OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josette Daydé

Josette Daydé (Perpinyà, 28 de març del 1923 - Brussel·les, 4 de març del 1995) va ser una cantant i actriu perpinyanenca.

## Biografia

Començà la seva carrera artística cantant operetes (Au soleil de Marseille, de Vincent Scotto; Toi c'est moi, el gener del 1942, amb un debutant que faria una carrera remarcable, Georges Guétary; On a volé une étoile). Durant l'Ocupació (Segona Guerra Mundial) s'especialitzà en cançons d'estil swing (Grand'père n'aime pas le swing de François Llenas i Norbert Matisson; Oui, de Louis Gasté i Alix Combelle). En aquell moment va ser una de les intèrprets favorites de Louis Gasté, de qui el 1945 gravà Le Rythme américain. Filmà diverses pel·lícules, i a dues del 1945, Le Roi des resquilleurs i Madame et son flirt, hi interpretà diverses cançons d'en Gasté.
L'any 2002, la cançó Cou-cou que Daydé havia enregistrat a l'octubre del 1940 amb el Quintette du Hot Club de France i Django Reinhardt, aparegué a la banda sonora del videojoc Mafia: The City of Lost Heaven.

## Pel·lícules

* Entrée des artistes (1938, de Marc Allégret)
* La Maison des sept jeunes filles (1942, d'Albert Valentin)
* Le Roi des resquilleurs (1945, de Jean Devaivre)
* Madame et son flirt (1946, de Jean de Marguenat)
* Le studio en folie (1947, de Walter Kapps), un curtmetratge amb el gran Bourvil

## Enllaços externs

* Dades biogràfiques (francès)
* Interpretació de Cou-cou, el Hot Club de France amb Daydé i Reinhardt, 1940
* Daydé interpreta Quand Betty fait boop a Le Roi des resquilleurs
* Fotos
# Josephus Nicolaus Laurenti

Josephus Nicolaus Laurenti (4 de desembre de 1735 - 17 de febrer de 1805) va ser un metge i naturalista austríac. Laurenti és considerat el primer autor de classe Reptilia pel seu tractat Specimen medicum, exhibens Synopsin Reptilium Emendatam cum Experimentis circa venena (1768) sobre la funció del verí en els rèptils i amfibis. Aquest important llibre sobre l'herpetologia, va definir una trenta gèneres de rèptils, mentre que la 10a edició de Systema Naturae, de Carl Linnaeus, publicada en 1758 havia definit sols deu genera. En 1768, Laurenti també va publicar Proteus anguinus, un manuscrit en italià sobre l'Olm.

## Referències

* ↑ Buffon, Georges-Louis Leclerc Los tres reinos de la naturaleza o museo pintoresco de historia natural Consultat el 3 de desembre de 2011

## Enllaços externs

* Specimen Medicum, Exhibens Synopsin Reptilium Emendatam cum Experimentis circa Venena at Göttinger Digitalisierungszentrum
# Joaquim Barraquer i Moner

Joaquim Barraquer i Moner (Barcelona, 26 de gener de 1927 - 26 d'agost de 2016) va ser un oftalmòleg català. Segon fill d'Ignasi Barraquer Barraquer, va seguir la trajectòria professional dels seus antecessors, tot cursant la carrera de Medicina a la Universitat de Barcelona (1945-1951), i es va doctorar a Madrid l'any 1955. El 1999 va rebre la Creu de Sant Jordi.

