OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Georges Cottier

Georges Marie Martin Cottier, O.P. (Carouge, Ginebra, Suïssa, 25 d'abril de 1922-31 de març de 2016), va ser un cardenal suís, teòleg emèrit de la Casa Pontifícia.
Va ingressar en l'orde dels dominics el 1945 i va ser ordenat sacerdot el 2 de juliol de 1951. Era llicenciat en Estudis clàssics i en Filosofia, i doctor en Teologia.
El 1962 va començar a ensenyar en la Facultat de Lletres de Ginebra. El 1973 va estar al capdavant d'alguns cursos en la Universitat de Friburg. Va ser professor visitant en la Universitat de Mont-real, la Universitat de l'Institut Catòlic de París, la Universitat Catòlica del Sagrat Cor de Milà i la Universitat de Pàdua.
Va participar com a expert en el Concili Vaticà II i va ser consultor del llavors Consell per al Diàleg amb els no creients, actual Consell Pontifici per al Diàleg Interreligiós, participant en col·loquis de tot el món.
El 1986 va ser nomenat membre de la Comissió Teològica Internacional i secretari el 1989.
El 1990, va ser nomenat teòleg de la Casa Pontifícia.
També va ser president de la Comissió històric-teològica del comitè organitzador del Gran Jubileu de l'Any 2000. Era director de la revista teològica Nova et Vetera (Ginebra), fundada pel cardenal Journet.
Preconitzat cardenal, va ser triat per al bisbat titular de Tulia, amb el títol personal d'Arquebisbe, el 7 d'octubre de 2003 i consagrat el 20 d'octubre.
Va ser teòleg emèrit de la Casa Pontifícia des de desembre de 2005.
Va ser creat i proclamat cardenal per Joan Pau II en el Consistori del 21 d'octubre de 2003, de la Diaconia de Santi Domenico e Sisto (Sants Domènec i Sixt).
La seva investigació científica es va centrar en qüestions sobre els límits entre la filosofia i la teologia, la filosofia de la religió i la història de la filosofia. El cardenal Cottier era acadèmic honorari de l'Acadèmia Pontifícia de les Ciències, entre d'altres.

## Obres

Entre les seves obres editades en castellà es troben:
* Cottier, Georges. El Cristianismo y la Historia. Edicions Palabra, 1969. ISBN 978-84-7118-023-0.
* Cottier, Georges. Panorámica actual del ateísmo. Stvdivm, 1973. ISBN 978-84-304-1105-4.
* Cottier, Georges. Regulación de la natalidad. Edicions Rialp, 1971. ISBN 978-84-321-0325-4.
* Cottier, Georges. Las relaciones de la Iglesia con las religiones no cristianas. Taurus, 1968. ISBN 978-84-306-9461-7.

## Referències

* ↑ «Fallece el cardenal Georges Marie Cottier op, teólogo emérito de la Casa Pontificia». Periodista Digital, 01-04-2016 [Consulta: 1r abril 2016].
* ↑ Nova et Vetera
* ↑ The Pontifical Academy of Sciences. Georges M.M. Card. Cottier, O.P.

## Enllaços externs

* Holy See Press Office. Cardinal Georges Marie Martin Cottier
# Adalbert I de Metz

Adalbert I de Metz (? - 944) fou comte de Metz (~930 -944). Era fill del comte Matfrid I de Metz, al que va succeir quan va morir al 930. Es va casar amb Lutgarda, possible filla del comte Wigeric de Bidgau; Lutgarda després d'enviudar el 944 es va casar amb el comte Eberard IV de Nordgau. Va tenir com a successor a Gerard II de Metz (944-963) que era fill de Godofreu de Baixa Lotaríngia o Jülichgau, i d'Ermentruda, o net del comte Gerard I de Metz mort el 910.

## Referències

* ↑ Adalbert I de Metz a geni.com (comptat com a Adalbert III)
* ↑ UPPER LOTHARINGIA, NOBILITY
# Scorpaenopsis barbata

Scorpaenopsis barbata és una espècie de peix pertanyent a la família dels escorpènids.

## Descripció

* Fa 22 cm de llargària màxima
* Nombre de vèrtebres: 24.

## Hàbitat

És un peix marí, associat als esculls de corall i de clima tropical que viu fins als 30 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índic occidental: des del Mar Roig fins a Somàlia.

