OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Felipe Aparicio Sarabia

Felipe Aparicio Sarabia (1867 - 1945) fou un periodista i escriptor espanyol, que, des d'un opuscle que va publicar a Ciudad Real el 1886, signava amb el pseudònim El Bachiller Alcañices.
A partir de 1889 va viure a Xile, des d'on escriu les seves cròniques, llibres com la novel·la Memòrias de un… roto, que va publicar a Valparaíso en 1899, i també poemes, com els publicats el 1919 a La Ilustración Española y Americana.
Éssent redactor i corresponsal a Xile del diari ABC de Madrid, són freqüents les cròniques que signa a Valparaíso (des del 1916 al 1938), sempre amb el pseudònim d'El Bachiller Alcañices. Els seus van ser dels primers, el 1927, a emprar el terme “hispanitat” i Fiesta de la Raza, referint-se al 12 d'octubre. Altrament, el 1935 assegurava: «Jo no soc un xilè resident a Valparaíso que envia col·laboracions a ABC, sinó espanyol, redactor corresponsal del diari a Xile».
Durant la Guerra civil espanyola va col·laborar activament, des de Xile, amb el bàndol rebel. El seu pensament no només s'alinea incondicionalment amb els sollevats, sinó que va més enllà, i propugna una depuració social, que atesos alguns seus articles volia dir una depuració racial:
   La guerra d'Espanya ha posat sobre la taula el problema impostergable de les purificacions... La població espanyola del futur ha de ser rígidament controlada. I per això cal partir de la purificació, o sigui una selecció prèvia que defineixi els habitants… no només a l'interior d'Espanya, sinó també a l'exterior… S'hi oposaran els indesitjables, els malvats…

## Obra

* Teatre: Aparicio, Felipe. «Apuesta» o Sainete cómico-lírico en un acto y dos cuadros, que lleva por título A la otra puerta. Valparaíso: Imprenta Española, 1897.
* Novel·la: Aparicio, Felipe. Memorias de un… roto. Valparaíso: Imprenta Gillet, 1899.
* Poesia: Aparicio, Felipe «Mi casita campesina. A las señoritas Laura y Cristina Echevarría Unzurrunzaga». La Ilustración Española y Americana, 14, 15-04-1919, pàg. 222.

## Referències

* ↑ «Felipe Aparicio Sarabia 1867-1945 "El Bachiller Alcañices”» (en castellà). Filosofía en español. [Consulta: 6 gener 2022].
* ↑ Goic, Cedomil. Bibliografia de la novela chilena del siglo XX, p. 57. Arxivat 2022-01-06 a Wayback Machine.
* ↑ Gibson, Ian. El asesinato de García Lorca. Penguin Random House, 2018.
* ↑ Llaudó Avila, Eduard. Racisme i supremacisme polítics a l'Espanya contemporània. 7a. Parcir, 2021, p. 336.
# Finlàndia Pròpia (històrica)

Finlandia Pròpia (en finès Varsinais-Suomi; en suec Egentliga Finland) és una província històrica al sud-oest de Finlàndia, amb el seu centre a la ciutat de Turku. Limita amb les províncies de Satakunta, Tavastia i Uusimaa. També es troba al costat del Mar Bàltic, enfront de Åland. A més hi ha una regió moderna igualment anomenada Finlàndia Pròpia. Finlàndia Pròpia no s'ha confondre amb Finlàndia Continental.

## Administració

La regió històrica de Finlàndia Pròpia es troba actualment dins de l'administració de la província de Finlàndia Occidental.

## Història

La província, que havia estat part de Suècia des del segle xii, es va unir a Finlàndia quan va ser cedida a l'Imperi Rus el 1809. Les províncies històriques no tenen cap funció administrativa, però romanen com a llegat històric a tots dos països, Suècia i Finlàndia.

## Heràldica

L'escut de la província és format per un elm daurat davant de dues llances daurades situades en creu sobre un fons vermell. Cada llança porta un penyal blau de dues puntes amb una creu daura i l'escut és coronat per una diadema ducal.
Les armes d'aquesta província apareixen en l'escut d'armes dissenyat quan el rei Joan III va adquirir el títol de Gran Duc de Finlàndia. L'elm i les llances fan sens dubte referència al Castell de Turku, centre militar i administratiu del sud-oest de Finlàndia. L'elm també revela la importància de la noblesa i la cavalleria establertes en l'edat mitjana.