## Biografia

Es va forjar molt aviat al costat del seu pare, que acompanyava al seu taller mecànic, on realitzava treballs manuals o de precisió per tal d'adquirir la destresa indispensable per convertir-se en cirurgià. La seva vocació per l'oftalmologia va aparèixer ràpidament quan als onze anys ja seguia el treball del seu pare i als tretze ja l'ajudava a operar cataractes.
Catedràtic en cirurgia ocular de la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB), director de l'Institut Universitari Barraquer i de l'Escola Professional d'Oftalmologia (afiliats a la UAB), director executiu de l'Institut Barraquer, director-fundador del Banc d'Ulls per a Tractaments de la Ceguesa, i cirurgià-director del Centre d'Oftalmologia Barraquer, on va formar un equip d'oftalmòlegs entre els quals s'hi trobaven, fruit del seu matrimoni amb Mariana Compte Andrade, els seus fills Elena i Rafael, i l'esposa d'aquest últim, Marinka Kargachin.
Entre les seves aportacions a la ciència prenen rellevància els seus cursos microquirúrgics d'ús del microscopi —quan als anys 60 el microscopi encara una eina poc emprada en oftalmologia— i el descobriment l'any 1957 de l'acció de l'α-quimotripsina sobre la zònula humana, fet que va donar lloc a la tècnica de la zonulòlisi enzimàtica o «tècnica Barraquer», un procediment quirúrgic que va facilitar considerablement l'extracció intracapsular o total de la cataracta.
És enterrat al Cementiri de Montjuïc (Barcelona: agrupació III, Via de la Misericòrdia, tomba número 423.

## Referències

* ↑ «Joaquim Barraquer i Moner». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Mor l'oftalmòleg Joaquim Barraquer als 89 anys». Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, 26-08-2016 [Consulta: 26 agost 2016].
* ↑ S.M. Lim, Arthur. «Tianjin Centre - Training of Surgeons». A: Vision for the World: Eye Surgeons' Solution to Mass Blindness — A Major World Medical Problem (en anglès). World Scientific, 1996, p. 24. ISBN 9789814518178.
* ↑ Guardiola, Elena; Baños, Josep-Eladi «Joaquim Barraquer i Moner. La tècnica d'extracció de la cataracta de Barraquer: la zonulòlisi enzimàtica» (PDF). Eponímia mèdica catalana. Quaderns de la Fundació Dr. Antoni Esteve, 1, p. 21-24.

## Enllaços externs

* Institut Barraquer d'Oftalmologia
* Biografia Arxivat 2015-04-02 a Wayback Machine. al web de la Reial Acadèmia de Doctors
# Joaquim Balader i Sanchis

Joaquim Balader i Sanchis (València, 28 de juny de 1828 — València, 9 de gener de 1893) va ser un dramaturg valencià, un dels més destacats representants del sainet valencià del segle xix.

## Biografia

D'origen modest, no va tenir oportunitat d'estudiar i va treballar com a relligador de llibres i com a calafat o mestre d'aixa. Va dedicar-se a escriure des de la seua adolescència, inicialment en castellà, i posteriorment ja en valencià. L'any 1862 va estrenar al Teatre Principal de València la seua coneguda obra Al sa i al pla, a benefici a l'actor Fernando Ossorio i per recomanació de l'escriptor Enric Gaspar. Aquesta obra va rebre lloances de Constantí Llombart qui la va qualificar de vertadera comèdia de costums.
Després d'uns anys de residència a Madrid, on va buscar l'èxit teatral sense aconseguir-ho, va tornar a València, on l'any 1871 va estrenar tres obres en un acte: El pare alcalde, Qui tot ho vol i Més fa el que vol.
Altres obres seues són Misèria i companyia, que retrata les condions de vida dels desafavorits, i Fuchint de les bombes, escrita en col·laboració amb Eduard Escalante i Josep Ovara arran de la proclamació insurgent de la República Federal a València i el bombardeig de València a l'estiu de 1873.
Durant la Restauració borbònica va continuar escrivint, tot i que a menor ritme.
Constantí Llombart va escriure una biografia de Balader.

## Notes

* ↑ 1877. «En Joaquim Balader. Apunts biogràfics». Lo Rat Penat, 1877.

## Bibliografia

* «Balader Sanchis, Joaquim». Teatre Popular Valencià. Universitat d'Alacant. Grup de recerca: El teatre popular i la Renaixença. Aquest projecte d'investigació ha rebut un ajut econòmic de la Generalitat Valenciana dins del programa d'Accions Especials d'R+D per a 1999 (AE99-05) de la Direcció General d'Ensenyaments i Investigació de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència.. Arxivat de l'original el 2009-12-24. [Consulta: 8 gener 2008].
# Josafat I

Josafat I Kokkas (en grec Ἰωάσαφ Αʹ Κόκκας) va ser patriarca de Constantinoble de l'any 1464 al 1466. Va succeir a Gennadi II, segons la cronologia més acceptada.
Alguns autors pensen que Josafat I va governar l'Església Ortodoxa després d'Isidor II i abans de Sofroni Siropoulos, i el fan patriarca de 'abril de 1462 a l'abril de 1463.
Va tenir una greu discussió amb Jordi Amirutza, un escriptor de Trebisonda convertit a l'islamisme, que tenia el favor del sultà Mehmet II i un alt càrrec a la cort otomana. A proposta d'aquest Jordi Amirutza el sultà el va destituir perquè es va negar a beneir unes noces sense respectar la llei, tal com Mehmet demanava.

## Referències

* ↑ «Chronology» (en anglès). Ecumenical Patriarchate of Constantinople. [Consulta: 24 juliol 2023].
* ↑ Grumel, Venance «Les premiers patriarches de Constantinople sous la domination turque (1454-1476). Succession et chronologie d'après un catalogue inédit». Revue des études byzantines, 26, 1968, pàg. 262.
* ↑ «Joasaph I» (en anglès). Ecumenical Patriarchate of Constantinople. [Consulta: 24 juliol 2023].
# Justinianòpolis (Àfrica)

Justinianòpolis (llatí Iustinianopolis) fou una ciutat de l'Àfrica romana que anteriorment es va dir Hadrumetum. El nom li fou donat pels romans d'Orient en honor de l'emperador Justinià I, quan va reconquerir l'Àfrica als vàndals.
Correspon a la moderna Sussa a Tunísia.

## Referències

* ↑ «Susa: la perla della Tunisia» (en italià). [Consulta: 27 desembre 2018].
# Justiniano Casas Peláez

Justiniano Casas Peláez (Granucillo, Província de Zamora, 25 de febrer de 1915 - Saragossa, Aragó, 15 de desembre de 1998) va ser un físic i professor espanyol, president del Consell Superior d'Investigacions Científiques (CSIC) entre 1977 i 1978.

## Biografia

Després de cursar els estudis de Magisteri (1935) a Palència, i Matemàtiques (1946) a Salamanca i Madrid, estudià Físiques (1949) i es doctorà per la Universitat de Madrid el 1951. Des del 1934 fins al 1954 va exercir la docència en diferents nivells, com a mestre nacional, professor d'ensenyament mitjà i professor ajudant d'universitat. S'inicià en la investigació al CSIC, com a becari de l'Institut Daza de Valdés i col·laborador científic de l'Institut Torres Quevedo. Des del 1954 fins a la seva jubilació, el 1985, fou Catedràtic d'Òptica i Degà de la Facultat de Ciències. Més endavant for Rector de la Universitat de Saragossa i president del Consell Superior d'Investigacions Científiques durant la transició democràtica, entre el febrer de 1977 i el març de 1978.
Fou membre de diverses institucions científiques, essent nomenat Acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències de Saragossa el 18 de novembre de 1956, i prenent possessió el 6 de febrer de 1957, amb un discurs sobre formació i valoració de la imatge òptica. D'aquesta institució fou president entre el 1975 i el 1984. Fou membre de la Societat Espanyola d'Òptica, de la qual també va ser president entre els anys 1981 i 1984. Va ser President de l'Acadèmia des del 1975 fins al 1984. Fou corresponent de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques, i Naturals (1969)

