OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jaciment arqueològic del Pla de Politger II

El jaciment del Pla de Politger II es un jaciment arqueològic que es troba a Sant Jaume de Llierca. Està situat a on actualment hi ha una explotació agropecuària, i on anteriorment hi havia una estació de servei anomenat “E.S. Pla de Politger” que és el que dona nom al jaciment i a aquella zona. En altres fonts ens cita aquest territori com Pla de Poliger, podem trobar informació des dels dos topònims.
L'any 1983 es van efectuar uns treballs per la Compañía Nacional de España en aquesta zona que van fer unes rasses d'1'8 metres de profunditat, on es van trobar dos còdols treballats d'època paleolítica que van ser datats per Robert Sala.

## Descripció
### 1994

Es va dur a terme un Estudi d'Impacte sobre el Patrimoni Arqueològic en la bifurcació de la carretera N-260 per documentar millor el jaciment trobat. Es van trobar fragments i restes de talla lítica que estaven elaborades sobre quars i quarsita, que són roques d'origen local i que es poden trobar amb facilitat per la zona.
Tot el material trobat va ser fruit de l'anivellament amb maquinària pesant que es va dur a terme amb la construcció de l'estació de servei, per aquest motiu es trobava en un estrat superficial barrejat que no indicava que hi hages un estrat in situ a sota, així i tot es van fer unes deu rasses més per verificar que en més profunditat no hi havia assentament.
En la superfície prospectada no es va trobar gran afluència de restes, les restes lítiques trobades es trobaven de forma dispersa per diferents punts de la rassa que havia estat oberta per la maquinària. La primera hipòtesi és que fou una estació en superfície d'època paleolítica.

### 2007

Es va fer un estudi de l'impacte ambiental del projecte de la línia elèctrica que anava de Olot a Serinyà, que es va aprofitar per fer una prospecció superficial preventiva per veure si hi hauria més restes materials que indiquessin la presència d'un jaciment en l'àrea afectada per aquestes obres, però no es va localitzar cap resta arqueològica en Pla de Politger, però sí en Pla de Politger II que van aparèixer fragments de ceràmica romana.
El material arqueològic que va aparèixer en les intervencions citades anteriorment es troben en el Museu Comarcal de la Garrotxa.

## Documentació

D'aquestes intervencions s'han fet diferents memòries i informes per tal de documentar-les correctament.
* CASAS, J.; MARTÍ, M. Memòria de la prospecció arqueològica per a l'estudi d'impacte ambiental del Projecte de Reforma de la línia elèctrica de 66 kV a 132 kV SudEst Olot-SudEst Serinyà (Variant de la Cometa, Montagut-Oix, Sant Jaume de Llierca, La Garrotxa) nº8376.
* Memòria del seguiment i sondejos arqueològics, 2002: Arxiu Servei d'Arqueologia. (inclou fotografies i gràfiques)

## Bibliografia

* ESTEBAN, R. “Els tresors amagats de la variant de Castellfollit”. Revista de Girona. 208, p.20-23.

## Enllaços externs

* Inventari del Patrimoni Cultural Immoble Català. Direcció General d'Arxius, Biblioteques, Museus i Patrimoni de la Generalitat de Catalunya (accés: 06/05/2015).
# Jardins de Piscines i Esports

Els jardins de Piscines i Esports es troben al districte de Sarrià-Sant Gervasi de Barcelona. El seu origen es troba en el complex esportiu homònim inaugurat l'any 1935, que antigament havia acollit el Reial Club de Polo. El 2008, una part del qual va passar a ser un jardí públic, mentre que en la resta del terreny encara romanen diverses instal·lacions esportives.
El terreny té forma rectangular, i presenta àmplies zones de gespa amb arbres, principalment pins i acàcies. En un racó es troba un estany amb plantes aquàtiques, rodejat de salzes. Hi ha camins pavimentats disposats en un traçat circular, que conviden al passeig, així com una àrea de jocs infantils.