## Costums

És bentònic.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Heckel J. J., 1837. Ichthyologische Beiträge zu den Familien der Cottoiden, Scorpaenoiden, Gobioiden und Cyprinoiden. Ann. Wien. Mus. Naturges. v. 2. 143-164.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Rüppell, W. P. E. S., 1835-1838. Neue Wirbelthiere zu der Fauna von Abyssinien gehörig. Fische des Rothen Meeres. Frankfurt-am-Main. 1-148, Pls. 1-33.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 «Scorpaenopsis barbata» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Sommer, C., W. Schneider i J.-M. Poutiers, 1996. FAO species identification field guide for fishery purposes. The living marine resources of Somalia. FAO, Roma. 376 p.
* ↑ Carpenter, K.E., F. Krupp, D.A. Jones i U. Zajonz, 1997. FAO species identification field guide for fishery purposes. Living marine resources of Kuwait, eastern Saudi Arabia, Bahrain, Qatar, and the United Arab Emirates. FAO, Roma, Itàlia. 293 p.
* ↑ Krupp, F., M. Almarri, U. Zajonz, K. Carpenter, S. Almatar i H. Zetzsche, 2000. Twelve new records of fishes from the Gulf. Fauna of Arabia 18:323-335.
* ↑ Randall, J.E., 1986. Red Sea reef fishes. Londres, Immel Publishing. 192 p.
* ↑ Randall, J.E., 1995. Coastal fishes of Oman. University of Hawaii Press, Honolulu, Hawaii. 439 p.
* ↑ Randall, J.E., G.R. Allen i W.F. Smith-Vaniz, 1978. Illustrated identification guide to commercial fishes. Regional Fishery Survey and Development Project. Bahrain, Iran, Iraq, Kuwait, Oman, Qatar, Saudi Arabia, United Arab Emirates. UNDP/FAO F1:DP/RAB/71/278/3. 221 p. FAO, Roma.
* ↑ Sommer, C., W. Schneider i J.-M. Poutiers, 1996.

## Bibliografia

* Anònim, 2000. Base de dades de la col·lecció de peixos del J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica.
* Anònim, 2001. Base de dades de la col·lecció de peixos del National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Randall, J.E i W.N. Eschmeyer, 2001. Revision of the Indo-Pacific scorpionfish genus Scopaenopsis, with descriptions of eight new species. Indo-Pacific Fishes (34):79 p.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Berlín-Cottbus-Berlín

La Berlín-Cottbus-Berlín era una cursa ciclista alemanya d'un dia que es disputava amb sortida i arribada a Berlín, passant per Cottbus. La seva primera edició es disputà el 1909 de manera amateur i a partir del següent any es va separar també per a professionals. A partir de 1949 la cursa es va disputar només per ciclistes amateurs, i va ser guanyada per famosos ciclistes de l'Alemanya de l'Est.

## Palmarès
### Professional

| 1910 Karl Dittebrandt 1910 Richard Jacoby 1911 Fritz Schallwig 1912 Gustav Schulze 1913 Ernst Franz 1914 Ernst Franz 1915 Fritz Bauer 1916 Fritz Bauer 1917 No disputada 1918 Erich Aberger 1919 Wilhelm Hildebrandt | 1919 Jean Rosellen 1920 nicht ausgetragen 1921 Wilhelm Siewert 1922 Adolf Huschke 1923 Adolf Huschke 1924 Richard Huschke 1925 Max Suter 1926 Richard Huschke 1927 Jules Vanhevel 1928 Herbert Nebe 1929 Només amateur | 1930 Alfred Siegel 1931–1933 Només amateur 1934 Paul Kroll 1935 Willy Kutschbach 1936 Paul Münzer 1937 Willy Kutschbach 1938 Fritz Diederichs 1939–1946 No disputada 1947 Hermann Schild 1948 Hans Preiskeit |

### Amateurs

| 1909 Ernst Rottnick 1910 Otto Goetzke 1910 Max Düwel 1923 Fritz Gielow 1928 Kurt Stöpel 1929 Walter Hoffmann 1930 Walter Hoffmann 1931 Walter Hoffmann 1932 Walter Lohmann 1933 ? 1935 Reinhold Wendel 1938 Max Bartoskiewicz 1947 Richard Balzer 1948 Kropp 1949 Alfred Kutza | 1950 Willi Irrgang 1951 Rudi Kirchhoff 1952 Erich Schulz 1953 Lothar Meister II 1954 ? 1955 Rolf Töpfer 1956 ? 1957 Wieslaw Podobas 1958 Rudi Kirchhoff 1959 Wolfgang Jaeger 1960 Bernd Barleben 1961–1964 No disputada 1965 Fritz Braun 1966 Rainer Marks | 1967 Dieter Grabe 1968–1976 No disputada 1977 Andreas Petermann 1979 Bodo Straubel 1980 Martin Goetze 1981 Bodo Straubel 1982 Olaf Ludwig 1983 Martin Goetze 1984 No disputada 1985 Wolfgang Lötzsch 1986 Torsten Bredow 1987 Uwe Raab 1988 Thomas Schenderlein 1989 Martin Goetze |

## Referències

* Palmarès a memoire-du-cyclisme.eu
* Palmarès a cyclebase.nl
* Palmarès a sitiodeciclismo.net
# CEIP La Taxonera

El CEIP La Taxonera és un edifici de les darreres tendències de Barcelona que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'escola CEIP La Taxonera es troba al Carrer d'en Farnés número 60. El projecte parteix d'un edifici principal per a l'escola primària amb setze aules. Hi ha altres espais complementaris com la llar d'infants, d'adults i el centre cultural.
El solar es caracteritza per tenir un desnivell de 22 metres amb un pendent orientada al nord. La naturalesa d'aquest terreny es deu al fet que realment era un abocador natural sobre un antic barranc. Es va recuperar l'espai per a equipaments públics a la ciutat comtal amb el pla Regional de 1976. Aquest és el motiu que explica també un entorn urbà caòtic i dens, resultat de l'autoconstrucció i del caràcter perifèric.
Davant d'aquest escenari, l'arquitecte va apostar per una solució contundent i simple, amb unes formes que aportessin claredat al conjunt. L'edifici és cru i elemental, en estreta relació amb la voluntat d'ordenar el paisatge urbà. D'aquesta manera, la ciutat, el paisatge i el programa són indestriables convertint l'escola en un centre i referent del barri i l'entorn que l'acull.
S'ha afirmat que la contundència de la seva construcció podia evocar les construccions històriques clàssiques com les terrasses dels temples romans de Júpiter a Terracina i Hèrcules a Tívoli, les escales exterior de l'amfiteatre de Pompeia o els observatoris de Jaipur. És una peça del paisatge que esdevé “infraestructura” i espai públic, transcendint la seva funció social primera.

## Referències

* 1 2 3 4 «CEIP La Taxonera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 abril 2021].
# Martirio

María Isabel Quiñones Gutiérrez coneguda artísticament com a Martirio (Huelva, 21 de març de 1954) és una cantant espanyola. El 2019 li va ser atorgada la Medalla d'Or al Mèrit en les Belles Arts.

## Discografia

* Estoy mala 1986
* Cristalitos machacaos 1989
* La bola de la vida del amor 1991
* He visto color por sevillanas 1994
* Coplas de madrugá con Chano Domínguez 1997
* Flor de piel 1999
* Mucho corazón 2001
* Martirio 1986-1989 Recopilatorio 2002
* Colección Nuevos Medios. Martirio. Recopilatorio 20 años de Nuevos Medios. 2002.
* Fundamental 2003
* Acoplados con Chano Domínguez 2004
* Primavera en Nueva York 2006
* Martirio. 25 años en directo. 2009. Enregistrat en directe a la Sala Luz de Gas de Barcelona els dies 20, 21 i 22 d'octubre de 2008

## Referències

* ↑ «Chema Madoz, Julieta Serrano y Patti Smith reciben la Medalla de Oro al Mérito en las Bellas Artes 2019» (en castellà). El Cultural, 20-12-2019 [Consulta: 20 desembre 2019].
# Gertrude Simmons Bonnin

Zitkala-Sa, també coneguda amb el nom que li van donar els missioners Gertrude Simmons Bonnin (Reserva índia de Yankton, Dakota del Sud, 1876 - Washington DC, 1938) fou una escriptora estatunidenca de mare índia sioux i pare blanc. Va estudiar a l'escola per a indis de Carlisle i començà a publicar en anglès Old Indian Legends (1901) on denuncià les falses percepcions sobre els indis, i es va fer amiga del yavapai Carlos Montezuma. El 1916 publicà "The Indian's Awakening" a American Indian magazine. El 1916 fou nomenada secretària de la Society of American Indians però el 1920 trencà amb ells per discussions de lideratge. També s'oposà a la influència de la Native American Church entre els sioux.

## Enllaços externs

* Biografia Arxivat 2005-11-25 a Wayback Machine. (anglès)
# 3:10 to Yuma

«3:10 to Yuma o El tren de les 3:10» té aquests significats:
* El tren de les 3:10 (pel·lícula de 1957) (títol original en anglès: 3:10 to Yuma), dirigida per Delmer Daves
* El tren de les 3:10 (pel·lícula de 2007) (títol original en anglès: 3:10 to Yuma), dirigida per James Mangold
# Sebastià Anton Pascual i Inglada

Sebastià Anton Pascual i Inglada (Vilanova i la Geltrú, 26 de juny de 1807 - Banhèras de Luishon, 16 d'agost de 1872) fou un advocat i col·leccionista català.

## Biografia

Fill d'una família d’hisendats de Vilanova i la Geltrú, va iniciar els seus estudis com a intern al Seminari Conciliar de Barcelona, i després va cursar Dret a les Universitats de Cervera i de València, on va obtenir el grau de batxiller en lleis el 1827 i la llicenciatura en Dret Civil el 1833. Va establir el seu bufet d'advocat a Tarragona i el 1842 es va casar amb Maria de l'Assumpció de Bofarull i de Plandolit (c. 1814-1881), filla de Francesc Policarp de Bofarull i Morell. El 1844 es va establir a Barcelona, i el 1845 va ser nomenat membre de la Junta de Govern del Banc de Barcelona, del qual va ser director des del 1853 fins a la seva mort.
Va acumular milers d'objectes, donant preferència a la pintura i atresorant al llarg dels anys una col·lecció que superava el miler d'obres. Per a poder instal·lar les seves graduals adquisicions va remodelar la seva casa al carrer d'en Xuclà, 19-21 de Barcelona (vegeu casa Sebastià Anton Pascual). En la disposició de la seva col·lecció va mantenir la subdivisió clàssica entre de «pintura antiga» i «pintura moderna», aquesta última formada bàsicament per autors contemporanis del segle xix. En l'apartat de pintura antiga comptava amb autors de l'escola espanyola, italiana i flamenca entre d'altres.
Va pensar detingudament com exhibir les seves possessions, en termes que avui qualificaríem de museogràfics, en voler aportar llum zenital a determinades sales que aportessin claror sense que la llum afectés directament les teles. Aquesta manera de fer sembla que influí el polític i escriptor Víctor Balaguer i Cirera a l'hora de dissenyar els espais del seu museu a Vilanova i la Geltrú (Biblioteca Museu Víctor Balaguer), on també farien una clara distinció entre pintors antics i moderns, i on obririen un lluernari al bell mig del sostre de la Pinacoteca cobrint-lo amb un velum per a matisar la incidència directa del sol sobre els quadres.
La col·lecció de Pascual es coneix gràcies a la conservació d'un inventari complet, per al qual s'ha sabut que la xifra concreta era de 1256 pintures. No s'ha localitzat, però, cap imatge del gran saló amb il·luminació zenital.

## Referències

* ↑ «Registre del casament de Sebastià Antoni Pascual i Maria de l'Assumpció de Bofarull». FamilySearch, 21-05-1842.
* ↑ Bassegoda i Hugas, 2018, p. 47-48.

## Bibliografia

* Bassegoda i Hugas, Bonaventura «La gran pinacoteca de Sebastià Anton Pascual i Inglada». Mercat de l'art, col·leccionisme i museus, 2018, pàg. 47-106.
* Garcia i Sastre, Andrea A. Els Museus d'art de Barcelona: antecedents, gènesi i desenvolupament fins a l'any 1915. MNAC, 1997. ISBN 978-84-8043-026-5.

## Enllaços externs

* «Sebastià-Anton Pascual i Inglada». Repertori de Col·leccionistes i Col·leccions d'Art de Catalunya (RCCAC). Institut d'Estudis Catalans.
# Beerawecka

El Beerawecka (o Berewecke en alemany) és una darreria tradicional que s'elabora a Alsàcia per a les festes de la fi de l'any. Es tracta d'un pastís no llevat amb un fort gust de canyella, farcit de fruits secs (nous, avellanes, figues, panses...) i fruita confitada (peres, taronges, llimones...) macerades en schnaps (aiguardent), prunes mirabel o cireres, mantinguts junts per una capa molt fina de pasta fortament especiada. Es talla i es serveix en rodelles molt fines.
Aquesta especialitat de Nadal és particular d’Alsàcia, del país welche amb el nom de "Hogey", o encara de la vall de Munster amb el nom de Schnìtzwecka (però enrotllat a la pasta); del sud d’Alemanya (Baix Rin amb el nom de "Hutzelbrot", d'Àustria, de Suïssa, del Tirol del Sud i del Trentí a Itàlia.
Es pensa que el nom ve de Beera i Wecka (que signifiquen 'pera' i 'pastís' o 'panet' en alsacià) però l'origen es perd probablement en l'antiga comunitat jueva d'Alsàcia (Pera significa Pasqua en Jiddisch), antigament fortament implantada a Alsàcia i que ha deixat algunes empremtes en el dialecte i la cultura alsacians.

## Bibliografia

* Josiane Syren, La Pâtisserie alsacienne, París, Saep, 1982, ISBN 2-7372-2301-6.

## Enllaços externs

* « Receptes de Beerawecka »

## Referències

* ↑ TAPAS. «Cómo preparar beerawecka, la receta de pan alsaciano de frutos secos que te encantará» (en espanyol europeu), 04-10-2023. [Consulta: 24 juny 2024].
# Cal Siboc

Cal Siboc és una masia situada al municipi de Llobera, a la comarca catalana del Solsonès.

## Referències

* ↑ «Catàleg de masies i cases rurals». Ajuntament de Llobera. Arxivat de l'original el 2021-12-29. [Consulta: 26 desembre 2021].
# Martin Txiki

Martin Txiki o San Martin Txiki és un personatge de la mitologia basca i també de l'aragonesa, on se'l coneix com a San Martinico.

## Llegenda

Martin Txiki va aconseguir robar, per mitjà de estratagemes, els secrets de l'arquitectura, música, agricultura, ferreria i la vida sedentària dels basajaun.
Aquest trickster probablement el creés la imaginació popular com a arquetip dels sanadors celtibèrics de la zona del Moncayo (més en concret dels de Sant Martín de la Virgen de Moncayo), que viatjaven a terres vascones i/o pirinenques a curar els malalts amb eines de bronze, coure i ferro, materials tots ells desconeguts per als primitius vascons i pobles pirinencs afins.
S'explica que els basajaun tenien munts de blat guardats per sembrar a l'època en què la humanitat desconeixia els principis de l'agricultura. Martin Txiki va apostar amb els basajaun que era capaç de saltar per sobre dels enormes munts. Va perdre l'aposta, però alguns grans de cereal van quedar dins de les botes, d'aquesta manera va aconseguir fer arribar el cereal als homes.
L'ésser humà ja tenia la llavor del blat; però no sabien l'època de la sembra. Un dia es va acostar Martin Txiki a la cova dels basajaun, i va escoltar una cançó que sortia de les profunditats: «si els homes sabessin aquesta cançó, bé se n'aprofitarien: en brollar la fulla, sembrar-se el blat de moro; en caure la fulla, sembreu el blat; per Sant Llorenç, sembreu el nap». Així va ser com la humanitat va saber certs principis agrícoles, a més de la música.
En una altra ocasió va enviar un nen a parlar amb els basajaun perquè els digués que ja sabia com es fabricava una serra. Un dels basajaun li va dir que llavors Martin Txiki devia haver-se fixat en el full del castanyer; així va ser com indirectament es va assabentar Martin Txiki de com es fabricaven les eines per treballar la fusta.
En assabentar-se el basajaun d'això va baixar de nit a casa de Martin Txiki i va torçar alternativament les dents de la serra, volent així inutilitzar-la. Tot i això el que va fer va ser millorar-la, i així es va inventar la serra triscada.
En una altra ocasió va enviar Martin Txiki un pregoner als basajaun dient que ja sabia com soldar el ferro amb l'acer. Aleshores el basajaun li va dir ""Ah, sens dubte va mullar amb aigua argilosa les dues peces", a la qual cosa va respondre el pregoner: "No ho va fer, però així ho farà", assabentant-se d'aquesta manera de la tècnica d'emprar com a fundent l'argila amb aigua.
Amb el mateix tipus de estratagema de pregoner es va assabentar que l'eix del molí havia de ser de til·ler en comptes de roure, que es desgastava molt ràpidament, així doncs els homes van començar a beneficiar-se de l'ús del molí a tot el món.