## Reconeixements

* Gran Creu d'Alfons X el Savi (1969)
* Premi Nacional de Física
* Medalla d'Or de la Universitat de Saragossa (1998)
* Premi Aragó d'Investigació Cientificotècnica (1989)

## Referències

* 1 2 3 Bernabeu, Eusebio «En memoria de Justiniano Casas». El País, 18-12-1998 [Consulta: 15 gener 2019].
* 1 2 «Justiniano Casas Peláez». CSIC. Arxivat de l'original el 21 de maig 2015. [Consulta: 15 gener 2019].
* ↑ «Justiniano Casas Peláez (1915-1998)». Real Academia de Ciencias Exactas, Físicas, Químicas y Naturales de Zaragoza. [Consulta: 15 gener 2019].
* ↑ «Decreto 1554/1969, de 18 de julio, por el que se concede la Gran Cruz de la Orden Civil de Alfonso X el Sabio a don Justiniano Casas Peláez». BOE, Núm. 171, 18-07-1969, pàg. 11409 [Consulta: 15 gener 2019].
* ↑ «Premios Aragón: 1989. Justiniano Casas Peláez». Gran Enciclopedia Aragonesa. Arxivat de l'original el 16 de gener 2019 [Consulta: 15 gener 2019].
# Jürgen Brecht

Jürgen Brecht (Espira, 1 de març de 1940) és un tirador d'esgrima alemany, ja retirat, especialista en floret, que va competir durant les dècades de 1950 i 1960.
Durant la seva carrera esportiva va prendre part en tres edicions dels Jocs Olímpics d'Estiu, el 1960, 1964 i 1968. El millor resultat el va obtenir el 1960, a Roma, on va guanyar la medalla de bronze en la prova del floret per equips del programa d'esgrima. El 1964, als Jocs de Tòquio, fou cinquè en la prova del floret per equips i el 1968, a Ciutat de Mèxic, sisè en la prova del floret per equips.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles al Campionat del Món d'esgrima, de plata el 1959 i de bronze el 1962, així com onze campionats nacionals entre 1957 i 1967.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Jürgen Brecht». [Consulta: 3 agost 2023].
# Kaarel Eenpalu

Kaarel Eenpalu (fins a 1935 el seu nom era Karl August Einbund) (Palu, Vesneri, Comtat de Tartu, Estònia, 28 de maig de 1888 - Wjatka, óblast de Kírov, Rússia, 27 de gener de 1942) va ser un periodista, polític i cap d'Estat estonià. Ocupà diversos càrrecs ministerials i va ser primer ministre des del 19 de juliol de 1932 fins a l'1 de novembre de 1932.
# Kanat de Javad

El Kanat de Javad fou un kanat de l'Azerbaidjan modern amb la seva capital a la ciutat de Javad. S'estenia de Javad al riu Kura al sud-oest al llarg del costat oriental del riu Arax. Limitava al nord amb el kanat de Shamakhy, al sud-oest amb el Kanat de Karadagh, a l'oest amb el kanat de Karabagh, al sud amb el kanat de Talysh i a l'est amb el sultanat de Salyan.
Va ser format al meitat del segle xviii a l'àrea de confluència dels rius Kura i Araz. El 1768 va passar a dependre del kanat de Quba. L'àrea va ser annexionada a Rússia el 1805.
L'atles de Tsutsiev el mostra en el mapa de 1763-1785. En el mapa de 1791-1801 el seu territori és part del Kanat de Xirvan amb alguns districtes del sud formant part de Talysh.

## Governant

* 1750-1768 - Hasan Khan Shahseven

## Vegeu també

* Kanat de Gandja
* Kanats del Caucas

## Referències

* ↑ Javad khanate on azerbaijans.com
* ↑ Athur Tsutsiev, Atlas of the Ethno-Political History of the Caucasus, 2004
# Juan Pedro Valentín

Juan Pedro Valentín (Madrid, 7 de novembre de 1964) és un periodista espanyol.

## Biografia

Llicenciat en Periodisme per la Universitat Complutense de Madrid, els seus inicis professionals es van desenvolupar a la revista agrària Aral. Posteriorment va passar a la Cadena SER i el diari El País i d'aquí va fer el salt a televisió.
Va començar a treballar a Telemadrid el 1992 i va estar al capdavant de Telenotícies, l'informatiu de la cadena autonòmica fins a 1997. Al març d'aquest any va ser contractat per Telecinco per presentar l'última de les edicions d'Informatius Telecinco en substitució de José Ribagorda. Un any després era nomenat subdirector dels Serveis Informatius, càrrec que exerceix fins a setembre de 1999 en què és designat per substituir Luis Fernández com a director dels mateixos.
El periodista va abandonar llavors la presentació de l'informatiu. Durant aquesta etapa la seva tasca al capdavant dels informatius va ser especialment intensa pel que fa a la cobertura de la catàstrofe del vaixell Prestige i la Invasió de l'Iraq, on va perdre la vida el càmera de la cadena José Couso a l'abril de 2003.
Destacada va ser també l'entrevista que va realitzar al llavors president en funcions José María Aznar el dia 22 de març de 2004, la primera que va concedir després de la derrota electoral del 14-M i que va congregar 5.719.000 espectadors (el 31'5% de share).
Posteriorment, després de la marxa d'Àngels Barceló tornaria a presentar l'informatiu de les 20:30 durant l'últim trimestre de 2005. El gener de 2006, i amb l'esperança de millorar els resultats d'audiència, Telecinco decideix prescindir dels seus serveis i contractar Pedro Piqueras.
Des de la seva sortida de Telecinco, Valentín col·labora habitualment en diferents mitjans: a la televisió, els programes Els Matins de Quatre (2006-), Espejo Público (2006-2007) d'Antena 3 i Madrid opina (2007) de Telemadrid. En ràdio ha estat contertulià de 24 hores a Ràdio Nacional d'Espanya fins a 2007, any en què és fitxat per Onda Cero per a l'espai Herrera en l'ona; i en premsa escrita col·labora en el diari As.
Va ser nomenat director general del diari Público des del llançament del diari el 2007 fins a setembre de 2008, en què comença una nova etapa, aquesta vegada a la televisió pública, com a director del Canal 24 hores de TVE. A l'octubre de 2009 inicia una nova etapa professional com a Cap dels Serveis Informatius de Cuatro i CNN.
Després de la compra de Cuatro per part de Gestevisión Telecinco, i l'entrada d'aquesta en l'accionariat de Sogecable al desembre de 2009, al llarg de 2010 Juan Pedro Valentín serà l'encarregat de fusionar els mitjans materials i humans d'Informatius Telecinco, Noticias Cuatro i CNN +, com a director, almenys durant un temps, dels nous Serveis Informatius Unificats de Gestevisión Telecinco.
Juan Pedro Valentín va ser també l'encarregat de dur a terme l'expedient de regulació d'ocupació (ERO) i el tancament de CNN +.
Ha estat guardonat amb el Premi Salvador de Madariaga 2004.
Actualment col·labora a Herrera a COPE.
# Zenkovka

Zenkovka (en rus: Зенковка) és un poble (un possiólok) de l'óblast de Sverdlovsk, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 2 habitants.

## Referències

* ↑ Статья об открывшемся новом ФАПе в посёлке Белоречка
* ↑ «Поселок Басьяновский» (en rus). Информация о Свердловской области. Свердловская областная универсальная научная библиотека им. В. Г. Белинского. [Consulta: 18 agost 2019].
* ↑ «Об отнесении рабочего поселка Басьяновский, расположенного на территории Верхнесалдинского района, к категории сельских населенных пунктов к виду поселок, Закон Свердловской области от 21 июля 2004 года №54-ОЗ». docs.cntd.ru. Arxivat de l'original el 2018-04-23. [Consulta: 22 abril 2018].
# Vells Mestres