## Vegeu també

* Parcs i jardins de Barcelona

## Referències

* ↑ Alberich, Sílvia «Piscines i Esports, el parque más activo». elperiodico.com, 16-03-2017 [Consulta: 8 juny 2018].
* ↑ Gabancho, Patrícia. Parcs i jardins de Barcelona. Barcelona: Ajuntament de Barcelona, 2000. ISBN 84-7609-935-5 [Consulta: 25 abril 2018].
* ↑ «Jardins de Piscines i Esports». Parcs i Jardins. Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 8 juny 2018].
# Isabelle Aboulker

Isabelle Aboulker (Boulogne-Billancourt, París, 23 d'octubre de 1938) és una compositora francesa.
El seu pare, Marcel Aboulker, va ser director de cinema i escriptor nascut a Algèria i el seu avi matern va ser el compositor Henry Février. Mentre segueix un curs d'estudis de composició i el teclat al Conservatori Nacional Superior de Música de París, va començar a compondre per al teatre, el cinema i la televisió. És autora de diverses obres educatives, així com d'òperes i posteriorment moltes altres obres vocals.

## Vida i obra

Isabelle Aboulker va néixer al suburbi parisenc de Boulogne-Billancourt. El seu pare era el director de cinema i escriptor d'origen algerià Marcel Aboulker i el seu avi matern era el compositor Henry Février. Mentre seguia un curs d'estudis de composició i teclat al "Conservatoire National Supérieur de Musique" de París, va començar a compondre per al teatre, el cinema i la televisió. Després va treballar per al Conservatori com a acompanyant principal i professora de veu i va ser autora de diverses obres educatives. El 1980 es va dedicar a compondre òperes i, posteriorment, moltes altres obres vocals.
A causa del seu treball amb els infants, Isabelle Aboulker va fer una especial especialitat de compondre peces, que els agradaria o en què poguessin participar, com fan a Les Fables enchantées, a partir de l'obra de Jean de la Fontaine. Altres temes han inclòs La Bella i la Bèstia, La Ventafocs i Tom Thumb (Petit Poucet). Entre els seus treballs per a adults hi ha dues òperes basades en obres d'Eugène Ionesco i escenaris de poemes de Guillevic i Charles Cros. L'any 1998 va rebre l'encàrrec de l'Orchestre de Picardie d'escriure l'oratori L'Homme qui titubait dans la guerre per commemorar el 80è aniversari del final de la Primera Guerra Mundial i posteriorment va ser escollida per representar França quan Weimar es va convertir en ciutat europea de la cultura, l'any 1999. Per celebrar el segon centenari del naixement d'Honoré de Balzac aquell mateix any va rebre l'encàrrec del Grand Théâtre de Tours d'escriure l'òpera còmica Monsieur de Balzac fait son théâtre.
L'àlbum de música clàssica contemporània de 2011 Troika inclou el cicle de cançons dIsabelle Aboulker Caprice étrange, amb poemes escrits en francès pels poetes russos del segle xix Mikhail Lermontov, Aleksandr Pushkin i Fyodor Tyutchev.

## Obra musical

* 1981. Les Surprises de l'Enfer.
* 1983. Leçons de Français aux étudiants américains.
* 1986. Trois folies d'opéra pour trois femmes compositeurs.
* 1992. Cinq Nô Modernes.
* 1993. La Lacune.
* 1999. Monsieur Balzac fait son théâtre.
* 2004. Le Renard à l'Opéra

## Obres per infants

* 1982. Moi, Ulysse.
* 2007. Jérémy Fisher.

## Referències

* ↑ Sound files from this work are on the Benzekry Musico-Collège site
* ↑ "Troika: Russia’s westerly poetry in three orchestral song cycles", Rideau Rouge Records, ASIN: B005USB24A, 2011.

## Enllaços externs

* Web d'Isabelle Aboulker.

