OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Temporada 1989-1990 del Liceu

| Temporada 1989-1990 del Liceu |||||||
| Òpera | Compositor | Director musical | Director d'escena | Papers principals | Producció | Dates |
| Cristóbal Colón | Lleonard Balada | | | Montserrat Caballé, Josep Carreras | | octubre |
| El Pessebre | Pau Casals | | | Montserrat Caballé | | novembre |
| La fiamma | Ottorino Respighi | José Collado | András Mikó | Montserrat Caballé, Joan Pons, Antonio Ordóñez, María Gallego, Vera Baniewicz, Begoña Alberdi, Miguel Ángel Zapater | Òpera Estatal d'Hongria | 14 al 26 desembre |
| Simon Boccanegra | Giuseppe Verdi | Uwe Mund | | Jaume Aragall, Piero Cappuccilli, Anna Tomowa-Sintow, Paul Plishka | | |
| Adriana Lecouvreur | Francesco Cilea | Romano Gandolfi | Giancarlo del Monaco | Plácido Domingo, Mirella Freni, Franco Federici, Piero de Palma, Josep Ruiz | | 22 de novembre al 3 de desembre |
| Elektra | Richard Strauss | Uwe Mund | Núria Espert | Mignon Dunn (27 gener; 2, 4 febrer) / Ruth Hesse (29, 31 gener), Éva Marton (27 gener; 2, 4 febrer) / Ute Vinzing (29 gener; 2 febrer), Sue Patchell, Hermann Winkler, John Bröcheler, Joan Tomàs, Antoni Comas i Ruano, Cristòfol Viñas, María Uriz, Rosa Maria Ysàs, Francesca Roig, Mabel Perelstein, Carme Hernández, Hiroko Shiraishi | | 27, 29, 31 gener / 2, 4 febrer |
| Manon Lescaut | Giacomo Puccini | Silvio Varviso | Lorenzo Mariani | Mirella Freni, Enric Serra, Peter Dvorský, Alfredo Mariotti, Josep Ruiz, Manuel Garrido, Alfredo Heilbron, María Uriz, Vicenç Esteve, Antoni Comas, Stefano Palatchi | | 5, 8, 11, 14, 16 gener |
| Così fan tutte | Wolfgang Amadeus Mozart | Peter Maag | Luc Bondy | Verónica Villarroel/Barbara Madra, Margarita Zimmermann/Itxaro Mentxaca, Dale Duesing/Stephen Dickson, Eduard Giménez/Jerome Pruett, Gwendolyn Bradley/Gloria Fabuel, Tom Krause/Claudio Nicolai | | 12 de febrer |
| I puritani | Vincenzo Bellini | Armando Gatto | Emilio Sagi | Miguel López Galindo, Alfonso Echeverría, Rockwell Blake, Paolo Coni, Josep Ruiz, Rosa Maia Ysàs, Denia Mazzola | | 2, 5, 8, 11, 13 març |
| Jenůfa | Leoš Janáček | Václav Neunmann, Rudolf Kremer | Mario Gas | Leonie Rysanek, Linda Plech, Peter Straka, Manta Knobel, Jan Buinkhof, Vicenç Esteve, Alfonso Echeverría, María Uriz, Rosa María Conesa, Begoña Alberdi, María Antonia Martín-Regueiro, Rosa Vilar, Maria Àngels Sarroca, Cristóbal Viñas | Òpera Estatal d'Hongria | 14 al 24 maig |

## Referències

* ↑ Detalls a La Vanguardia
* ↑ Cartell
* ↑ Tribó, Jaume. «Cronologia liceista». Arxivat de l'original el 4 de gener 2018. [Consulta: 11 març 2018].
* ↑ Tribó, Jaume. «Cronologia liceista». Arxivat de l'original el 18 de febrer 2019. [Consulta: 15 febrer 2019].
* ↑ Tribó, Jaume. «Cronologia liceista». Arxivat de l'original el 2015-07-10. [Consulta: 9 juliol 2015].
* ↑ Tribó, Jaume. «Cronologia liceista». Arxivat de l'original el 15 de febrer 2019. [Consulta: 15 febrer 2019].
* ↑ Detalls a La Vanguardia
# L'església d'Auvers-sur-Oise