"Vells Mestres" (''Old Master", en anglès, d'on prové el terme) és la denominació que es dona dins del món de l'art als pintor prestigiosos que van treballar a Europa abans de, aproximadament, 1800 o a les pintures realitzades per aquests artistes.
En aquest context, un vell mestre és un artista plenament capacitat, un mestre del gremi dels seus artistes locals, i que hagi treballat de forma independent, però a la pràctica, les pintures produïdes pels alumnes o pel seu taller són incloses en l'abast de l'expressió. Per tant, més enllà d'un cert nivell de competència, la data més que la qualitat és el criteri per a l'ús del terme.

## Període cobert

Els segles xviii i xix, el terme sovint tenia data d'inici cap a 1450 o 1470; les pintures fetes abans eren "primitives"; però aquesta distinció ja no s'aplica. L'OED original de principi del segle xx, definia el terme com "un mestre qui va viure abans del període considerat 'modern', principalment aplicat a pintors dels segles XIII al XVII." El terme, sorprenentment, va ser encunyat en una enciclopèdia popular de 1840: "Com a pintor d'animals, Edwin Landseer supera de lluny qualsevol dels vells mestres". Hi ha termes comparables en neerlandès, francès i alemany; el neerlandès pot haver estat el primer a fer ús del terme al segle xviii, quan majoritàriament va referir com pintors de l'Edat Daurada holandesa als barrocs del segle anterior. Les Maitres d'autrefois de 1876 d'Eugene Fromentin pot haver-hi ajudat a popularitzar el concepte, tot i que "vieux maitres" és també utilitzat en francès. La famosa col·lecció de Dresden al Gemäldegalerie Alte Meister és un dels pocs museus que inclou el terme en el seu nom. La col·lecció del museu de Dresden essencialment s'atura al període barroc.
La data final és necessàriament imprecisa. Goya (1746–1828) és certament un Vell Mestre, i va pintar i fer gravats fins a la seva mort el 1828. Per exemple, el terme podria ser utilitzat, però normalment no ho és, en referència a John Constable (1776–1837) o Eugène Delacroix (1798–1868).
El terme tendeix a ser evitat pels historiadors d'art per ser massa imprecís, especialment quan es tracta de pintures, tot i que els termes les Gravats de Vells Mestres i Dibuixos de Vells Mestres són encara utilitzats. Es manté en el comerç d'art, on les cases de subhasta encara divideixen les seves vendes entre, per exemple: "pintures de Velles Mestres", "pintures del segle XIX" i "pintures Modernes". Christie's defineix el terme dins el període "del segle xiv a començaments del XIX".
# Pablo Simons De Aerschot

Pablo Simons De Aerschot (Houdeng-Aimeries, La Louvière, Bèlgica, 1922 - Sant Sebastià, 10 d'octubre de 2011) fou un criminal de guerra belga, condemnat per col·laboracionisme amb el règim nazi.

## Biografia

Simons De Aerschot, inicià la seva carrera política amb tan sols 17 anys, quan s'afilià al moviment rexista belga, d'ideologia pro-nazi i liderat per Léon Degrelle. Segons els tribunals belgas, durant l'ocupació alemana va ajudar a les forces d'ocupació i a la implementació de l'administració nazi al país, s'afilià a les Joventuts Hitlerianes i se'l relacionà amb la deportació de milers de joves valons a Alemanya per a realitzar treballs forçats. En el seu expedient judicial, consta l'execució d'una vintena de presos que es negaren a la deportació. Algunes veus, però, asseguren que Simons De Aerschot, tingué un doble paper, ja que també va ajudar a fugir a membres de la resistència belga, per evitar que fossin detinguts per les tropes d'ocupació alemanes.
El restaurant de Simons, era un lloc de reunió de criminals de guerra fugits, com Martin Bormann o Klaus Barbie, el carnisser de Lió. L'any 1964 abandona Bolívia i torna a Espanya, fixant la seva residència a Sant Sebastià amb el nom de Paul Jean Léon Simons d'Aerschot, aconseguint ser tan invisible que fins i tot fou contractat pel departament d'Organització Internacional del Treball, de les Nacions Unides treballant a Xipre, Romania, Afganistan i a la República Democràtica d'Alemanya.
L'any 2008, en una visita a Bèlgica, és descobert i detingut, tot i que posa't en llibertat al comprovar-se que els seus delictes havien prescrit. L'any 2011, mor a Sant Sebastià a l'edat de 88 anys.

