OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bernard van Risen Burgh

Bernard II van Risamburgh, de vegades dit Risen Burgh (actiu des de 1730 — després de febrer de 1767) va ser un ebenista parisenc d'origen neerlandès i francès, un dels més destacables de l'estil Rococó. Va ser un dels grans mestres de l'estil desenvolupat durant el regnat de Louis XV." (Watson 1966:560f); "sense dubte un dels grans mestres del segle xviii " (Theodore Dell, The Frick Collection. V. Furniture, 1992:294).
El seu pare, Bernard I van Risamburgh, (mort el 1738), nascut a la província de Groningen, ja treballava a París el 1696, vivia al districte dels ebenistes Faubourg Saint-Antoine, i es va casar amb una dona francesa. Les inicials de Bernard II BVRB van ser impreses en els seus mobles d'acord amb la normativa,dificulten actualment la determinació de l'autoria

## Notes

* ↑ I amb diverses variacions del seu nom als cocuments.
* ↑ Francis J.B. Watson, The Wrightsman Collection: II, 1966:560f.
* ↑ Recerca per Jean Baroli, que consta a Francis J. B. Watson dins "Furniture by Bernard II van Risamburgh in the Royal Collection", Burlington Magazine 104 (August 1962), pp 340–344; la millor obra atribuïda al vell van Risamburgh és el bureau plat fet per a l'Elector de Baviera Maximilià II Emanuel cap el 1715 (Musée du Louvre).
* ↑ Revelat primer per Jean Baroli, "Le mysterieux BVRB enfin identifié", Connaissance des arts (Març 1957:56-63).
* ↑ V&A Museum no. 1094-1882

## Bibliografia

* Rieder, William, "B.V.R.B. at the Met: Louis XV Furniture of Bernard van Risamburgh." Apollo, 139 (1994).
* Parker, James & Le Corbeiller, Clare. A Guide to the Wrightsman Galleries at the Metropolitan Museum of Art. Nova York: The Metropolitan Museum of Art, 1979. ISBN 0-87099-186-8.
# Firmi Catus

Firmi Catus (en llatí: Firmius Catus) va ser un senador romà del temps de Tiberi.
Firmi Catus va acusar el seu amic Luci Escriboni Libó Drus l'any 16. Uns anys després, el 24, va ser ell mateix condemnat pel senat al desterrament a una illa per una falsa acusació de traïció (majestas) contra la seva germana, però Tiberi li va perdonar el desterrament a causa de la denúncia anterior a Libó Drus, i es va limitar a expulsar-lo del senat.

## Referències

* ↑ «Firmius Catus». A: William Smith (ed.). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès). Londres: John Murray, 1870.
* ↑ Tàcit. Annals II, 27; IV, 31
# European Journalism Centre

L'European Journalism Center (EJC) és una entitat professional independent d'abast continental, sense ànim de lucre, amb seu a Maastricht, fundada en 1992, que treballa per la promoció del periodisme de qualitat a Europa i per assimilar els grans canvis tecnològics i culturals que acompanyen la digitalització dels mitjans.

## Referències

* ↑ Crook, James A. «European Journalism Centre Inaugural in Maastricht: European Commission Funds Unique Training Program». Journalism & Mass Communication Educator. SAGE Publications, Vol 48, Núm. 4, 1993, pàg. 97-100. DOI: 10.1177/107769589304800415. ISSN: 2161-4326 [Consulta: 2 gener 2019].
* ↑ «The European Journalism Centre (EJC)». The Ethical Journalism Network. Arxivat de l'original el 12 d’abril 2019. [Consulta: 2 gener 2019].
* ↑ «European Journalism Centre (EJC)». Global Investigative Journalism Network. [Consulta: 2 gener 2019].

## Enllaços externs

* European Journalism Center
# Coreomania

La coreomania (del grec choros, "dansa" i mania, "bogeria") és una afectació històrica, també coneguda com a plaga de ball, on un grup de persones es posava a ballar sense poder aturar-se. S'han documentat diversos brots, el més famós és l'epidèmia de ball de 1518 a Estrasburg. Es considera un trastorn grupal, proper a la histèria col·lectiva, on un fenomen es contagia entre els membres d'un col·lectiu o entre els testimonis del succés. La coreomania rep també altres noms, com "ball de Sant Vit". La malaltia s'ha considerat una maledicció o embruixament. Es creu que alguns episodis podien ser en realitat atacs d'epilèpsia però el contagi social va fer que esdevinguessin fenòmens col·lectius.