## Nota

* L'article es basa en recursos en francès al lloc web del compositor i a la base de dades https://musicalics.com/en/node/95816
# Joan Berenguer de Masdovelles

Joan Berenguer de Masdovelles (l'Arboç, ? – l'Arboç?, post. 1476) fou un poeta renaixentista en llengua catalana que residí a Barcelona i Tarragona.
Pertanyia a la petita noblesa del Penedès, i estigué vinculat al rei Joan II. Era nebot del poeta Guillem de Masdovelles, de qui heretà els drets sobre la població de l'Arboç. És autor d'una producció lírica abundant: cent vuitanta composicions entre 1440 i 1475, reunides, juntament amb les obres del seu oncle Guillem de Masdovelles i d'altres poetes coetanis amb qui es va relacionar, en el seu cançoner personal, autògraf, que es coneix com a Cançoner dels Masdovelles (o, més pròpiament, Cançoner de Joan Berenguer de Masdovelles). Entre 1438 i 1467 (anys extrems de les poesies datables), va traduir al català la cançó “Le temps presens de guaya primavera”, escrita en occità pel seu oncle Guillem de Masdovelles al final del segle xiv o al principi del xv. La traducció (“Lo temps present de bella primavera”) palesa una molt precisa consciència de la distància entre el català poètic del segle xv i l'occità.

## Referències

* 1 2 «Joan Berenguer de Masdovelles». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Isola (Mississipi)

Isola és una població dels Estats Units a l'estat de Mississipi. Segons el cens del 2000 tenia 768 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Isola tenia 768 habitants, 279 habitatges, i 191 famílies. La densitat de població era de 400,7 habitants per km².
Dels 279 habitatges en un 33,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 38,4% hi vivien parelles casades, en un 25,1% dones solteres, i en un 31,5% no eren unitats familiars. En el 28,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 13,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,75 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,37.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 31,6% tenia menys de 18 anys, un 10,3% entre 18 i 24, un 24,9% entre 25 i 44, un 19% de 45 a 60 i un 14,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 32 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 79,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 25.063 $ i la renda mediana per família de 27.396 $. Els homes tenien una renda mediana de 20.909 $ mentre que les dones 17.639 $. La renda per capita de la població era de 13.487 $. Entorn del 25,1% de les famílies i el 30,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Isola». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Isola». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
Viccionari
# Isohieta

La isohieta és una isolínia que uneix els punts en un plànol cartogràfic que presenten la mateixa precipitació en la unitat de temps considerada. Així, per a una mateixa àrea, es pot dissenyar un gran nombre de plànols amb isohietes; com a exemples, les isohietes de la precipitació mitjana del mes de gener, de febrer, etc., o les isohietes de les precipitacions anuals.
# Isoko

«Isoko» té aquests significats:
* Llengua isoko
* Isoko, membre dels isokos, grup ètnic que viuen a la regió d'Isoko, a l'estat del Delta, al sud de Nigèria que parlen la llengua isoko
* Regió d'Isoko, territori a l'estat del Delta, Nigèria
# Joan Miquel

Joan Miquel és el nom dels següents personatges:
* Joan Miquel i Avellí (Palafrugell, 1875 – 1934), important industrial surer
* Joan Miquel i Puig (Sant Andreu de la Barca, 1902-Badalona, 1976), religiós català
* Joan de Miquel (Solsona, 1669 - Solsona, 1713), doctor en medecina i austriacista compromès
# Istahara

Istahara era una ciutat important hitita del nord-est del seu territori, que des del començament del segle xiv aC estava en mans dels kashka. El rei Subiluliuma I la va reconquerir i la va fortificar, i tot seguit va reconquerir també les ciutats de Manaziyana, Kalimuna i altres que segurament no serien gaire llunyanes.
Mursilis II a la seva segona campanya (tercer any de regnat) després de sotmetre Ishupitta, i de perseguir als caps de la revolta, Pazzanna i Nunnuta, antics vassalls dels hitites, fins a Palhwisa (Palhwišša), on els va derrotar i va fer fugir el seu exèrcit, es va dirigir a Istahara on va descansar de la campanya, el que indica que la ciutat romania fermament en mans hitites. Allà va saber que els caps rebels que havien fugit s'havien refugiat a la ciutat de Kammamma, on es va dirigir.
Istahara era una de les principals bases hitites del nord i el rei Muwatal·lis II la va incloure en el regne vassall hitita d'Hakpis quan el va crear cap a l'any 1300 aC i on va posar com a rei al seu germà Hattusilis III, amb la finalitat d'aturar els atacs dels kashka. Va ser una de les dues ciutats que havia escapat als atacs kashka que s'havien produït massivament per aquelles dates, i una de les poques possessions que formaven el territori del regne, que en la seva major part estava dominat pels kashka. La ciutat, tot i que no va ser afectada per la incursió, va veure arrasat el seu territori, on no s'hi va poder sembrar durant deu anys. Hattusilis va restaurar la ciutat cap al 1390 aC.

## Referències

* ↑ Bernabé, Alberto (ed.). Historia y leyes de los hititas: textos del Reino medio y del Imperio Nuevo. Tres Cantos: Akal, 2004, p. 68, 128 i 209. ISBN 8446022532.
# Issèl

Issèl (en francès Issel) és un municipi de França de la regió d'Occitània, al departament de l'Aude
# James Stephens

James Stephens (comtat de Kilkenny, 1825 - 1901) fou un revolucionari irlandès, fundador de la Germandat Feniana el 1858. Pertanyia a una família protestant d'origen gal·lès.
Treballava com a enginyer a Limerick, es va unir el 1848 a la Jove Irlanda i hagué de fugir a París amb Michael Doheny. Tornà poc després i el 1858 fundà a Dublín la Germandat Republicana Irlandesa (IRB), amb Thomas Clarke Luby i Joseph Deniette, societat de caràcter secret i nacionalista, influïda pels carbonaris italians i forta a les zones rurals, on ja hi havia tradició d'aquestes associacions. Fou el cap del moviment fenià a l'interior i sovint s'enfrontà a John O'Mahony i Devoy, caps a l'exterior. El 1865 fou arrestat per preparar un cop armat i hagué de fugir a París i després a Nova York. El 1886 va tornar a Irlanda mercè una subscripció popular inspirada per Charles Steward Parnell.
# Itrotantalita-(Y)

L'itrotantalita-(Y) és un mineral de la classe dels òxids, que pertany al grup de la samarskita. Rep el nom de la seva composició química, que conté itri, i de la seva similitud amb la tantalita.

## Característiques

L'itrotantalita-(Y) és un òxid de fórmula química (Y,Ca,U⁴⁺,Fe²⁺)₂(Ta,Nb)₂O₈. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 5 i 5,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'itrotantalita-(Y) pertany a «04.DG: Òxids i hidròxids amb proporció Metall:Oxigen = 1:2 i similars, amb cations grans (+- mida mitjana); cadenes que comparteixen costats d'octàedres» juntament amb els següents minerals: euxenita-(Y), fersmita, kobeïta-(Y), loranskita-(Y), policrasa-(Y), tanteuxenita-(Y), uranopolicrasa, itrocrasita-(Y), β-Fergusonita-(Y), β-fergusonita-(Nd), β-fergusonita-(Ce), foordita, thoreaulita i raspita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a Ytterby, un poble a l'illa de Resarö, que es troba a la província d'Uppland, a Suècia.

## Referències

* ↑ «Yttrotantalite-(Y)» (en anglès). Mindat. [Consulta: 24 abril 2015].
# Joan Vallvé i Ribera

Joan Maria Vallvé i Ribera (Barcelona, 29 de setembre de 1940) és un enginyer industrial i polític català.

## Biografia

És enginyer industrial per l'ETSEIB de la Universitat Politècnica de Catalunya a Barcelona, diplomat en administració d'empreses per l'Escola d'Administració d'Empreses de Barcelona. Ha estat membre del Cos d'Enginyers Industrials al servei del Ministeri d'Indústria d'Espanya. De 1964 a 1975 treballà com a enginyer a l'empresa Metales y Platería, SA, mentre que de 1975 a 1980 fou enginyer del ministeri a Barcelona i a Lleida. De 1974 a 1980 va ser vocal del comitè executiu de la Fira de Barcelona.
A les eleccions al Parlament de Catalunya de 1980 fou elegit diputat per la circumscripció de Lleida, i a les de 1984 per la de Barcelona. Va ser secretari general del Departament d'Indústria i Energia de la Generalitat de Catalunya (1980-1984), conseller d'Agricultura, Ramaderia i Pesca (1989-1992) i comissionat per a Actuacions Exteriors (1992-1994).
Del 1994 al 1999 fou diputat al Parlament Europeu per la coalició CiU, PSM-Nacionalistes de Menorca i Bloc Nacionalista Valencià, novament del 2002 al 2004 en substitució de Pere Esteve, i del 1996 al 2004 fou president de l'Associació de Regions Frontereres Europees (ARFE).
Del 2006 al 2007 va ser el president de l'Associació d'Enginyers Industrials de Catalunya. Actualment és el degà del Col·legi d'Enginyers Industrials de Catalunya. El 2009 va tornar al Parlament Europeu en substitució d'Ignasi Guardans.
També és vicepresident del Club Natació Barcelona, càrrec que desenvolupa des de principis del 2008. El 2015 es va incorporar a la junta d'Òmnium Cultural sota la presidència de Jordi Cuixart. El 2022 va continuar a la junta presidida per Xavier Antich.

## Obres

* Des del Parlament (1980), recull d'articles a Avui, La Vanguardia i Segre.

## Referències

* ↑ Diputats de la II legislatura
* ↑ Joan Vallvé substituirà a Pere Esteve en el Parlament Europeu a vilaweb
* ↑ Fitxa del Parlament Europeu
* ↑ El convergent Joan Vallvé substituirà Ignasi Guardans al Parlament Europeu a El Punt Avui
* ↑ «Jordi Cuixart, proclamat nou president d'Òmnium». [Consulta: 28 octubre 2018].
* ↑ «Junta directiva». Òmnium Cultural, 01-02-2022. [Consulta: 4 març 2022].

## Enllaços externs

* Currículum de Joan Vallvé i Ribera Arxivat 2008-04-11 a Wayback Machine. a la pàgina web del Col·legi d'Enginyers Industrials de Catalunya
# Joaquim Massot Busquets

Joaquim Massot Busquets (Badalona, 18 de febrer de 1914 — Badalona, 19 de maig de 2008) va ser un dels fundadors del Club Joventut Badalona.
Massot va ser, l'any 1930, un dels fundadors de la Penya Spirit of Badalona, actual Joventut de Badalona. En va ser president el mateix any de la seva fundació. Va ser jugador del club en els seus primers anys, encara amb la denominació de "Centre Esportiu Badaloní", jugant en la competició organitzada per l'Agrupació de Basketball de Catalunya. Posteriorment assumí diversos càrrecs com a directiu de l'entitat. L'any 1966 fou nomenat "Històric del Bàsquet Català" per la Fundació del Bàsquet Català.

## Referències

* ↑ «Mor Joaquim Massot, un dels fundadors de la Penya». Vilaweb, 20-05-2008 [Consulta: 1r juny 2018].
* ↑ Costa, Josep Maria. Desperta, Ferres! Cinquanta anys del Club Joventut Badalona. CJB, 1980, p. 197-200.
* ↑ «Joaquim Massot Busquets». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Joaquim Martínez

Joaquim Martínez (València, 1750 – Cadis, 1813) fou un arquitecte, militar i polític valencià. Estudià a Madrid i a la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles, on fou deixeble d'Ignasi Vergara i Gimeno i Vicent Gascó i Massot.
El 1773 esdevingué membre de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles, de la que el 1791 en fou nomenat director de la secció d'arquitectura i el 1793 director general. Entre altres obres, dissenyà l'obra nova de la universitat de València i la capella del beat Gaspar Bono de l'Església de Sant Miquel i Sant Sebastià a la ciutat de València.
Quan esclatà la Guerra del Francès fou nomenat comandant del primer batalló de sapadors urbans de València. El 27 de juliol de 1810 fou elegit diputat a les Corts de Cadis. Formà part de la comissió de belles arts i de la comissió d'hisenda, però hi participà poc a causa de la seva mala salut. Tot i així fou un dels signants de la Constitució espanyola de 1812. Poc abans de morir fou escollit novament diputat suplent.

## Referències

* ↑ Ardit, Manuel. «Joaquim Martínez». A: Gran Enciclopedia de la C. V. (en castellà). vol. IX. València: Prensa Valenciana, 2005, p. 355. ISBN 84-87502-56-3. Segons Manuel Ardit, però, va morir l'any 1814.
* ↑ «Diputats valencians a les Corts de Cadis». Arxivat de l'original el 2013-07-13. [Consulta: 8 març 2012].
* ↑ «Joaquim Martínez». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Biografia Arxivat 2013-07-10 a Wayback Machine. a cadiz2012.es
# Joaquim Marín i Mendoza

Joaquim Marín i Mendoza (Borriana, Plana Baixa, 23 d'abril de 1727 - San Roque, Andalusia, 1782) fou un jurista i erudit valencià.
Es doctorà en filosofia i lletres i en dret per la Universitat de València, on fou deixeble de Gregori Maians i Siscar. Entre el 1772 i el 1780 fou catedràtic de dret natural als Reials Estudis de San Isidro i membre numerari de la Reial Acadèmia de la Història. Fou autor de l'obra Historia de la milicia española desde las primeras noticias que se tienen por ciertas hasta los tiempos presentes (1776), una mena de sinopsi històrica del dret natural, i Historia del derecho natural y de gentes (1776) i anotà unes quantes obres de jurisprudència.

## Referències

* ↑ «Joaquim Marín i Mendoza». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Cerdà Pérez, Manuel «Joaquim Marín i Mendoza». Reial Acadèmia de la Història [Consulta: 12 juliol 2020].
* ↑ Coronas González, Santos M. «Joaquín Marín y Mendoza». Reial Acadèmia de la Història [Consulta: 15 juliol 2020].

## Bibliografia

* Rus Rufino, Salvador. Liber amicorum, Antonio Fernández-Galian: ex libris homenaje al profesor Antonio Fernández-Galiano. 1a.. UNED, 1995, p. 795-81. ISBN 84-362-3256-9.
# Josep Thous Puey

Josep Thous Puey (Reus, 1871 - Rosario (Argentina), 1911) va ser un obrer anarquista i escriptor català.
De família molt humil i fuster de professió, va conèixer els membres de la Colla de ca l'Aladern, el Grup literari modernista reusenc, i va publicar en les revistes del grup, com ara Lo Lliri i La Palma. Vinculat primer amb els republicans federals reusencs, publicà a La Autonomía, el seu portaveu, alguns articles combatius, sobretot un que va sortir l'11 de febrer de 1898, en commemoració de la proclamació de la Primera República que li va comportar presó preventiva. Més endavant es vinculà amb els sindicats socialistes de la comarca i després amb els corrents anarquistes. Era amic de Joan Montseny i va participar amb articles teòrics a La Revista Blanca i a La Cuña, publicació anarquista dels treballadors de la fusta. Va tenir una participació activa en les lluites socials a Reus i va estrenar almenys dues obres de teatre: "Justícia popular" i "Amor lliure" que no van ser publicades.
Emigrat a l'Argentina, on va participar en algunes publicacions anarquistes del país, va morir a Rosario el 1911. Els seus amics i companys reusencs van publicar com a homenatge pòstum, el 1912, el llibre Trevalls en vers y prosa, que és un recull de peces curtes escampades a periòdics reusencs i barcelonins i a l'anarquista Revista Blanca de Joan Montseny.

## Referències

* 1 2 Ferran, Marc. Humor i sàtira a Reus: la premsa satírica (1868-1936). Reus: Centre de Lectura, 1992, p. 57. ISBN 8487873049.
* ↑ Duarte, Àngel. Possibilistes i federals: política i cultura republicanes a Reus (1874-1899). Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1992, p. 163. ISBN 8460418499.
* ↑ «Trevalls en vers y prosa». CCUC. Arxivat de l'original el 2021-05-05. [Consulta: 5 maig 2021].