## Enllaços externs

* http://virtual.finland.fi/netcomm/news/showarticle.asp?intNWSAID=27079&intSubArtID=16062 Arxivat 2006-07-08 a Wayback Machine.
* Finlàndia Pròpia a Flags of the World
# Finlàndia Occidental

La Província de Finlàndia Occidental fou una província de Finlàndia. Feia frontera amb les províncies d'Oulu, Finlàndia del Sud i Finlàndia Oriental.

## Províncies Històriques

El 1997 es redissenyà la divisió administrativa finlandesa, i es va reduir el nombre de províncies de 12 a 6, tot incorporant a la de Finlàndia Occidental part de les Turku i Pori, Vaasa, Finlàndia Central i parts septentrionals de la de Häme.
Totes les províncies de Finlàndia es van abolir l'1 de gener de 2010.

## Regions

Finlàndia Occidental es dividia en set regions:
* Ostrobòtnia del Sud (Etelä-Pohjanmaa / Södra Österbotten)
* Regió d'Ostrobòtnia (Pohjanmaa / Österbotten)
* Pirkanmaa (Pirkanmaa / Birkaland)
* Satakunta (Satakunta / Satakunda)
* Ostrobòtnia Central (Keski-Pohjanmaa / Mellersta Österbotten)
* Finlàndia Central (Keski-Suomi / Mellersta Finland)
* Finlàndia Pròpia (Varsinais-Suomi / Egentliga Finland)

## Llengües

Endemés del finesos, els suecs de Finlàndia són importants a la zona costanera.

## Referències

* ↑ «New regional administration model abolishes provinces in 2010». Helsingin Sanomat International Edition. Sanoma Corporation, 31-12-2009. Arxivat de l'original el 2011-12-13. [Consulta: 1r gener 2010].

## Enllaços externs

* Oficina Provincial de Finlàndia Occidental Arxivat 2003-04-10 a Wayback Machine.
# Fourth Dimension (àlbum)

Fourth Dimension és el quart àlbum de la banda finlandesa de power metal Stratovarius. Va ser enregistrat entre juny i octubre de 1994 i llençat l'11 d'abril de 1995 a través de la discogràfica alemanya T&T, filial de Noise Records. És el primer àlbum on participa el cantant Timo Kotipelto, després que Timo Tolkki, que fins llavors s'encarregava tant de la veu principal com de les guitarres, decidís dedicar-se exclusivament a la guitarra. Per altra banda, també es tracta de l'últim àlbum del teclista Antti Ikonen i de l'únic integrant inicial que restava dins la banda, el baterista Tuomo Lassila, ja que tots dos deixarien la banda a finals de 1995 a causa de les dieferències musicals que els separaven del líder del grup, el guitarrista Timo Tolkki.
La cançó "Twilight Symphony" és la primera cançó de la banda en utilitzar una orquestra de corda en el seu enregistrament gràcies a l'arranjament que el baterista Tuomo Lassila va dur a terme.
El títol de la cançó "030366" està inspirat en el dia de l'aniversari de Timo Tolkki, el 03/03/1966.

## Llista de cançons

Totes les cançons foren compostes per Timo Tolkki.

## Crèdits

* Timo Kotipelto – veu principal, veus de suport
* Timo Tolkki – guitarres, veus de suport, enginyer de so, mescla, productor
* Antti Ikonen – Teclats
* Tuomo Lassila – bateria, arranjament (pista 10)
* Jari Kainulainen – baix elèctric
* Marko Vaara – veus de suport
* Kimmo Blom – veus de suport
* Kimmo Tullila – orquestra de corda (pista 10)
* Marika Bister – orquestra de corda (pista 10)
* Petteri Poljärvi – orquestra de corda (pista 10)
* Antero Manninen – orquestra de corda (pista 10)
* Mika Jussila – masterització
* Markus Itkonen – Disseny artístic de la portada

## Referències

* 1 2 3 «Stratovarius - Fourth Dimension - Encyclopaedia Metallum: The Metal Archives». [Consulta: 30 octubre 2020].
* ↑ «Stratovarius - Biography - Metal Storm». [Consulta: 30 octubre 2020].
# Fernando Fernández

Fernando Fernández és el nom dels següents personatges:
* Fernando Fernández de Córdova Valcárcel (1809-1883), militar espanyol.
* Fernando Fernández Sánchez (1940-2010), dibuixant de còmics, pintor i il·lustrador català.
* Fernando Fernández Martín (1943-), polític espanyol, expresident de Canàries.
# Fernando Estévez de Salas

Fernando Estévez de Salas (La Orotava, Tenerife, 3 de març de 1788 - San Cristóbal de La Laguna, Tenerife, 14 d'agost de 1854) va ser un escultor, pintor, urbanista i catedràtic de dibuix, màxim representant de l'Art Neoclàssic en Canàries. És considerat al costat de José Luján Pérez, el seu mestre, els escultors més importants de l'Arxipèlag canari. És conegut per haver realitzat la imatge de Nostra Senyora de Candelaria, Patrona de Canàries.

## Biografia

Fernando Estévez va néixer el 1788 a La Orotava, al nord de l'illa de Tenerife, on el seu pare tenia el seu taller de plata. Des dels seus primers anys, Fernando va mostrar un talent per a l'art.
La seva primera formació artística va ser al monestir franciscà de Sant Llorenç a La Orotava. Allí va conèixer al pintor, escultor i arquitecte José Luján Pérez, pel que va treballar en el seu estudi a Las Palmas de Gran Canaria fins a 1808, quan Fernando Estévez va obrir el seu propi taller d'art a La Orotava. En 1846 va obrir un taller a Santa Cruz de Tenerife. Més tard, també va ensenyar a l'Acadèmia Provincial de Belles Arts.

## Obres

Les seves escultures són exclusivament temes religiosos. Entre les seves obres més importants s'inclouen a Tenerife; l'escultura de Crist crucificat que es troba a la Sala Capitular de la catedral de La Laguna. A més, la imatge que representa l'arrest de Jesús a l'hort de les oliveres de l'Església de Nostra Senyora de la Concepció (San Cristóbal de La Laguna) i la Immaculada Concepció, que es troba a la mateixa església. El seu treball més famós és, sens dubte, la Verge de Candelaria (Patrona de Canàries), creada el 1827 per reemplaçar la imatge original que va desaparèixer el 1826 després d'una tempesta.
En altres illes: a Santa Cruz de La Palma el Crist del Perdó i Mare de Déu del Carme, que estan a l'església d'El Salvador. A Lanzarote, destaca la imatge de la Verge de la Candelaria, a l'Església de Sant Roc, Tinajo. A Gran Canària, la Mare de Déu del Roser (Església de Sant Domingo, Las Palmas) i Sant Joan Baptista, a la basílica de Sant Joan Baptista en Telde.

## Homenatges

* Fernando Estévez és Fill predilecte de La Orotava.
* En Santa Cruz de Tenerife es troba l'Escola Superior de Disseny i Art Fernando Estévez, dedicada al seu nom.

## Notes

* 1 2 3 «Biografía del escultor Fernando Estévez (1788-1854)». Arxivat de l'original el 2016-02-17. [Consulta: 5 març 2017].
# Festigny (Yonne)

Festigny és un municipi francès, situat al departament del Yonne i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2007 tenia 76 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Festigny era de 76 persones. Hi havia 36 famílies, de les quals 16 eren unipersonals (12 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 12 parelles sense fills i 8 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 64 habitatges, 40 eren l'habitatge principal de la família, 22 eren segones residències i 2 estaven desocupats. 63 eren cases i 1 era un apartament. Dels 40 habitatges principals, 31 estaven ocupats pels seus propietaris, 5 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 4 estaven cedits a títol gratuït; 3 tenien dues cambres, 8 en tenien tres, 13 en tenien quatre i 16 en tenien cinc o més. 32 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 21 habitatges hi havia un automòbil i a 12 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Festigny el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 4 | 80 a 84 | 0 |
| 8 | 75 a 79 | 8 |
| 0 | 70 a 74 | 12 |
| 4 | 65 a 69 | 4 |
| 4 | 60 a 64 | 4 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 4 | 50 a 54 | 0 |
| 0 | 45 a 49 | 4 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 0 | 35 a 39 | 0 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 8 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 43 persones, 29 eren actives i 14 eren inactives. De les 29 persones actives 25 estaven ocupades (13 homes i 12 dones) i 4 estaven aturades (2 homes i 2 dones). De les 14 persones inactives 5 estaven jubilades, 6 estaven estudiant i 3 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 3 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de construcció, 1 d'una empresa de transport i 1 d'una empresa immobiliària.
L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era un electricista.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Festigny a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Festigny a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Francesc Blancher i Puig

Francesc Blancher i Puig (Artés, Bages, 25 d'octubre de 1906 - 6 de juliol de 2003) fou un poeta català.

## Biografia

Treballava de farmacèutic al seu poble i es va encarregar de la conservació de la farmaciola de Montserrat durant la guerra civil espanyola. Ha col·laborat a les revistes Federació Farmacèutica, Catalunya Cristiana, Gazeta i Regió 7.
Ha estat mantenidor de diversos Jocs Florals, i ha obtingut tretze flors naturals, cinc englantines i quatre violes. Ha estat proclamat mestre en gai saber tres vegades (1977, 1983 i 1984) i premiat amb la Creu de Sant Jordi el 1990.

## Obres

* Aportació al centenari de l'excursionisme català (1976)
* Aportació rimada en homenatge a Verdaguer (1977)
* Clavellina Nadalenca (1987)
* Pinzellades Bagenques (1990)

## Referències

* ↑ Francesc Blancher a lletrescatalanes.cat
* ↑ «Francesc Blancher i Puig». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Biografia a la pàgina de l'Ajuntament d'Artés Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Fernando Pardo

Fernando Pardo és un editor de cinema espanyol, guanyador d'un Goya al millor muntatge. Va començar treballant a Televisió Espanyola el 1977 com a editor de Popgrama. després va treballar a la sèrie Don Baldomero y su gente (1982) i a un episodi d' Historias para no dormir. Després de treballar a diversos curtmetratges i documentals el 1996 va treballar als llargmetratges Alma gitana de Chus Gutiérrez i Éxtasis de Mariano Barroso. Després treballà a les pel·lícules llatinoamericanes Martín (Hache) (1997), Golpe de estadio (1998) i El coronel no tiene quien le escriba (1999). Va assolir èxit en treballar a Solas, amb la que fou candidat al Goya al millor muntatge. Després treballà a Pídele cuentas al rey (1999), Gente pez (2001), El penal més llarg del món (2004) i Habana Blues (2005), amb la que va guanyar el Goya al millor muntatge. El 2008 fou nominat novament al Goya al millor muntatge pel seu treball a Las 13 rosas.
Posteriorment ha treballat en els tres darrers episodis de la tercera temporada de La huella del crimen (2010) i les pel·lícules Mentiras y gordas (2009), El gran Vázquez (2010) i La voz dormida (2011). Ha treballat també per al cinema argentí, on ha estat nominat al Còndor de Plata al millor muntatge pel seu treball a Roma (2005), El aura (2006) i Sin retorno (2010) i nominat al Premi de l'Acadèmia Argentina per Un cuento chino (2011).

## Referències

* ↑ Solas al web dels Goya
* ↑ Habana Blues al web dels Goya
* ↑ Las 13 rosas al web del Goya
* ↑ Los cronistas de cine entregan los Cóndor de Plata a la producción 2010 Arxivat 2019-12-25 a Wayback Machine., escribiendocine.com
* ↑ "La mirada invisible" sorprendió al encabezar las nominaciones a los Cóndor de Plata, abcguionistas.com
# Filip d'Acarnània

Filip d'Acarnània (en grec antic: Φίλιππος, llatí: Philippus), nascut a Acarnània, va ser un amic i metge d'Alexandre el Gran.
És conegut per història explicada per diversos autors: quan Alexandre va patir un atac de febre l'any 333 aC a Cilícia per haver-se banyat a les aigües gelades del riu Cidnos, després d'haver suat molt, va cridar al seu metge. Parmenió va advertir al rei que Filip havia estat subornat per Darios III de Pèrsia per enverinar-lo, però el rei no el va creure i no va dubtar de la fidelitat del metge. Filip va donar un beuratge al rei i aquest, mentre el bevia, va donar la carta de denúncia al metge, mirant-se'l als ulls amb insistència. Com que el rei es va recuperar l'acusació va ser considerada falsa i Alexandre va mantenir la confiança en l'honestedat de Filip.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0003.001/301?page=root;rgn=full+text;size=100;view=image;q1=PhilippusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Volum III.++Boston:+Little,+Brown+&+Comp.,+1867,+p. 293. ]
# Ferrohexahidrita

La ferrohexahidrita és un mineral de la classe dels sulfats que pertany al grup de l'hexahidrita (MgSO₄·6H₂O), de la qual n'és l'anàleg amb ferro(II), fet pel qual rep el seu nom.

## Característiques

La ferrohexahidrita és un sulfat de fórmula química Fe$^{2+}$SO₄·6H₂O. Cristal·litza en el sistema monoclínic en forma estalactites; els cristalls fibrosos o capil·lars poden arribar fins als 6 mm de longitud. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la ferrohexahidrita pertany a «07.CB: Sulfats (selenats, etc.) sense anions addicionals, amb H₂O, amb cations de mida mitjana» juntament amb els següents minerals: dwornikita, gunningita, kieserita, poitevinita, szmikita, szomolnokita, cobaltkieserita, sanderita, bonattita, aplowita, boyleïta, ilesita, rozenita, starkeyita, drobecita, cranswickita, calcantita, jôkokuïta, pentahidrita, sideròtil, bianchita, chvaleticeïta, hexahidrita, moorhouseta, nickelhexahidrita, retgersita, bieberita, boothita, mal·lardita, melanterita, zincmelanterita, alpersita, epsomita, goslarita, morenosita, alunògen, meta-alunògen, aluminocoquimbita, coquimbita, paracoquimbita, rhomboclasa, kornelita, quenstedtita, lausenita, lishizhenita, römerita, ransomita, apjohnita, bilinita, dietrichita, halotriquita, pickeringita, redingtonita, wupatkiïta i meridianiïta.

## Formació i jaciments

La ferrohexahidrita ha estat trobada en gres amb contingut de menes oxidades (Sofiya, Ucraïna) i també com un producte de deshidratació de la melanterita en mostres de perforació (nord-est de Tatarstan, Rússia).
S'han trobat jaciments de ferrohexahidrita a Alemanya, Àustria, els Estats Units, Itàlia, el Japó, Polònia, la República Txeca, Rússia i Ucraïna. A Catalunya, se n'ha trobat a la Santa Creu d'Olorda a la serra de Collserola (Barcelona).

## Referències

* 1 2 «Ferrohexahydrite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* 1 2 «Ferrohexahydrite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 26 gener 2017].
# Ferroglaucòfan

El ferroglaucòfan és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup del nom arrel glaucòfan. Rep el nom per la seva relació amb el glaucòfan.

## Característiques

El ferroglaucòfan és un silicat de fórmula química ◻[Na₂][Fe$^{2+}$₃Al₂]Si₈O$_{22}$(OH)₂. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 5 i 6.
Segons la classificació de Nickel-Strunz pertany a «09.DE - Inosilicats amb 2 cadenes dobles periòdiques, Si₄O$_{11}$; clinoamfíbols» juntament amb els següents minerals: antofil·lita, cummingtonita, clinoholmquistita, grunerita, manganocummingtonita, manganogrunerita, permanganogrunerita, ferrofluoropedrizita, ferrifluoroleakeïta, actinolita, ferritschermakita, ferroactinolita, ferrohornblenda, ferrotschermakita, joesmithita, magnesiohornblenda, tremolita, tschermakita, cannilloïta, fluorcannil·loïta, parvomanganotremolita, fluorotremolita, potassicfluoropargasita, edenita, ferroedenita, ferrokaersutita, ferropargasita, hastingsita, kaersutita, magnesiohastingsita, pargasita, sadanagaïta, fluoroedenita, potassicferroferrisadanagaïta, potassicsadanagaïta, potassicpargasita, potassicferrosadanagaïta, magnesiofluorohastingsita, potassicfluorohastingsita, potassicclorohastingsita, fluoropargasita, parvomanganoedenita, potassiccloropargasita, potassicferrocloroedenita, potassicmagnesiohastingsita, potassicferropargasita, cromiopargasita, ferrotaramita, barroisita, ferroferribarroisita, ferroferriwinchita, ferribarroisita, ferroferritaramita, ferroferricatoforita, ferrobarroisita, ferrorichterita, ferrowinchita, ferrocatoforita, ferritaramita, magnesiotaramita, richterita, winchita, taramita, fluororichterita, catoforita, potassicfluororichterita, potassicrichterita, ferrighoseïta, ferriwinchita, fluorotaramita, arfvedsonita, eckermannita, ferroeckermannita, glaucòfan, potassicmanganileakeïta, manganoarfvedsonita, ferrileakeïta, magnesioriebeckita, magnesioarfvedsonita, nyboïta, riebeckita, manganomanganiungarettiïta, ferroferrinyboïta, clinoferroferriholmquistita, ferrinyboïta, ferroferrileakeïta, ferroferrifluoroleakeïta, sodicferriclinoferroholmquistita, magnesiofluoroarfvedsonita, ferripedrizita, potassicferrileakeïta, fluoronyboïta, manganidellaventuraïta, fluoropedrizita, potassicarfvedsonita, ferriobertiïta, potassicmagnesiofluoroarfvedsonita, ferroferripedrizita, potassicmagnesioarfvedsonita, pedrizita, ferropedrizita, fluoroleakeïta i ferroferriobertiïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Herin, situada a la localitat de Champdepraz (Vall d'Aosta, Itàlia). També ha estat descrita en una trentena de localitats més repartides per tot el planeta.

## Referències

* ↑ «Ferro-glaucophane» (en anglès). Mindat. [Consulta: 2 gener 2020].
# Ferroholmquistita

La ferroholmquistita és un mineral de la classe dels silicats que pertany al grup del nom arrel holmquistita. El seu nom fa referència al fet que és l'anàleg mineral amb ferro(II) de la holmquistita.

## Característiques

La ferroholmquistita és un inosilicat de fórmula química ☐Li₂(Fe2+ 3Al₂)(Si₈O$_{22}$)(OH)₂. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs és de 5 a 6.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat al museu del departament de ciències de la terra de la Universitat de Pavia amb el número de mostra #2004-01.

## Jaciments

La ferroholmquistita va ser descoberta a la pegmatita Greenbushes, de la mina homónima (Bridgetown-Greenbushes Shire, Austràlia Occidental, Austràlia). Es tracta de l'únic indret on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* 1 2 3 «Ferro-holmquistite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 19 desembre 2019].
# Ferrokentbrooksita

La ferrokentbrooksita és un mineral de la classe dels silicats que pertany al grup de l'eudialita. Rep el nom per ser l'anàleg amb ferro dominant la kentbrooksita.

## Característiques

La ferrokentbrooksita és un silicat de fórmula química Na₁₅Ca₆(Fe,Mn)₃Zr₃NbSi₂₅O₇₃(O,OH,H₂O)₃Cl₂. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1999. Cristal·litza en el sistema trigonal. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 5 i 6.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la ferrokentbrooksita pertany a «09.CO: Ciclosilicats amb enllaços de 9 [Si$_9$O$_{27}$]$^{18-}$» juntament amb els següents minerals: al·luaivita, eudialita, kentbrooksita, khomyakovita, manganokhomyakovita, oneil·lita, raslakita, feklichevita, carbokentbrooksita, zirsilita-(Ce), ikranita, taseqita, rastsvetaevita, golyshevita, labirintita, johnsenita-(Ce), mogovidita, georgbarsanovita, aqualita, dualita, andrianovita, voronkovita i manganoeudialita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la pedrera Poudrette, situada al mont Saint-Hilaire, dins el municipi regional de comtat de La Vallée-du-Richelieu, a Montérégie (Quebec, Canadà). També ha estat descrita als Estats Units, Brasil, Groenlàndia, Portugal, Noruega i Rússia.

## Referències

* ↑ «Ferrokentbrooksite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 12 gener 2020].