## Referències

* ↑ Midelfort, H. C. Erik (2000). A History of Madness in Sixteenth-Century Germany. Stanford University Press. ISBN 978-0-8047-4169-9.
# LMT

LMT té els següents significats:
* Gran Telescopi Mil·limètric (del seu nom en anglès Large Millimiter Telescope), telescopi en construcció a Mèxic
* Laboratori de mesures Magnètiques i Tèrmiques, grup de recerca de la Universitat Autònoma de Barcelona
* LMT també és el codi NYSE de Lockheed Martin, empresa estatunidenca del sector militar
# Sablons (Isèra)

Sablons és un municipi francès, situat al departament de la Isèra i la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps.
# Masustegi

Masustegi (en castellà, Masustegui-Monte Caramelo) és un barri del districte bilbaí de Basurtu-Zorrotza. Té una superfície de 0,81 quilòmetres quadrats i una població de 4.069 habitants (2006). Limita al nord amb el barri d'Altamira i a l'est amb el de Basurtu, estant la resta del territori envoltat pel Monte Caramelo, que el separa d'Errekaldeberri i Uretamendi.

## Transports públics

Pel barri passen dues línies del Bilbobus.
| Línia | Recorregut | Freqüència (minuts) |
| 58 | Mintegitxueta - Atxuri | 15´ |
| 80 | Altamira - Termibus | 30´ |
# Bernard du Plessis-Besançon

Bernard Du Plessis-Besançon (París, 1600 - Auxonne, Borgonya, 1670) va ser un diplomàtic i militar francès, al servei del rei Lluís XIII de França.
Enviat pel Cardenal Richelieu a negociar el suport de la Monarquia francesa als catalans revoltats en les envistes de la Guerra dels Segadors, s'entrevistà a Ceret amb els representants catalans, amb els quals acordà el suport militar de França contra les tropes castellanes a canvi de la submissió al rei de França Lluís XIII (pacte de Ceret).
# Feshart Ouzayd

Feshart Ouzayd o Suhrab fou rei (o més probablement governador) de l'Aràbia oriental sassànida amb seu a al-Hira. Va ocupar el poder vers el 573 o 577 en el lloc del làkhmida Qabus ibn Hind, probablement mort. Hauria estat designat pel rei Cosroes I el Just (Khusraw I Anushirwan). No va estar massa temps al poder i entre 574 i 578 va deixar pas a un àrab anomenat Qabissa que només va estar un mesos abans del 580. Després del 578 hauria retornat al poder un làkhmida de nom al-Múndhir (IV) ibn Qabus ibn Ma-as-Samà.

## Referències

* Enciclopèdia de l'Islam, V, 637
# European Molecular Biology Laboratory

El European Molecular Biology Laboratory o EMBL (Laboratori europeu de biologia molecular, en català) és una institució pública de recerca de biologia molecular finançada pels països membres de la Unió Europea. La institució va ser creada el 1974 i té com a principals objectius la recerca en el camp de la biologia molecular, la formació de nous científics, i el desenvolupament de nous mètodes i instruments de recerca. Actualment, l'European Molecular Biology Laboratory té laboratoris a Heidelberg, Hinxton, Grenoble, Hamburg, Monterotondo i Barcelona, cadascun d'ells especialitzat en una àrea diferent de la biologia molecular, i entre els científics més importants de la institució cal destacar a Christiane Nüsslein-Volhard i Eric Wieschaus, tots dos guardonats amb el Premi Nobel de medicina el 1995.
El 2017 es va inaugurar un centre filial a Barcelona sota la direcció del biòleg anglès James Sharpe.
Edita de manera regular la revista Science in School, revista dedicada a la didàctica de les ciències, essent un punt de referència per a professors de ciències.

