estacions a l'exterior.
La construcció de la línia va començar l'any 2009. La seva obertura prevista per l'agost de 2014, es va retardar fins al juny de 2016.

## Projectes

Està prevista una tercera línia, sense establir fins ara cap calendari de construcció.
# Ratolí marsupial papú

El ratolí marsupial papú (Planigale novaeguineae) és una espècie de petit marsupial carnívor de la família dels dasiúrids. És originari de Nova Guinea.

## Referències

Espècies vivents de dasiüromorfs :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Família Dasyuridae, subfamília Dasyurinae :
Família Dasyuridae, subfamília Sminthopsinae :
Família Myrmecobiidae :
# Honorat Antoní

Honorat Antoní (llatí: Honoratus Antoninus) fou bisbe de Constantina, a la província romana d'Àfrica, en temps del rei vàndal Genseric. És l'autor d'una notable carta coneguda sota el títol d'Epistola ad Labores pro Christo ferendos Exhortatoria, escrita vers 437-440 i dirigida a un hispanoromà de nom Arcadi, antic amic de Genseric, que havia estat desterrat per causa de la seva fe catòlica, i en la qual el conforta de la seva desgràcia. Arcadi fou martiritzat posteriorment.
Aquesta epístola fou publicada per primer cop per Johannes Sichard al seu Antidot. contra omnes Haereses, fol. Basil. 1528, i serà trobat al Magna Bibl. Patr., fol. Colon. 1618, vol. v. p. iii., en Bibl. Patr. fol. Paris, 1644 and 1654. vol. iii., al Bibl. Patr. Max., Lugd. fol. 1677, vol. viii. p. 665, i a l'obra de Thierry Ruinart Historia Persecutionis Vandalicae, 8vo. Paris, 1694, pt. 2.100.4. p. 433.

## Referències

* ↑ Venables, Edmund. «Antoninus». A: William Smith. A Dictionary of Christian Biography, Literature, Sects and Doctrines. 1. J. Murray, 1877, p. 124 [Consulta: 13 febrer 2016].
* ↑ Smith, William (editor). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès), 1870.
# Raúl Marcos Longhi Aizpún

Raúl Marcos Longhi Aizpún (Mar del Plata, 17 de juny de 1952) és un exfutbolista argentí de les dècades de 1970 i 1980.

## Trajectòria

Jugava a la posició d'interior dret, i ocasionalment de lateral dret. Començà la seva carrera esportiva al CA Kimberley de la seva ciutat natal. La seva progressió fou molt ràpida i amb només 18 anys va debutar a primera divisió. Dos anys més tard es traslladà a Catalunya, on fixà la seva residència, fitxat pel RCD Espanyol. Jugà tres temporades cedit a la UE Sant Andreu a la Segona Divisió, i el 1976 ingressà al primer equip del RCD Espanyol, club amb què jugà durant sis temporades a Primera, a les ordres dels entrenadors José Antonio Irulegui, Heriberto Herrera, Vicente Miera i José María Maguregui. Acabà la seva etapa com a jugador al Girona FC i al CE L'Hospitalet, on penjà les botes el 1985.
El 1986 començà la seva carrera d'entrenador al CE L'Hospitalet i l'any següent al Sant Cugat Esport, a Territorial Preferent. Dos anys més tard, durant la temporada 1988-89, fou tres mesos segon entrenador del RCD Espanyol amb Josep Mauri. Retornà al Sant Cugat i més tard passà pel Club Gimnàstic de Tarragona i la Unió Esportiva Figueres. A partir de 1995 la seva carrera estigué lligada a Víctor Muñoz, essent el seu segon entrenador a diversos equips, com el RCD Mallorca, CD Logroñés, Vila-real CF, Reial Saragossa o Getafe CF. El juny de 2011 esdevingué entrenador del RCD Espanyol B. El novembre de 2012, després de la destitució de Mauricio Pochettino, dirigí durant un partit de Copa davant el Sevilla FC, el primer equip de l'Espanyol. El febrer de 2013 fou destituït al capdavant del filial blanc-i-blau.

## Referències

* 1 2 «RAUL LONGHI (R.C.D. ESPANYOL).». galeriadelfutbolcatala.wordpress.com, 08-07-2012. Arxivat de l'original el 7 de març 2016. [Consulta: 20 abril 2013].
* 1 2 «Raúl Longhi, 'periquito' de corazón, ejerce como segundo de Víctor Muñoz en el Zaragoza». El País, 12-04-2006. [Consulta: 20 abril 2013].
* ↑ «Longhi, nuevo entrenador del B». Mundo Deportivo, 03-06-2011. [Consulta: 20 abril 2013].

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol