OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carles Vega i Castellví

Carles Vega i Castellví (Flix, 1962) és regidor d'Esquerra Republicana de Catalunya a la Paeria de Lleida des de les eleccions locals del 2015 i director territorial del departament d'Ensenyament de la Generalitat de Catalunya des del 2018. També és catedràtic de llengua i literatura a l'Institut Maria Rúbies de Lleida.
Carles Vega és militant d'ERC des de l'any 1990. Ha estat regidor a la Paeria (1999-2003) i director territorial dels departaments d'Ensenyament (2004-2006) i d'Acció Social i Ciutadania (2007-2011) de la Generalitat de Catalunya. Dins d'Esquerra Republicana, ha exercit diversos càrrecs orgànics i territorials i actualment és conseller nacional per la comarca del Segrià i membre de l'Executiva local de Lleida.
Ha dedicat la majoria de la seva vida laboral a la docència, fent classes de llengua i literatura, entre d'altres, i fent d'assessor i de formador del professorat. També té formació com a directiu de l'Administració i dels serveis públics.
És coautor de diversos quaderns didàctics sobre obres de la literatura catalana: El paisatge com a element hostil (1994), Els fruits saborosos, de Josep Carner (1998) i Bandolerisme i literatura (2002).
Està casat i té un fill i una filla.

## Referències

* ↑ «Regidors de la Paeria de Lleida». Ajuntament de Lleida, 19-06-2015. Arxivat de l'original el 19 de juny 2015. [Consulta: 19 juny 2015].
* ↑ «Web de l'IES Maria Rúbies». Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2015-02-07. [Consulta: 7 febrer 2015].
* ↑ «Acta de sessió del ple de la Paeria». Ajuntament de Lleida. Arxivat de l'original el 2015-02-08. [Consulta: 22 febrer 2002].
* ↑ «L'ampliació dels centres educatius de Mollerussa centren les peticions a Carles Vega». Vilaweb, 26-05-2004. [Consulta: 7 febrer 2015].
* ↑ «Una lleidatana exiliada a França 20 anys rep la medalla centenària de la Generalitat». Vilaweb, 03-09-2010. [Consulta: 7 febrer 2015].
* ↑ «Entrevista a Carles Vega al diari "La Mañana"». La Mañana, 13-07-2014. Arxivat de l'original el 11 de febrer 2015. [Consulta: 7 febrer 2015].
* ↑ «ISBN Online» (en espanyol). Arxivat de l'original el 11 de febrer 2015. [Consulta: 7 febrer 2015].
* ↑ «Els fruits saborosos». Xtec. [Consulta: 7 febrer 2015].
* ↑ «Bandolerisme i literatura». Xtec. [Consulta: 7 febrer 2015].
* ↑ «Dades biogràfiques al web de la Paeria de Lleida». Ajuntament de Lleida. Arxivat de l'original el 12 de setembre 2015. [Consulta: 7 octubre 2015].

## Enllaços externs

* Blog de Carles Vega Arxivat 2017-10-23 a Wayback Machine.
# Poreč

Poreč, en italià: Parenzo (en llatí: Parens o Parentium; alemany arcaic: Parenz; grec antic: Pàrenthos, Παρενθος), és una ciutat a la costa oest de la península d'Ístria, al comtat d'Ístria, a Croàcia.
És el centre d'una comarca vinatera (malvasia). Centre d'estiueig i estació balneària, bisbat catòlic, conserva notables edificis medievals i renaixentistes i la cèlebre basílica Eufrasiana del segle vi, Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO.

## Geografia

Porec-Parenzo és una de les ciutats més occidentals de Croàcia, situada en una estreta península que està protegida del mar per l'illa de Sveti Nikola. Constitueix, juntament amb les comunitats adjacents, la ciutat més gran i diversificada d'Ístria, després de Pula-Pola. El 2005 tenia al voltant de 10.500 habitants permanents, que durant els mesos d'estiu augmenten fins a 70.000 habitants.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Episcopal Complex of the Euphrasian Basilica in the Historic Centre of Poreč» (en anglès). [Consulta: 28 gener 2021].
# Detlef Lewe

Detlef Lewe (Dortmund, 20 de juny de 1939 - Múnic, 1 d'octubre de 2008) fou un piragüista en aigües tranquil·les alemany que va competir sota bandera de la República Federal Alemanya durant les dècades de 1960 i 1970.
Durant la seva carrera esportiva va prendre part en quatre edicions dels Jocs Olímpics d'Estiu, el 1960, 1964, 1968 i 1972. El 1960 i 1964 fou sisè en la prova del C-1, 1.000 metres. El 1968 guanyà la medalla de plata, mentre el 1972 guanyà la de bronze. En els seus darrers Jocs fou l'abanderat alemany en la cerimònia inaugural dels Jocs.
En el seu palmarès també destaquen tres medalles d'or i una de plata al Campionat del Món en aigües tranquil·les, entre les edicions de 1963 i 1971.
Es casà amb la també piragüista Barbara Schüttpelz. Una vegada retirat es va traslladar a Munic, on treballà com a carnisser fins a la seva mort, el 2008.

## Referències

* 1 2 Derwesten.de 1 October 2008 story on Lewe's death Arxivat 5 October 2008 a Wayback Machine.Plantilla:In lang - accessed 2 October 2008.
* 1 2 3 4 «Olympedia – Detlef Lewe». [Consulta: 15 abril 2024].
* ↑ «Kamber, Raymond, ed. (2008). Medal Winners – Olympic Games and World Championships (1936–2007) – Part 1: flatwater (now sprint). CanoeICF.com. International Canoe Federation. pp. 1–41». Arxivat de l'original el 5 January 2010. [Consulta: 8 abril 2023].
* ↑ «Kamber, Raymond, ed. (2008). Medal Winners – Olympic Games and World Championships (1936–2007) – Part 2: rest of flatwater (now sprint) and remaining canoeing disciplines. CanoeICF.com. International Canoe Federation. pp. 42–83». Arxivat de l'original el 9 April 2017. [Consulta: 29 gener 2024].
# Ibibio

L'Ibibio és la llengua nadiua dels ibibios del sud de Nigèria. És llengua oficial a Akwa Ibom. El nom Ibibio també és utilitzat per a referir-se a les llengües ibibio-efik. L'ibibio està íntimament relacionat amb les altres llengües ibibio-efik: l'efik, l'anaang i l'ukwa. Les llengües ibibio-efik són part de la família de les llengües del baix Cross (o llengües Obolo), de la gran família dels llengües bantus Benue-Congo.
Es parla sobretot a l'estat d'Akwa Ibom, a les LGAs: Itu, Uyo, Etinan, Ikot Abasi, Ikono, Ekpe-Atai, Uruan, Onna, Nsit-Ubium i Mkpat Enin.

## Dialectologia i ús de la llengua

Entre els seus dialectes destaquen l'Enyong, l'Ibibio Central, l'Itak i l'Nsik.
És una llengua de comerç. És la llengua principal de l'estat d'Awka Ibom. És utilitzada en cursos universitaris però el seu ús literari ha minvat a favor de l'efik. S'ensenya a l'educació primària i secundària i gaudeix de programes de ràdio, televisió. Disposa de diccionari i gramàtica. L'escriptura que utilitza és l'alfabet llatí.

## Bibliografia

* Kaufman, Elaine Marlowe (1972) Ibibio dictionary. Leiden: African Studies Centre / Cross River State University / Ibibio Language Board. ISBN 90-70110-46-6
* Arne Bachmann (2006): "Ein quantitatives Tonmodell für Ibibio. Entwicklung eines Prädiktionsmoduls für das BOSS-Sprachsynthesesystem." Magisterarbeit, University of Bonn.
* Eno-Abasi E. Urua (2004): "Ibibio", Nr. 34/1 in Journal of the international phonetic association, International phonetic association, Kap. Ibibio. 105–109.

## Referències

* ↑ ibibio a joshuaproject.net
* 1 2 3 ibibio a l'ethnologue.com

## Enllaços externs

* Uyo Ibibio Dictionary Arxivat 2011-09-28 a Wayback Machine., 2004 (anglès) Vist el 23/1/2013
* My Ibibio Arxivat 2012-03-20 a Wayback Machine. – recursos de l'ibibio, diccionari, llibres, proverbis i història.(anglès) Vist el 23/1/2013.
* Bachmann's Master Thesis Arxivat 2011-07-19 a Wayback Machine., (georgià) Vist el 23/1/2013.Paper Arxivat 2011-07-19 a Wayback Machine., (georgià) Presentation Arxivat 2011-07-19 a Wayback Machine. (georgià)
* BOSS-IBB documentation v0.1-r4 Arxivat 2011-07-19 a Wayback Machine. (anglès) Vist el 23/1/2013.
# Ladies Open Lugano

El Torneig de Lugano, oficialment conegut com a Ladies Open Lugano i puntualment Samsung Open, és un torneig professional de tennis que es disputa sobre pista dura. Actualment pertany a la categoria International Tournaments del circuit WTA femení i se celebra al Tennis Club Lido de Lugano (Suïssa).
L'edició inaugural es va disputar al Swiss National Tennis Centre de Biel/Bienne (Suïssa), sota el nom de Ladies Open Biel Bienne, però la següent ja es va traslladar a la seu actual de Lugano.

## Palmarès
### Individual femení

| Localització | Any | Campiona | Finalista | Resultat |
| Lugano | 2019 | Polona Hercog | Iga Świątek | 6−3, 3−6, 6−3 |
| Lugano | 2018 | Elise Mertens | Arina Sabalenka | 7−5, 6−2 |
| Biel/Bienne | 2017 | Markéta Vondroušová | Anett Kontaveit | 6−4, 7−6(6) |

### Dobles femenins

| Any | Campiones | Finalistes | Resultat |
| 2019 | Sorana Cîrstea Andreea Mitu | Veronika Kudermétova Galina Voskoboeva | 1−6, 6−2, [10−8] |
| 2018 | Kirsten Flipkens Elise Mertens | Vera Lapko Arina Sabalenka | 6−1, 6−3 |
| 2017 | Hsieh Su-wei Monica Niculescu | Timea Bacsinszky Martina Hingis | 5−7, 6−3, [10−7] |

## Enllaços externs

* Web oficial (anglès) (alemany) (italià)
* Perfil del torneig a la WTA (anglès)
Biel/Bienne / Lugano :
2017
2018
2019 :
# 397
## Esdeveniments

* Peloponés (Grècia): El general romà Estilicó expulsa els visigots d'Alaric I de la península.
* Mauritània: El comes Gildó es rebel·la contra Honori, a favor d'Arcadi. Estilicó es trasllada a l'Àfrica per sufocar l'alçament.
* Constantinoble: Sant Joan Crisòstom és nomenat patriarca de la ciutat a la mort del seu predecessor Nectari.
* Girona (Tarraconense): Es crea el bisbat de la ciutat.
* Hipona (Numídia): Sant Agustí comença a escriure les Confessions.
* Cartago: El papa Sirici I hi convoca el tercer concili amb la finalitat de formar el Cànon del Nou Testament.

## Necrològiques

* 4 d'abril - Milà (Itàlia): Sant Ambròs, bisbe de la ciutat, doctor de l'Església.
* 27 de setembre - Constantinoble: Nectari, patriarca de la ciutat.
* 8 de novembre - Candes (Gàl·lia): Sant Martí, bisbe de Tours.

## Referències

* ↑ «St. Ambrose, Bishop and Confessor, Doctor of the Church» (en anglès). bartleby.com. [Consulta: 4 abril 2020].
# Castell de Bettange-sur-Mess

El castell de Bettange-sur-Mess (en luxemburguès: Bettener Schlas; en francès: Château de Bettange-sur-Mess), està situat al poble de Bettange-sur-Mess prop a Dippach al sud-oest del Gran Ducat de Luxemburg.

## Història

Construït el 1753 per René Louis de Geisen, el castell ha canviat amb el temps diverses vegades de propietaris. Des de 1996, ha estat un centre de readaptació professional per a les persones amb discapacitat mental a càrrec de l'Association des Parents d'Enfants Mentalement Handicapés.

## Vegeu també

* Llista de castells de Luxemburg

## Referències

* ↑ «Histoire de la commune» (en francès). Commune de Dippach. Arxivat de l'original el 2011-08-16. [Consulta: 28 agost 2015].
* ↑ «Das Schloß in Bettingen-Mess (Bettange-Mess, Luxembourg)» (en alemany). Arxivat de l'Bernhard Peter original el 2011-07-24. [Consulta: 28 agost 2015].

## Enllaços externs

* A.P.E.M.H.: Le Domaine du Château à Bettange-sur-Mess (francès)
# Porómxor

Porómxor (en rus: Поромшор) és un poble de la República de Komi, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 17 habitants.

## Referències

* ↑ «Всероссийская перепись населения 2010. Итоги переписи по Республике Коми. Том 1 Численность, размещение, возрастно-половой состав населения». Комистат, 2018. Arxivat de l'original el 2021-07-11. [Consulta: 6 juliol 2021].
* ↑ Коряков Ю.Б.. «База данных "Этно-языковой состав населённых пунктов России"». Arxivat de l'original el 2017-11-16. [Consulta: 6 juliol 2021].
# Cúchares

Francisco Arjona Herrera, també anomenat «Cúchares» i «Curro Cúchares» (Madrid, 20 de maig de 1818 - L'Havana, 4 de desembre de 1868), va ser un torero espanyol, fill del banderillero Manuel Arjona «Costuras», nebot de Francisco Herrera Rodríguez «Curro Guillén» i pare de Francisco Arjona Reyes «Currito».

## Biografia

És criat des de molt curta edat a Sevilla, on el seu pare treballava com a empleat de l'escorxador. Orfe des dels 10 anys, ingressa als 12 a l'Escola de Tauromàquia d'aquesta ciutat, rebent els coneixements del mestre Pedro Romero.
Debuta en públic el 26 de juliol de 1833, en una correguda de Juan León. Debuta a Madrid el 27 d'abril de 1840, amb caps de bestiar del duc de Veragua i de Manuela de la Dehesa, com banderillero de Juan León. Pren l'alternativa a la mateixa ciutat el 27 d'abril de 1842, encara que no hi va haver cessió de trastos. Des d'aquest moment emprèn una rivalitat taurina amb «Paquiro», rivalitat desplaçada posteriorment cap a José Redondo «El Chiclanero». Durant aquesta dècada és el favorit de gran part de l'afició, si bé el seu toreig comença a decaure gradualment a causa d'una lesió al genoll. Tot i això continua torejant i el 5 d'agost de 1857 inaugura, al costat del seu germà Manuel, la plaça de toros de Cartagena. La inauguració oficial de la plaça de toros de València (la plaça de toros del carrer Xàtiva) es va realitzar durant els dies 20, 21 i 22 de juny de 1859, en unes corregudes en què Francisco Arjona «Cúchares» va actuar com a única espasa, bregant caps de bestiar de les ramaderies de Viuda de Zalduendo i de Nazario Carriquiri.
És el primer torero de la història que es fa ramader de toros de lídia; va ser a través d'una partida de bestiar que va comprar al duc de Veragua.
El 1868 emprèn viatge a Cuba on havia de participar en múltiples festeigs. Lamentablement contrau la febre groga (o vòmit negre) i mor el 4 de desembre de 1868 a la capital cubana, on és enterrat. El 1885 les seves restes són traslladats a Espanya i reposen a la parròquia de San Bernardo de Sevilla.

## Llegat

Se'l considera un dels més grans coneixedors taurins, mai va rebre un cop de banya en la seva dilatada carrera. Les seves aportacions a la faena de muleta són considerables, sent el primer a desenvolupar el toreig amb la mà dreta d'una manera uniforme i estilísticament acceptada. Va ser el primer de la història a utilitzar la muleta com a mitjà artístic. Anteriorment la muleta s'utilitzava principalment per preparar el toro per a la mort.
| « | Era un torero segur amb l'estoc i, si bé els seus detractors li criticaven d'ésser vanitós (un aficionat una vegada li va cridar «rebi vostè aquest toro» al que ell va respondre «quía! el que jo rebo són els diners») i avantatgista, el seu art ha superat les crítiques i encara avui es coneix al toreig com «l'art de Cúchares». | » |

## Referències

* 1 2 Gran Enciclopedia de España (en castellà). Zaragoza, España: Enciclopedia de España, S.A.. ISBN 8487544010.
# Idhadj

Idhadj o Malamir fou una antiga vila de l'Iran a la riba d'un afluent del Dudjayl o Karun al Luristan del sud.
Per les troballes a la seva comarca es pensa que fou una important vila elamita; les restes corresponen al segon mil·lenni aC. Sota els sassànides formà part del dominis de l'ispahbadh de Fars. La ciutat va tenir un temple del foc fins al temps d'Harun ar-Raixid, vers el 800. La zona fou dominada pels àrabs musulmans el 638, que van fer un pacte amb el senyor local Tirawayh que va restar al poder; però el 642 la ciutat va haver de ser reconquerida després de la batalla de Nihawand; el 646/647 la població local i els kurds es van tornar a revoltar i foren reprimits pel governador de Bàssora Abu-Mussa al-Aixarí.
Durant el califat de l'omeia Abd-al-Màlik ibn Marwan (685–705) es va produir una revolta local a la ciutat dirigida per Kurrazhadh ibn Bas; poc abans del 750 Idhadj estava governada per Abu Djafar (després califa al-Mansur 754-775) en nom del pretendent alida Abd Allah ibn Muawiya, i hi va néixer el futur califa al-Mahdí. Formà part de la província d'Ahwaz o Khuzistan sota els abbàssides i era capital d'un districte o kura. El 883 el governador provincial Ahmad ibn Dinar hi va reclutar un contingent per combatre els zandj en el final de la seva revolta. El 907/908 s'hi van produir lluites en el marc de la revolta del governador de Fars i Kirman Abd Allah ibn Ibrahim al-Mismai contra el califa i un famós pont sassànida a la vora de la ciutat en el camí a Isfahan fou destruït per evitar l'avanç del general califal Badr al-Hammami. Sota els buwàyhides s'hi va encunyar moneda.
La seva major importància la va adquirir sota la dinastia d'atabegs de Luristan o Lur-i Buzurg (Gran Lur o Luristan), els hazaràspides (1155-1423) que la van tenir com a capital d'hivern junt amb la veïna vila de Susan mentre la residència d'estiu era més al nord a la riba del Zanda Rud i a les fonts del Karun. Fou llavors quan es va començar a designar a la vila com Malamir derivat de Mal-Amir o Mal-i Amir (propietat de l'emir). Ibn Battuta la va visitar dues vegades el 1327 i el 1347. La dinastia fou enderrocada pel timúrida Ibrahim ibn Shahrukh el 1423 i la regió va quedar en mans de caps tribals bakhtiyars; la vila va quedar deserta i va desaparèixer.

## Bibliografia

* Minorski, Lur-i Buzurg, Enciclopèdia del l'islam I Edició
# Livonia

* No s'ha de confondre amb Livònia, Livonià, o Livonià (poble).
«Livonia» té aquests significats:
* Livonia (Indiana)
* Livonia (Louisiana)
* Livonia (Michigan)
* Livonia (Missouri)
* Livonia (Nova York)
# Ladies Tour of Norway

El Ladies Tour of Norway és una competició ciclista per etapes femenina que es disputa anualment a Noruega. Creat el 2014, i des del 2017 forma part del calendari de l'UCI Women's WorldTour.
Al 2022 la cursa s'amplia i passa a anomenar-se Tour d'Escandinàvia femení.

## Palmarès

| Any | Vencedora | Segona | Tercera |
| 2014 | Anna van der Breggen | Marianne Vos | Katarzyna Niewiadoma |
| 2015 | Megan Guarnier | Shelley Olds | Amanda Spratt |
| 2016 | Lucinda Brand | Thalita de Jong | Anouska Koster |
| 2017 | Marianne Vos | Megan Guarnier | Ellen van Dijk |
| 2018 | Marianne Vos | Emilia Fahlin | Coryn Rivera |
| 2019 | Marianne Vos | Coryn Rivera | Leah Kirchmann |
| 2020 | suspesa | suspesa | suspesa |
| 2021 | Annemiek van Vleuten | Ashleigh Moolman | Kristen Faulkner |

## Enllaços externs

* Web oficial
* Palmarès a cyclebase.nl
* Palmarès a procyclingstats.com
# Academia Nacional de Medicina de Buenos Aires

L'Academia Nacional de Medicina de Buenos Aires (Acadèmia Nacional de Medicina o Medecina) va ser creada pel llavors Ministre de Govern, Bernardino Rivadavia, mitjançant un decret el 9 d'abril de 1822 com a entitat autònoma sense finalitats de lucre; la seua seu va ser inaugurada el 16 d'abril de 1942.

## Objectius i accionar

Els seus objectius poden resumir-se de la següent forma: estudia qüestions científiques i tècniques relacionades amb el camp de la medicina; evalua les consultes que li formulen els poders públics; dedica atenció preferencial als problemes relacionats amb la salut pública; promou la recerca científica; expressa opinió sobre assumptes d'interès transcendent de caràcter mèdic; estableix relacions amb les institucions relacionades amb la medicina, ja siguen nacionals o estrangeres, fomenta per tots els mitjans al seu abast el culte de la dignitat i l'ètica en l'exercici professional i ofereix la seua tribuna a tots els experts que desitgen exposar els seus temes de recerca.

## Referències

* ↑ Sobre la Academia a Página de la Academia Nacional de Medicina. Consultat el 25 de juny de 2012.
# Dame Carcas

La llegenda de Dame Carcas és un mite fundacional sobre l'origen del nom de Carcassona.

## La llegenda

La llegenda té lloc al segle viii, durant les guerres entre cristians i musulmans al sud-oest d'Europa. En aquella època, Carcassona estava sota el regnat sarraí i l'exèrcit de Carlemany era a les portes de la ciutat per conquerir-la pels francs. Una princesa sarraïna anomenada Carcas va governar els cavallers de la ciutat després de la mort del seu marit.
El setge va durar cinc anys. A principis del sisè any, l'aliment i l'aigua s'acabaven. Carcas va fer un inventari de totes les reserves restants. Els vilatans li van portar un porc i un sac de blat. A continuació, va tenir la idea d'alimentar amb blat el porc i després tirar-lo de la torre més alta de les muralles de la ciutat.
Carlemany va aixecar el setge, creient que la ciutat tenia prou de menjar fins al punt de perdre porcs alimentats amb blat. Alegrada per l'èxit del seu pla, Carcas va decidir fer sonar totes les campanes de la ciutat. Un dels homes de Carlemany exclamà: "Carcas, sona!". D'aquí el nom de la ciutat.

## Historicitat

Carcas sembla un personatge de ficció. La llegenda es remunta a tradicions orals del segle xii; Jean Dupre l'escrigué al segle xvi i al segle xvii l'historiador Guillaume Besse i Guillaume Catel. Carlemany no podia haver assetjat Carcassona, perquè el seu pare, Pipí I el Breu, ja havia pres la ciutat als sarraïns el 759.
Altres llegendes semblants uneixen diversos personatges històrics en altres ocasions i llocs amb idees similars. Una de les primeres és del segle vi aC del grec Biant de Priene, que va resistir amb èxit al rei de Lídia, Aliates II, engreixant un parell de mules i expulsant-les de la ciutat assetjada. Quan l'enviat d'Aliates va tornar de Priene, Biant tenia munts de sorra coberta de blat per fer la impressió de recursos abundants.

## Rastres a la ciutat

* A l'entrada del pont llevadís, una rèplica del bust de Carcas dona la benvinguda als visitants. L'original, que data del segle xvi, se'n conserva al castell.
* Hi ha una taverna anomenada «Dame Carcas» a la ciutat.
* Els pastissos anomenats «Friandises de Dame Carcas» es venen a la botiga de queviures de la ciutat.

## Referències

* ↑ Diogenes Laertius. Lives and Opinions of the Eminent Philosophers [Consulta: 15 febrer 2018]. Arxivat 2017-06-26 a Wayback Machine.

## Bibliografia

* « Dame Carcas, une héroïne sarrasine », / Sylvie Caucanas, Perpignan, l'histoire des musulmans dans la ville (du Moyen Âge à nos jours). Recueil des communications du colloque du 7 et 8 avril 2005, Perpignan : Archives communales, 2005, pp. 33–44.
* « La légende de Dame Carcas. Les origines épiques » / Gauthier Langlois, Bulletin de la Société d'études scientifique de l'Aude, tome CIX, 2009, p. 77-87 et tome CX, 2010, p. 45-58.

## Enllaços externs

* Ressources et revue de presse sur le site Paratge.
* Légende racontée par Jehan Du Pré (1534) et Guillaume Besse (1645) sur le site Paratge.
* Légende sur le site de l'office de tourisme de Carcassonne.
* Site commercial de l'Auberge de Dame Carcas.
# Castell de Vilardida

El Castell de Vilardida és un monument protegit com a bé cultural d'interès nacional del municipi de Vila-rodona (Alt Camp).
Gran torre rectangular, emmerletada, unida a un casal tardà.
Cal Tudó, coneguda també amb el nom de Castell o Torre de Vilardida, és a un extrem del petit nucli i és la casa més gran i la més antiga de Vilardida. L'estructura original de la construcció és la d'una masia fortificada, amb una tanca exterior que aïllava l'habitatge i torre emmerletades. En l'interior, diverses estances s'obren a un pati. A la planta baixa són interessants els arcs de mig punt de pedra. El deteriorament progressiu és degut sobretot a la baixa qualitat dels materials emprats en la construcció. Una part del conjunt va modificar-se i es va obrir una façana al carrer principal del nucli, de planta baixa, pis amb balcons i cambra d'aire.

## Història

El castell originari va ser construït el 1151 per ordre de Ramon de Llorenç. L'origen d'aquesta masia fortificada data dels temps de la repoblació a la Catalunya Nova. Fou construïda per ordre de Ramon de Llorena el 1151, i és un precedent de les masies d'aquesta zona. La família Tudó, propietària d'aquesta casa, ho fou també, a finals del segle xviii, de tot Vilardida. En l'actualitat Cal Tudó manté la seva activitat econòmica, basada en el conreu de la vinya i en el procés d'elaboració del vi, amb una maquinària moderna a la planta baixa de la part nova de la casa. El nucli vell es troba deshabitat.

## Referències

* «Pat.mapa: arquitectura». Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 abril 2012].

## Enllaços externs

* «Mapa de recursos culturals». Diputació de Tarragona.