## Referències

* ↑ «El Laboratori Europeu de Biologia Molecular obre a Barcelona la primera subseu en gairebé dues dècades». El Món, 10-04-2017 [Consulta: 12 maig 2017].
* ↑ Altamira, Maria «Barcelona acollirà una nova delegació del Laboratori Europeu de Biologia Molecular». Diari ARA, 10-04-2017 [Consulta: 12 maig 2017].
* ↑ «James Sharpe será el primer director del nuevo EMBL Barcelona», 29-05-2017. [Consulta: 24 febrer 2019].
* ↑ «Science in school» (en anglès). Laboratori Europeu de Biologia Molecular.

## Vegeu també

* National Center for Biotechnology Information
* European Bioinformatics Institute

## Enllaços externs

* Pàgina web de la institució
# Cova de Son Cresta

La cova de Son Cresta és una cova natural prehistòrica d'enterrament situada a la possessió de Son Cresta, al municipi de Llucmajor, Mallorca.
La cova fou descoberta el 1895, al migjorn de les cases. És una cova natural reformada per donar-li més cabuda. S'hi trobaren molts d'enterraments alguns en urnes o atuells. El pagès de la finca hi trobà molts materials arqueològics que va vendre a les col·leccions particulars de Son Berga, dels senyors de Canut, i Planas i del professor Vives Escudero. El 1918 fou excavada per Josep Colominas i Roca que hi descobrí sis torets de bronze més. El total dels materials descoberts que s'han inventariat són: dos braçalets, cinc anells, una torca, dues campanetes, cinc varetes, un disc, cinc colomets o aguilons, dues banyes, tres torets i, la més important, una estatueta grega (Col·lecció Quetglas de Valldemossa), tots en bronze. També s'hi trobaren 372 grans de collar de pasta vítria de colors blau, groc, verd i blanc. Aquestes peces descobertes proven que fou emprada fins al segle ii.

## Referències

* 1 2 Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 4. Palma: Promomallorca, p. 202. ISBN 84-8661702-2.
* 1 2 Fernández-Miranda, M. Secuencia Cultural de La Prehistoria de Mallorca. 15. CSIC, 1978 (Bibliotheca praehistórica Hispana). ISBN 9788400043438.
# Mercè Comaposada i Guillén

Mercè Comaposada i Guillén (Barcelona, 14 d'agost de 1901- París, 11 de febrer de 1994) fou una militant feminista i anarquista catalana, escriptora i advocada; treballà com a muntadora de pel·lícules, representant d'art o secretària.

## Biografia

Era filla d'un sabater autodidacta i socialista, Josep Comaposada i Gili, i d'Isabel Guillem i Cervera. Treballà des de molt joveneta, entrà com a muntadora en una empresa de producció cinematogràfica i s'afilià al Sindicat d'Espectacles Públics de Barcelona de la CNT. Marxà de seguida a Madrid per prosseguir els seus estudis; hi tindrà com a mestres Antonio Machado i José Castillejo. Quan estudiava Dret, va conèixer Valeriano Orobón Fernández, que l'animaria a fer classes als obrers, tot i que serien un fracàs, perquè els homes no volien ser instruïts per dones.
Sensibilitzada per la condició de la dona, es convertí en pedagoga i donà cursos a dones. De la seva trobada amb Lucía Sánchez Saornil nasqué la idea de crear un grup específic de dones en el moviment llibertari. El grup de Mujeres Libres es creà a l'abril de 1936 i al mes següent ja editava el periòdic del mateix nom, il·lustrat pel seu company, l'escultor llibertari Baltasar Lobo, a qui havia conegut el 1933. Quan es produí el cop d'estat del 18 de juliol de 1936, tornà a Barcelona i s'uní a un altre grup de dones amb el qual treballà en la creació d'una federació nacional.
De salut fràgil, prosseguí sense descans durant el conflicte la seva activitat educativa, la seva participació en Mujeres Libres i la seva col·laboració amb la premsa llibertària. Després de la derrota, es refugià a París amb el seu company, sota la protecció de Pablo Picasso. Treballà com a secretària, després dugué a terme treballs de traducció d'escriptors castellans —sobretot Lope de Vega— i es consagrà a fer de representant de l'obra artística del seu company.
Durant els anys 60 i 70 militarà a «Mujeres Libres» des de París. Col·laborà a Mujeres Libres (en seria la redactora en cap), Ruta, Tiempos Nuevos, Tierra y Libertad i Umbral. Signà els seus llibres publicats a l'exili com a Mercedes Guillén.

## Obres

* Esquemas (1937).
* Las mujeres en nuestra revolución (1937).
* La ciencia en la mochila (1938).
* Conversaciones con los artistas españoles de la Escuela de París (1960, com a Mercedes Guillén).
* Picasso (1973, com a Mercedes Guillén).

## Edicions i traduccions

* Lope de Vega, Poésies et chansons de Lope de Vega. París: GLM, 1955.
* Gil Vicente, Don Duardos: autos y selección poética. Madrid, Taurus, 1966.

## Referències

* ↑ «Mercedes Comaposada Guillén». Real Academia de la Historia. [Consulta: 17 juny 2020].
* ↑ «Comaposada Guillen, Mercedes». Maitron. Dictionnaire des anarchistes. [Consulta: 17 juny 2020].
* ↑ «Poésies et chansons de Lope de Vega». datos.bne.es. [Consulta: 26 novembre 2020].
* ↑ «Don Duardos autos y selección poética». datos.bne.es. [Consulta: 26 novembre 2020].

## Enllaços externs

* Extret de Mercedes Comaposada Guillén, editat sota una llicència Creative Commons 3.0.
* Mercè Comaposada Arxivat 2017-01-17 a Wayback Machine. ciudaddemujeres.com
# La Divina Pastora (Capellades)

La Divina Pastora és un edifici religiós del municipi de Capellades (Anoia) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

El convent, de planta rectangular i coberta plana és format d'un altre cos, més alt, afegit a la part posterior, també amb cobertura plana i, a més, l'edifici de la capella, a un costat i mirant també a la façana principal. Tots els murs es presenten arrebossats -en algun sector es veu la pedra que hi ha sota.. Les finestres són remarcades per un guardapols d'arc de mig punt -menys a les de la part posterior al primer i segon pis-. Tota la cornisa, que a la part posterior fa ondulacions, descansa damunt d'una nombrosa sèrie de mènsules. La capella presenta un acabament amb una mena de frontó. Té un rosetó semicircular i damunt la porta un arrebossat d'arc de mig punt forma una mena de timpà. No es veu com és la coberta.

## Història

Fou aixecat el 1862 al lloc dels estricadors de la confraria de Sant Sebastià. Ja el 1858 s'establí a Capellades la segona comunitat de terciàries caputxines de l'institut de la Mare del Diví Pastor, dedicat a l'ensenyament i fundat per l'igualadí P.Josep Tous i Soler (1811-1871).

## Referències

* 1 2 «La Divina Pastora». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 agost 2014].
# Masutatsu Ōyama

Masutatsu Ōyama (大 山 倍 达, 27 de juliol de 1923 - 26 d'abril del 1994) conegut popularment com a Mas Oyama, va ser un mestre de karate d'origen coreà, i fundador de l'estil Kyokushin kai. Va néixer a Choi Yeong-EUI (Coreà: 최영 의 Hanja: 崔永宜). Zainichi coreà, va viure la major part de la seva vida al Japó i va adquirir la nacionalitat el 1964. Els seus dos fills viuen en l'actualitat a Corea del Sud. Va ser així mateix alumne de la universitat de Waseda (equip de Judo), i membre de l'equip de karate-do (estil Shotokan) a la universitat de Takushoku al Japó. Posteriorment després de practicar l'estil goju ryu i altres arts marcials, va donar origen al karate estil Kyokushin kai.