L'església d'Auvers-sur-Oise és una pintura a l'oli realitzada per Van Gogh el 1890, actualment exposada al Museu d'Orsay, de París.
Després de deixar l'hospital de Sant Romieg de Provença, el 16 de maig de 1890, va abandonar el sud de França per dirigir-se al nord. Va fer una visita al seu germà Théodore van Gogh, a París, i després se'n va anar a Auvers-sur-Oise, per consell del seu amic Camille Pissarro, per a ser-hi tractat pel doctor Paul Gachet. Aquí, Van Gogh va passar-hi el que serien les seves últimes deu setmanes de vida, i en aquest breu lapse de temps va pintar un centenar de quadres. Van Gogh pintà un temps les flors del jardí del doctor, i després va anar dedicant-se cada cop més a la població i al seu entorn. Així va descobrir l'església del poble, d'estil gòtic, la d'aquest quadre.
L'església s'alça sobre un turó lleument elevat. El cel és d'un color blau profund, que es reflecteix en les àmplies vidrieres. La part superior del quadre és il·luminada brillantment pel sol, però l'església és coberta per la seva pròpia ombra, i ni reflecteix ni surt d'ella cap llum pròpia. Al voltant de l'església s'hi distingeixen herba verda i camins, banyats de llum, en direccions diferents. El tema dels camins divergents també apareix a Camp de blat amb corbs. Per un d'ells, una camperola s'acosta al temple. Als laterals del quadre poden distingir-s'hi les cases del poble i arbres. Els colors són forts. Les pinzellades s'han aplicat amb vigor.
És un dels darrers quadres de Van Gogh i, tanmateix, res no permet pensar en la desesperació que el duria al suïcidi.

## Enllaços externs

* Explicació de l'obra al web del Museu d'Orsay
# Bogati

Bogati - Богатый (rus) - és un poble (un khútor) de l'óblast de Bélgorod, a Rússia. El 2010 tenia 126 habitants. Pertany al districte (raion) de Novi Oskol.

## Referències

* ↑ Koriakov, I. B. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»». Arxivat de l'original el 2021-10-05. [Consulta: 24 febrer 2022].
* ↑ «Схема территориального планирования Белгородской области». Федеральная государственная информационная система территориального планирования (ФГИС ТП).
# Medalla dels Evadits

La Medalla dels Evadits (francès:Médaille des Évadés) és una condecoració francesa, atorgada a civils i militars, tant francesos com estrangers, presoners de guerra, reclutats a la força i altres fugitius de presons o camps enemics. Va ser creada el 20 d'agost de 1926 per iniciativa del diputat Marcel Plaisant.
Va ser creada per a recompensar als presoners escapats durant la I Guerra Mundial i en mode retroactiva per als fugitius de la Guerra Franco-Prussiana.
El 1925, Plaisant presentà una proposició de llei destinada a crear una condecoració particular destinada a aquells que s'havien evadit de presons o camps de l'enemic. La llei s'aprovà el 20 d'agost de 1926, i des del decret del 7 d'abril de 1927, també s'atorgà a les poblacions d'Alsàcia-Lorena i dels territoris ocupats.
Després de la guerra 1914-1918 una comissió interministerial depenent del ministeri de la guerra en va atorgar unes 16.000, acompanyades de la Creu de Guerra 1914-1918 o la Creu de Guerra dels Teatres d'Operacions Exteriors.
L'ordenança del 7 de gener de 1944 estengué la seva atribució per les accions i temptatives d'evasió de militars o civils durant la guerra 1939-1945. Se n'atorgaren unes 38.976.
La medalla és retirada si el receptor, després de la seva evasió, ha estat objecte d'una condemna pel que el codi penal o de justícia militar consideren un crim.
La medalla és considerada com un títol de guerra, i atorga privilegis per a les candidatures de la Legió d'Honor, la Medalla Militar i l'Orde Nacional del Mèrit.
El condecorat rep la medalla i un diploma.

## Disseny

Una medalla de bronze de 30mm. Sobre l'anvers apareix l'efígie de la República coronada en fulles de roure i de llorer, envoltada de la llegenda «République française». Sobre el revers, una corona de fulles de roure envoltant la inscripció «Medaille des Évadés».
Penja d'una cinta de 36mm verda amb 3 ratlles verticals taronges, la central de 6mm d'ample i les laterals de 2mm.
# Rómulo (rinoceront)