## Referències

* 1 2 3 «Muere en San Sebastián el último belga condenado por colaboracionista» (en castellà). El País. Grupo PRISA, 10-10-2011. [Consulta: 11 octubre 2011].
* ↑ ««Pensábamos que era un diplomático retirado»» (en castellà). Diario Vasco. Vocento, 11-10-2011. [Consulta: 11 octubre 2011].
* ↑ «Former Nazi leader dies in San Sebastian» (en anglès). EITB, 11-10-2011. Arxivat de l'original el 2011-10-11. [Consulta: 11 octubre 2011].
# Oumpah-Pah

Oumpah-pah, és un personatge de ficció i una sèrie de còmic d'humor. D'altres noms amb què s'ha publicat són; Umpah-Pah i Umpa-pá. Oumpah-pah és un Pell Roja que viu aventures amb el seu germà de sang, Hubert de la Pâte Feuilletée. Fou creat per Albert Uderzo i René Goscinny, d'aquest personatge, se'n varen publicar cinc àlbums. Es publica per primera vegada a Le Journal de Tintin el dos d'abril de 1958 i l'última el 1962.

## Argument i trajectòria editorial

Oumpah-pah, es un Indi nord-americà que viu al segle xviii, i el protagonista que dona nom al còmic. Oumpah-pah és un valent, forçut, va acompanyat pel seu amic d'origen Francès, Humbert de la Pâte Feuilletée, que en contraposició del seu amic oumpah-pah, és molt prim,escanyolit i molt maldestre., El personatge viu al segle XVIII

## Autors i publicacions

Albert Uderzo: autor de còmics francès, nascut l'any 1927 a Fismes (França). Dins el seu treball, destaca Astèrix, còmic creat l'any 1959, que va dur a terme juntament amb el guionista René Goscinny i Oumpah-pah.
René Goscinny:Guionista i dibuixant de còmics francès. És un dels autors francesos de més èxit a tot el món, amb més de 500 milions de llibres venuts, traduïts a més de trenta idiomes.
Oumpah-pah, es va publicar per primera vegada a Le Journal de Tintin el 1958 i es va publicar fins al 1962.
Publicacions on s'ha publicat el personatge. :
| Nom de la Publicació | Editorial | Any | Format | Idioma | Numero/s |
| L'INFANTIL TRETZEVENTS | Editorial Seminari de Solsona / Publicacions de l'Abadia de Montserrat | 1971 | Revista | Català | 147 al 166 |
| EPITOM | Jaimes Libros, S. A. | 1965-1972 | Àlbum | Castella | 11 i 12 |
| TINTIN | J. ZENDRERA | 1967-1969 | Revista | Castella | Sense dades |

## Referències

* 1 2 Del tebeo al manga una historia de los cómics. Revistas de Humor infantiles i juveniles (en castellà). nº 8 Pag.45 i 94. Panini España S.A, p. 208 (Del Tebeo al Manga, una historia de los tebeos). ISBN 978-849885-22-26.
* ↑ «OUMPAH-PAH (fixa a Tebeosfera)» (en castella). [Consulta: 7 novembre 2013].

## Enllaços externs

* Bloc:El arte secuencial Títol: Oumpah-pah / Umpa-Pá (castellà)
# Ouneine

Ouneine (àrab اوناين) és una comuna rural de la província de Taroudant de la regió de Souss-Massa. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 7.866 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].