## Referències

* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2011-07-14. [Consulta: 11 febrer 2012].
# Biblioteca de Les Corts Valencianes

La Biblioteca de Les Corts Valencianes és una biblioteca parlamentària que serveix a les Corts Valencianes creada el 1987. Està gestionada pel Departament de Biblioteca, Estudis i Documentació depén de la Secretaria General de les Corts.
Fou fundada el 1987 a partir de l'impuls donat per Julia Sevilla. El 1991 comença la seua informatització amb el sistema de gestió bibliotecària KNOSYS. Amb el temps es queda desfasat i es substitueix per SIRTEX. El 2013 canvià de lloc i se situà al Palau de Trénor. El 2017 hi treballaven tres persones fixes més dos becaris temporals. Des del 2017 ofereix un servei de préstec electrònic de llibres per als ciutadans pioner a Espanya en àmbit autonòmic. Per a fer ús d'aquesta plataforma de préstec cal registrar-se i instal·lar-se un programa a l'ordinador Mac o Windows o al telèfon mòbil.
La biblioteca ofereix l'accés a la col·lecció física, servei de préstec a aquestes col·leccions i servei de reprografia. Conté una col·lecció física que serveix als diputats, investigadors, serveis jurídics i altres institucions mentre que la seua col·lecció digital serveix a la ciutadania. La seua col·lecció conté uns 35.000 exemplars. I les temàtiques d'aquests són: principalment dret i secundàriament economia, ciència política, sociologia, Unió Europea i feminismes. Hi ha publicacions en sèrie i monografies. Té un catàleg d'accés públic en línia (OPAC): SIRTEX-opac. Ofereix als usuaris un servei de reprografia. Publica les novetats, els sumaris de revistes i Flash Informativo (aquest últim editat junt al Departament de Documentació).

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Martínez, Laura «La biblioteca de les Corts, un tresor encara per descobrir». Eldiario.es, 29-07-2017 [Consulta: 31 juliol 2017].
* ↑ Caus, 1998, p. 58.
* ↑ García Gómez, Juanjo «Las Corts reutilizan como biblioteca el palacio de Trénor que acogió a los grupos». Levante-EMV, 07-03-2013 [Consulta: 31 juliol 2017].
* 1 2 3 «La biblioteca de les Corts posa en marxa un servei de préstec de llibres electrònics». VilaWeb, 08-07-2017 [Consulta: 31 juliol 2017].
* ↑ «La Biblioteca digital de les Corts es podrà consultar amb un sol clic i des de casa». Diari La Veu, 07-07-2017 [Consulta: 31 juliol 2017].
* ↑ «Les Corts obrin la seua biblioteca digital a tota la ciutadania». València Extra, 07-07-2017 [Consulta: 31 juliol 2017].
* 1 2 3 Caus, 1998, p. 59.
* ↑ Cubells, María José «Accés a la documentació de Les Corts Valencianes». Métodos de información, 9, 50, 2002, pàg. 59.

## Bibliografia

* Caus, Amparo «La Biblioteca de las Cortes Valencianas». Métodos de Información (MEI), 5, 25, 1998, pàg. 57-59.
# Estádio Cidade de Coimbra

L'Estadi Ciutat de Coimbra (en portuguès Estádio Cidade de Coimbra) és un estadi de futbol situat a la ciutat de Coïmbra, Regió Centre, Portugal. Va ser inaugurat el 2003, pertany a la Cambra Municipal de Coimbra i és utilitzat per l'Académica de Coimbra. L'estadi té una capacitat de 30.000 espectadors i unes dimensions de 105 x 70 metres. El primer partit que va albergar, el 29 d'octubre de 2003, va ser contra el Benfica i va finalitzar amb una derrota per 1-3.

## Història

L'Estádio Municipal de Coïmbra, també conegut com a Estádio do Calhabé per estar construït a la zona del mateix nom, tenia capacitat per a 15.000 espectadors i va ser edificat a la dècada dels 40.
Amb motiu de la disputa de l'Eurocopa 2004 a Portugal, l'antic Estádio Municipal de Coïmbra fou remodelat per albergar partits d'aquesta competició. El projecte de reurbanització de la zona anomenat EuroStadium alberga també un complex de piscines, un pavelló poliesportiu i un centre comercial Dolce Vita, a més de diversos edificis d'apartaments i nombrosos locals comercials a l'interior i l'exterior de l'estadi.
La remodelació va aprofitar les infraestructures existents, conservant per exemple la pista d'atletisme. Les velles grades van ser condicionades i es va construir un nou anell a sobre d'aquestes, duplicant així la capacitat de l'estadi fins a les 30.000 persones assegudes.