Rómulo (Anglaterra, 15 d'abril de 1979) és un exemplar de rinoceront blanc que va passar 23 anys a l'antic zoo de València i va desenvolupar estereotípia.
Va nàixer el 15 d'abril de 1979 a un zoo d'Anglaterra i va passar els seus primers anys a un circ. El 1984 va arribar al zoo de Vivers, on es va trobar tancat en un petit recinte de 18 metres quadrats. A causa de la restringida llibertat de moviment, el rinoceront va començar a caminar en cercles sense descans. El 2007, després de 23 anys caminant en cercles, va ser traslladat al Bioparc on va començar teràpia per recuperar-se, ja que havia desenvolupat un greu cas d'estereotípia consistent a caminar contínuament en cercles en un lloc determinat, tot i ara tindre més espai per moure's. Gràcies a la teràpia i a trobar-se en un hàbitat molt més gran on podia interactuar amb altres animals, Rómulo va millorar considerablement. El 2013 va ser traslladat a una reserva natural a Sevilla, on podria moure's lliurement i continuar amb la seua teràpia. Així, el 2016 finalment va deixar de caminar en cercles per complet.

## Referències

* ↑ «Una jubilación feliz para 'Rómulo'» (en castellà). Las Provincias, 16-10-2016. [Consulta: 24 abril 2022].
* 1 2 «El rinoceronte Rómulo, tras 28 años en Valencia, se traslada a la Reserva de El Castillo de las Guardas, en Sevilla» (en castellà). Bioparc, 20-06-2013. [Consulta: 24 abril 2022].
* ↑ «El rinoceronte del zoo supera el trauma» (en castellà), 27-03-2010. [Consulta: 24 abril 2022].
* ↑ García, Hortensia. «"Rómulo" deja de andar en círculo tras nueve años» (en castellà). Levante EMV, 19-06-2016. [Consulta: 24 abril 2022].
# Memphis Open 2015

El Torneig de Memphis 2015, oficialment conegut com a Memphis Open 2015 i anteriorment U.S. National Indoor Tennis Championship, és un esdeveniment tennístic disputat sobre pista dura dins la categoria de les sèries 250 de l'ATP. La 40a edició del torneig es va celebrar entre el 7 i el 15 de febrer de 2015 al Racquet Club of Memphis de Memphis, Tennessee, Estats Units.
El tennista japonès Kei Nishikori va guanyar aquest títol per tercer any consecutiu (2013, 2014).

## Quadre individual masculí

| 2a ronda | 2a ronda | 2a ronda | 2a ronda | 2a ronda | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Final | Final | Final | Final |
| 1 | K. Nishikori | 3 | 6 | 6 |
| Q | R. Harrison | 6 | 3 | 4 | 1 | K. Nishikori | 4 | 6 | 6 |
| Q | A. Krajicek | 7 | 4 | 6 | Q | A. Krajicek | 6 | 3 | 4 |
| 5 | I. Karlović | 6$^4$ | 6 | 4 | | | | | | 1 | K. Nishikori | 5 | 7 | 7 |
| 3 | J. Isner | 6 | 7 | | | | | | | | S. Querrey | 7 | 6⁵ | 6⁵ |
| | I. Dodig | 4 | 6⁵ | | 3 | J. Isner | 6$^3$ | 6² | | | | | | |
| WC | J. Donaldson | 4 | 1 | | | S. Querrey | 7 | 7 | | | | | | |
| | S. Querrey | 6 | 6 | | | | | | | | | | | | 1 | K. Nishikori | 6 | 6 |
| | D. Young | 7 | 6 | | | | | | | | | | | | 2/WC | K. Anderson | 4 | 4 |
| Q | D. Kudla | 5 | 3 | | | D. Young | 7 | 4 | 7 | | | | | |
| | B. Tomic | 6 | 7 | | | B. Tomic | 6$^8$ | 6 | 5 | | | | | |
| 4 | A. Dolgopòlov | 1 | 5 | | | | | | | | D. Young | 6 | 3 | 4 |
| 6 | S. Johnson | 4 | 7 | 7 | | | | | | 2/WC | K. Anderson | 4 | 6 | 6 |
| | D. Brown | 6 | 5 | 6$^3$ | 6 | S. Johnson | 4 | 4 | | | | | | |
| | S. Groth | 3 | 2 | | 2/WC | K. Anderson | 6 | 6 | |
| 2/WC | K. Anderson | 6 | 6 | | | | | | |