## Referències

* ↑ Leyendas de la mitología vasca contadas en Ataun: El señor del bosque de Muski y Sanmartintxiki

## Bibliografia

* (ISBN 84-7148-175-8) Mites bascos i mites sobre els bascos (1985), Editorial Txertoa.

## Enllaços externs

* Enciclopèdia Auñamendi: San Martin Txiki .
# Adam Laurent

Adam Laurent (Santa Cruz, Califòrnia, 6 de juliol de 1971) va ser un ciclista nord-americà que s'especialitzà amb la pista, on va guanyar una medalla de plata als Campionats del món de persecució per equips. També participà en els Jocs Olímpics d'Atlanta.

## Palmarès en pista

* 1995
** Campió dels Estats Units en persecució per equips
* 1999
** Campió dels Estats Units en persecució per equips

## Palmarès en ruta

* 1995
** Vencedor d'una etapa a la Fresca Classic

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* Fitxa a museociclismo.it
# Segona Epístola de Climent

La Segona Epístola de Climent és un text cristià, antigament atribuït al papa Climent I.
Més que una carta, és una antiga homilia d'autor anònim. Està escrita en grec imitant l'estil de la primera carta. Esmentada primerament per Eusebi de Cesarea, el qual la considera espúria, comentant que té una gran de coneixements sobre els antics. Més tard fou esmentada per Rufí d'Aquileia i Jeroni d'Estridó. La carta va ser llegida en un acte litúrgic a Corint vers l'any 170, però és en el segle v quan possiblement comença més la creença en la seva autenticitat i és inclosa en el Codex Alexandrinus del Nou Testament del segle v. Més tard, al segle vi va ser citada pels líders monofisites, Timoteu d'Alexandria i Sever d'Antioquia, i després coneguda per molts autors grecs. No obstant això, en termes generals, aquest text fou menys conegut que la primera epístola.
El text desprèn un gran coneixement dels evangelis canònics, però també dels fets de la vida de Jesús no canònics. La comunitat on s'escriu hi semblen presents algunes doctrines gnòstiques, tot i que no de forma directa. L'autor sembla tenir més interès en el compromís ètic que suposa creure en la salvació de la humanitat gràcies a Crist. El seu testimoni fa gran contrast amb la matinera veneració a la carta genuïna. Hilgenfeld exposa una teoria segons la qual aquesta carta era en realitat del papa Soter dirigida als corintis. Aquesta teoria fou acceptada per molts crítics fins als descobriments de Filótheos Vriénnios, que demostrà que el text no era una carta sinó una homilia, però que certament feia referència a Corint amb l'esment dels Jocs Ístmics. Lightfoot i altres autors la consideraren anterior a Marció, c.140, però la seva referència a punts de vista gnòstics no permeten donar-li una datació anterior.

## Referències

* 1 2 Chapman, 1913.
* ↑ Farmer, 2004, p. 136.
* ↑ Scorza Barcellona, 2000.

## Bibliografia

* Chapman, Henry Palmer. «Pope St. Clement I». A: Catholic Encyclopedia (Wikisource) (en anglès). Nova York: Robert Appleton Company, 1913.
* Farmer, David Hugh. The Oxford Dictionary of Saints (en anglès). Oxford: Oxford University Press, 2004. ISBN 0-19-860949-3.
* Scorza Barcellona, Francesco. «Clemente I, santo» (en italià). Enciclopedia dei Papi. Treccani: l'enciclopedia italiana, 2000. [Consulta: 11 abril 2015].

## Vegeu també

* Primera Epístola de Climent