## Enllaços externs

* Académica de Coimbra, en portuguès.
# Cruz das Almas

Cruz das Almas és un municipi brasiler de l'estat de Bahia. És localitzat a una latitud 12° 40' 12" sud i una longitud 39° 06' 07" oest i a 224 metres de altitud del oceà, fent part del Recôncavo Baiano. Seva població s'estima en 63.591 habitants (cens 2020). El municipi mesura 145,742 km².
El municipi fou fundat en 1897 sent desmembrat de São Félix i és la seu de la Universitat Federal del Reconcavo Baiano, una de les universitats més importants del nord-est.

## Referències

* ↑ «Cruz das Almas - Informações sobres o município e a prefeitura». [Consulta: 14 desembre 2020].
# La Voz de Reus

La Voz de Reus va ser un diari monàrquic conservador que es va publicar a la ciutat de Reus del 2 de setembre de 1930 al 23 de maig de 1931.
S'imprimia a Tarragona, a la impremta de La Voz de la Provincia, periòdic amb el que tenia totes les afinitats, però tenia la seva redacció al carrer de Güell i Mercader, 4, principal, de Reus. En format gran foli, sortia habitualment amb 18 pàgines, encara que alguns, pocs, presentaven 4 o 6 pàgines. D'ideologia monàrquica, defensava, ja al final de la dictadura del general Berenguer, els drets d'Alfons XIII. Segons Josep M. Figueres era un periòdic conservador-espanyolista. Amb molt bona presentació, oferia sovint la fotografia d'un personatge amb una breu biografia, com és el cas de Baldomero Argente, del comte de Romanones, de Joan Prim i Prats, de Manuel García Prieto, i d'altres. També publicava fotografies d'algun monument fent-ne el comentari.
Publicava tota mena de notícies (polítiques, socials, esdeveniments, assassinats, etc.), però sempre amb una clara ideologia. La llengua era la castellana, però alguns articles i seccions sortien escrits en català. El director era J. Jiménez. Els corresponsals no firmaven amb el seu nom i deien "corresponsal" al peu de la notícia. Uns quants col·laboradors habituals signaven amb el seu nom o amb pseudònim: Antonio Cleofé, Duranas, Arturo P. Foriscot, el marqués de Lozoya, Julio Escobar, P.C. de C. i d'altres. Tenia diverses seccions fixes: "Un comentario al día", "D'Ací d'allà", "La Voz de los pueblos", "Información nacional i extranjera", enviada a través de telegrames o telefònicament pels redactors de Madrid i Barcelona, "Últimas noticias" rebudes a les dues de la matinada. Els temes que tractava eren sempre polítics, tant locals com estatals. Les notícies tant de Reus com de Tarragona tenien una secció especial, i hi havia un apartat dedicat als pobles de la comarca.
A les eleccions municipals de 1931 defensava la candidatura de la coalició de centre i dreta. Davant el resultat, el dia 15 va publicar un article titulat: "Los sucesos políticos de ayer. Se proclama la República en Tarragona". El dia 16 a l'article "Ante el nuevo régimen. Nuestro criterio", deien que acataven el nou règim sense que això signifiqués renunciar als ideals de sempre. Finalment, el dia 23 de maig comunicaven als seus lectors que "... acatando cordial e incondicionalmente la voluntad nacional, acuerdan prestar su apoyo al nuevo régimen republicano" i s'acomiadaven.

## Referències

* 1 2 Figueres, Josep M. Periodisme en la guerra civil (1936-1939). Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2010, p. 94. ISBN 9788498833126.
* 1 2 La Premsa a la província de Tarragona durant la Segona República 1931-1936. Tarragona: Diputació de Tarragona, 1996, p. 636-639. ISBN 848861828X.
* ↑ 200 anys de premsa diària a Catalunya: 1792-1992. Barcelona: Arxiu Històric de Barcelona, 1995, p. 399.

## Vegeu també

* La Premsa a Reus 1813 - 1939

## Enllaços externs

* «La Voz de Reus Exemplars a la Biblioteca Central Xavier Amorós de Reus». [Consulta: 14-I-2014].
* La Voz de Reus Exemplars a la Biblioteca del Centre de Lectura de Reus (Consulta 27-VII-2015)