## Quadre dobles masculins

| Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Final | Final | Final | Final | Final |
| 1 | Ivan Dodig Max Mirnyi | 6 | 6 | |
| | John-Patrick Smith Michael Venus | 3 | 4 | | 1 | Ivan Dodig Max Mirnyi | 7 | 4 | [5] |
| 4 | Mariusz Fyrstenberg Santiago González | 7 | 7 | | 4 | Mariusz Fyrstenberg Santiago González | 6$^4$ | 6 | [10] |
| | Benjamin Becker Dominik Meffert | 5 | 5 | | | | | | | 4 | Mariusz Fyrstenberg Santiago González | 5 | 7 | [10] |
| | Artem Sitak Donald Young | 6 | 7 | | | | | | | | Artem Sitak Donald Young | 7 | 6¹ | [8] |
| 3 | Eric Butorac Rajeev Ram | 3 | 5 | | | Artem Sitak Donald Young | 7 | 6 | |
| | Ryan Harrison Austin Krajicek | 6 | 4 | [4] | | Treat Huey Scott Lipsky | 6$^0$ | 4 | |
| | Treat Huey Scott Lipsky | 4 | 6 | [10] | | | | | |

## Enllaços externs

* Web oficial (anglès)
* Quadre individual masculí PDF
* Quadre dobles masculins PDF
Memphis :
1971
1972
1973
1974
1975
1976
1977
1978
1979
1980
1981
1982
1983
1984
1985
1986
1987
1988
1989
1990
1991
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
2004
2005
2006
2007
2008
2009
2010
2011
2012
2013
2014
2015
2016
2017 :
ATP World Tour 2015
< 2014
2016 > :
ATP World Tour Finals, Londres :
# Surmiran

El surmiran és un dels cinc dialectes del romanx, la variant pròpia de la vall de l'Albula i d'Oberhalbstein, a la part central del cantó suís dels Grisons. És una de les bases de l'actual llengua estàndard, juntament amb el baix engiadinès i el sobreselvà.

## Referències

* ↑ Roché, Dena. «Switzerland's mysterious fourth language» (en anglès). BBC, 28-06-2018. [Consulta: 9 març 2021].
* ↑ Soler, Clau «El retoromànic a Suïssa.Una llengua minoritària en contacte». ANUARI DE L'AGRUPACIÓ BORRIANENCA DE CULTURA, XVI, pàg. 162.
* ↑ «Romanx». Vilaweb, 17-03-2003. [Consulta: 28 gener 2021].

## Enllaços externs

* Llengua romanx
# Governació de Xixona

La Governació de Xixona va ser un ens administratiu del País Valencià, durant la primera meitat del segle xviii.
Durant la Guerra de Successió, la vila de Xixona es va mostrar partidària de Felip V d'Espanya. Atacants i assetjats pels austriacistes, es veuen obligats a rendir la població i el castell a l'octubre de 1706. Però, mig miler de persones es van refugiar en els camps, tot reconquerint la plaça amb ajuda de gent de Villena. Amb aquesta acció, el 1708 Felip V els concedeix diversos privilegis a l'ara ciutat de Xixona, entre ells, la creació d'una Governació separada de la d'Alacant.
A partir de 1708, Xixona esdevé capital de la seua governació, que abastava les viles i ciutats de Castalla, Biar, Tibi, Onil, Elx i Ibi, i els llocs de la Torre de les Maçanes, Beneixama i Salines. La Governació de Xixona va funcionar fins a la instauració de la divisió provincial espanyola de 1833.

## Referències

* ↑ «Governació de Xixona». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Governació de Xixona». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Pàgina de la Universitat d'Alacant Arxivat 2013-08-09 a Wayback Machine.
# Talha ibn Ishaq ibn Ghàniya

Talha ibn Ishaq ibn Ghàniya (àrab: طلحة بن إسحاق بن غانية, Ṭalḥa b. Isḥāq b. Ḡāniya) fou fill de l'emir Ishaq ibn Muhàmmad ibn Ghàniya. El 1185 ocupà la regència de Mayurqa en absència del seu germà Alí ibn Ishaq ibn Ghàniya, que decidí entrar en guerra contra els almohades a terres d'Ifríqiya.
Però el seu germà Muhàmmad ibn Ishaq ibn Ghàniya, que havia estat derrocat del poder per la seva submissió als almohades i es trobava pres, aconseguí la llibertat i al seu torn derrocà a Talha i lliurà les Balears als almohades, que les retingueren fins al 1187.
# Bo convertible contingent

Un bo convertible contingent (Co-Co) és un tipus de bo convertible que només permeten a l'inversor convertir el bo en accions si s'esdevé una contingència específica. Aquesta contingència pot ser per exemple que el preu de l'acció sigui un cert percentatge per sobre del preu de conversió, o que el capital de l'emissor decaigui per sota d'un mínim, o l'arribada d'una data de venciment, etc. Segons decisió de l'Autoritat Bancària Europea els bons convertibles en accions computen com a capital de primera categoria —core Tier 1—, de manera que es parla de capital contingent en la mesura que el deute es converteix automàticament en capital si s'esdevé una contingència. De manera global, els bons contingents convertibles mantenen un cost de capital baix al computar com a deute, però són alhora un amortidor si s'esdevenen situacions d'estrès per a l'entitat emissora que permeten obtenir capital d'emergència automàticament per absorbir pèrdues.

## Exemple

Per exemple, un bo convertible contingent amb un preu de les accions de 10 €, amb un 30% de prima de conversió (10 x 30% prima = 3 € de prima; 13 € per acció), i un disparador de contingència de conversió de 120%, es podrà convertir en accions si només si les accions cotitzen al mercat per sobre de 15,60 € (13 € x 120%) durant un determinat període, sovint de 20 a 30 dies abans del final del trimestre.

## Bons Co-Co en el sistema bancari europeu

En el context de la nova regulació del sistema bancari —Basilea III— i la crisi del deute sobirà europeu, diversos bancs europeus optaren per emetre bons co-co a fi de salvaguardar el seu capital. Així per exemple Credit Suisse emeté el febrer del 2011 per valor de 2.000 milions de dòlars amb l'objectiu de reforçar l'acompliment de Basilea III per augmentar els seus fons propis. Els bons emesos es convertiran automàticament en accions si el Tier 1 —rati que mesura la fortalesa d'un banc en funció del seu capital bàsic en funció del nombre d'accions ordinàries, utilitats no distribuïdes, i participacions preferents—, fos inferior al 7%; amb un venciment a 30 anys, l'emissió ha estat repartida en trams de 100.000 dòlars i un cupó del 7,875% pels primers 5 anys.
Així mateix el 2011 la ABE va exigir a les entitats financeres espanyoles que aixequessin 26.170 milions d'euros en capital abans del juny del 2012, no computant com a capital els bons covertibles vainilla —simples— però sí acceptant els bons convertibles contingents. El Banco Pastor i Bankinter emeteren cocos fixant com a contingència, no una reducció del capital, sinó una data de conversió anterior al 2014.

## Referències

* 1 2 La banca emitirá 'cocos' para afrontar las nuevas provisiones
* ↑ «contingent capital». Arxivat de l'original el 2011-10-28. [Consulta: 29 desembre 2011].
* ↑ Credit Suisse anuncia nueva emisión de obligaciones convertibles

## Vegeu també

* Bo convertible
* Basilea III
# Michael Edwards

Michael Edwards (Cheltenham i Regne Unit, 5 de desembre de 1963), conegut com a "Eddie the Eagle" (Eddie, l'àguila), és un esquiador anglès que, el 1988, esdevingué el primer competidor, des de 1928, representant Gran Bretanya en Salt amb esquís als Jocs Olímpics, acabant últim en les proves de 70 m i 90 m. Va ser l'esquiador britànic titular del rècord de salt, novè en velocitat com a aficionat (106,8 km/h) i rècord d'acrobàcies per saltar per damunt de 6 autobusos.
El 2016, va ser retratat per Taron Egerton en la pel·lícula biogràfica Eddie the Eagle.

## Bibliografia

* Eddie Edwards. Eddie the Eagle: My Story. Graymalkin Media, 28 febrer 2016, p. 12–. ISBN 978-1-63168-064-9.

## Referències

* ↑ Edwards, Michael. «Biography». [Consulta: 20 febrer 2018].
* ↑ «Eddie "The Eagle" Edwards». Now You're Talking. Arxivat de l'original el 11 de setembre 2012. [Consulta: 9 febrer 2014].

## Vegeu també

* Éric Moussambani, conegut com a Eric the Eel

## Enllaços externs

* Michael Edwards - Lloc web oficial
* BBC Gloucestershire interview with Eddie "The Eagle" Edwards February 2008
* Eddie 'The Eagle' Edwards Speaking Profile and Video
# Sandra Reemer

Barbara Alexandra "Sandra" Reemer (17 d'octubre del 1950 – 6 de juny del 2017) va ser una cantant i presentadora de televisió indonesioneerlandesa. Va representar tres vegades els Països Baixos al Festival de la Cançó d'Eurovisió, el 1972, el 1976 i el 1979.
El 1972 va cantar la cançó Als het om de liefde gaat junts amb Andres i van acabar en quartè lloc. El 1976, va participar sola amb la cançó The Party's Over, que va acabar en novè lloc. El 1979 va participar amb la cançó Colorado, que va acabar en dotzè lloc. També va ser corista pels Països Baixos al Festival de la Cançó d'Eurovisió 1983.
Sandra Reemer va morir el 6 de juny del 2017 després d'una batalla contra el càncer de mama.

## Referències

* ↑ «Edinburgh 1972». EBU. [Consulta: 18 desembre 2019].
* ↑ «The Hague 1976». EBU. [Consulta: 18 desembre 2019].
* ↑ «Jerusalem 1979». EBU. Arxivat de l'original el 28 agost 2008. [Consulta: 18 desembre 2019].
* ↑ «Sandra Reemer (66) overleden» (en neerlandès). Eurovision.tv, 06-06-2017. [Consulta: 18 desembre 2019].
# Miquel Llompart Triadú

Miquel Llompart Triadú (1938-2013) va ser dirigent de billar.
Nascut a Barcelona el 14 d'octubre de 1932, durant la seva època d'estudiant d'enginyeria es va dedicar a la venda d'articles per al muntanyisme i l'esquí, i va practicar molts esports, com el tennis, el tennis de taula, la caça, la pesca submarina o el patinatge, fins que es va dedicar al billar, esport del qual va ser jugador durant disset anys en les modalitats de lliure i tres bandes. Va ser durant disset anys president del Club Billar Sant Martí i el 1980 va ser elegit president de la Federació Catalana de Billar. La seva presidència va ser la més llarga de la història de la Federació Catalana i va actuar sempre amb un gran consens, ja que va ser reelegit mitja dotzena de vegades com a president, cinc de les quals sense cap rival a les urnes, fins que va decidir deixar el càrrec el 2012. També va ser vicepresident de la Federació Espanyola durant disset anys, va formar part de la Junta Directiva de la Confederació Europea de Billar i de la Junta Directiva de la Unió de Federacions Esportives de Catalunya durant vuit anys i va ser un dels fundadors, l'any 1989, del Comitè Olímpic de Catalunya.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia de l'Esport Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2012. ISBN 978-84-412-2106-.
* ↑ Gallen Utset, Carles. Les Federacions Esportives Catalanes i els seus presidents. Barcelona: UFEC, 2013. ISBN Gi.1233-2013.
# Suro-alzina de Mas Obert

El Suro-Alzina de Mas Obert (Quercus ilex ilex + Quercus suber) és un arbre que es troba a Sant Gregori (el Gironès), el qual és una autèntica raresa botànica, ja que es tracta de dues espècies de la mateixa família (l'alzina i el suro), que creixen soldades formant un únic peu, amb els teixits units, fenomen que al món vegetal rep el nom de quimera.

## Dades descriptives

* Perímetre del tronc a 1,30 m: 2,11 m (alzina) i 2,43 (suro).
* Perímetre de la base del tronc: 4,32 m.
* Alçada: 19,77 m.
* Amplada de la capçada: 17,78 m.
* Altitud sobre el nivell del mar: 105 m.

## Entorn

Es troben en un bosc molt espès de pi insigne d'origen plantat, a l'antic camí que duu a Sant Gregori des del pla de Mas Obert. S'hi observa roure martinenc, freixe de fulla petita, pomera, om, poll negre, olivella, boneter europeu, aladern, bruc boal, gavarrera, aranyoner, esparreguera boscana, rogeta, pa amb vi, pensament, plantatge de fulla estreta i tomaquera del diable. Referent a la fauna, hi ha tórtora, pit-roig, gorja blanc i senglar.

## Aspecte general

En aparença tenen un bon estat de salut general, tot i que no és positiu per a l'arbre el creixement massa espès dels pins del seu voltant, ja que l'han fet espigar amb escreix. Amb tot, l'individu no sembla que estigui malalt ni que tingui grans afectacions sanitàries. La part de suro presenta una gran activitat de reveixins, cosa força freqüent en la seua espècie. Una raresa com la d'aquest arbre no es dona enlloc més de Catalunya i el seu caràcter únic fa que la gent del territori li arribi a tindre molt de reconeixement.

## Referències

* 1 2 3 4 Boada, Martí; Boada, Arnau, 2011. Arbres remarcables de Catalunya. 100 ombres colossals. Edicions Brau, Figueres. ISBN 9788496905535. Pàgs. 134-135.

## Enllaços externs

* 100 joies verdes de tot Catalunya - El Punt Avui (català)
* Ruta 4 BTT de Sant Gregori al Pla de Cartellà (català)