OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pseudacanthicus histrix

Pseudacanthicus histrix és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 90 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Negro i Amazones al Brasil.

## Referències

* ↑ Bleeker P. 1862-1863. Atlas ichthyologique des Indes Orientales Néêrlandaises, publié sous les auspices du Gouvernement colonial néêrlandais. Tome II. Siluroïdes, Chacoïdes et Hétérobranchoïdes. Amsterdam. Atlas Ichthyol. v. 2 . 1-112.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Cuvier, G. & Valenciennes, A., 1840. Histoire naturelle des poissons. Tome quinzième. Suite du livre dix-septième. Siluroïdes. Historie naturelle des poissons. v. 15: i-xxxi + 1-540, Pls. 421-455.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Pòstum

Pòstum és el nom dels següents personatges:
Pòstum (en llatí: Postumus) que originàriament significava una persona nascuda després de la mort del seu pare, era primer un praenomen però també s'utilitzava com a cognomen de la Gens Postúmia.
* Pòstum Agripa, fill adoptiu d'August
* Pòstum I, emperador a les Gàl·lies
* Pòstum II, emperador roma de les Gàl·lies, fill de Pòstum I.
* Marc Curti Pòstum, tribú militar
* Tit Furfani Pòstum, pretor romà segle i aC
* Sext Juli Pòstum, amant de Mutília Prisca
* Gai Juli Pòstum, prefecte d'Egipte
* Gai Rabiri Pòstum, noble romà, tresorer a Egipte
* Vibi Pòstum, cònsol sufecte l'any 5

## Referències

* ↑ Varró. De lingua latina, V, 60
Viccionari
# Punta de les Bassetes

La Punta de les Bassetes és una muntanya de 514 metres que es troba entre els municipis de Torroja del Priorat i la Vilella Alta, a la comarca catalana del Priorat.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Ballinamore

Ballinamore (en irlandès Béal an Átha Móir o "boca del gran gual") és una vila de la República d'Irlanda, al Comtat de Leitrim. Es troba a 10 kilòmetres de la frontera amb Irlanda del Nord i és travessat pel canal que uneix el riu Shannon amb el riu Erne.

## Transport

L'estació de ferrocarril de Ballinamore va obrir el 24 d'octubre de 1887, però fou clausurada l'1 d'abril de 1959. Formà part del ferrocarril de via estreta de Cavan i Leitrim i era el centre de la línia, amb un dipòsit de locomotores i obres. Era el punt o la línia de Dromod cap a Mohill i Ballinamore a Belturbet enllaçava a Kiltubrid, Drumshanbo i Arigna.

## Història

La història de la vila es pot traçar al llarg dels segles gràcies als testimonis de comerciants i pelegrins, La primera menció fou sota la colonització de Leitrim el 1621 quan el senyoriu de Ballinamore amb 2,4 kilòmetres quadrats de terra arable fou entregat a Sir Fenton Parsons. En el segle xviii s'hi establiren colons del comtat de Down que hi havien estat desposseïts de llurs terres, i s'hi establiren com ferrers, calderers, grangers i artesans. Entre 1695 i 1750 hi hagué una pròspera manufactura de ferro.

## Personatges il·lustres

* John Joe McGirl, membre de l'IRA i diputat.

## Referències

* ↑ Placenames Database of Ireland Arxivat 2012-06-14 a Wayback Machine. (see archival records)
* ↑ «Ballinamore station». Railscot - Irish Railways. Arxivat de l'original el 26 setembre 2007.
* ↑ Baker, Michael HC. Ian Allan Publishing. Irish Narrow Gauge Railways. A View from the Past, 1999. ISBN 0-7110-2680-7.
* 1 2 Fr Dan Gallogly. Sliabh an Iarainn Slopes, History of the Town and Parish of Ballinamore, Co. Leitrim, 1991.

## Enllaços externs

* Web oficial
# Teruo Iwamoto

Teruo Iwamoto (Yokohama, Prefectura de Kanagawa, Japó, 2 de maig de 1972) és un exfutbolista japonès.

## Selecció japonesa

Teruo Iwamoto va disputar 9 partits amb la selecció japonesa.

## Enllaços externs

* National Football Teams
* Japan National Football Team Database
# Atalaya alata

Atalaya alata és una espècie de planta de la família dels slazes, les Sapindàcies. És una planta endèmica del sud de Sud-àfrica. Molt apreciada pel seu valor ornamental i l'elegància que aporta aquesta planta alhora de ser plantada en un jardí. És una espècie molt semblant a Clausina anisata, perdepis nom afrikaans, encara que les fulles no fan una olor tan forta quan se les aixafa. És una planta sensible a les glaçades i hauria de ser cultivada en condicions de calor.

## Descripció
### Port

És un arbre de fulla caduca i de mida petita a mitjana, el qual presenta una corona a vegades escassament ramificada. La fusta és força lleugera, fràgil, de textura fina i de color groc pàl·lid-blanquinós. Aquest arbre s'assembla Clausina anisata (perdepis), tot i que no fa olor tan forta quan es trituren les fulles.

### Fulles

Les fulles són compostes amb 5 o 7 parells de folíols. Són marcadament asimètriques i en forma de falç. Els marges de les fulles són normalment serrats o dentats particularment en la zona de l'àpex.

### Flors

Són petites, de color blanc i floreixen de Setembre a Novembre. El fruit és alat, presenta fins a tres ales una o dues de les quals normalment estan parcialment desenvolupades. El fruit madura a la tardor.

## Distribució

Es troba als matollars costaners i als cursos d'aigua.

## Taxonomia

Atalaya alata va ser descrita per H.M.L. Forbes

### Etimologia

* Atalaya: nom genèric que deriva de "atalai", nom d'origen timorés (Timor (Portugal)).
* alata: epítet llatí que fa referència a les seves llavors alades.

## Referències

* ↑ «Atalaya alata» a The Plant List. Data consulta: 07 de març de 2014.
* ↑ «Atalaya alata» (en anglès). Arxivat de l'original el 2020-12-05. [Consulta: 28 desembre 2020].
* ↑ «Atalaya alata». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 21 setembre 2015].
# Asiamericana asiaticus

Asiamericana asiaticus és una espècie de dinosaure teròpode que va ser anomenat per a reconèixer l'existència de dents fòssils semblants a l'Àsia central i Amèrica del Nord. Aquestes regions van formar una massa terrestre connectada durant el període Cretaci i s'hi fa referència com a Asiamèrica. Asiamericana s'ha classificat provisionalment com un espinosàurid.
Les dents foren descobertes per L. A. Nesov l'any 1995. Les troballes estan basades en tres dents trobades al desert de Kyzyl Kum central, Uzbekistan, comparables a altres dents trobades al Kazakhstan i Amèrica del Nord, que s'han il·lustrat però no s'han descrit formalment.

## Qüestions de la classificació

El mateix Nesov ha advertit que aquestes dents inusuals podrien pertànyer a un peix saurodont en comptes de a un dinosaure.

## Referències

* Asiamericana a the Dinosaur Encyclopedia Arxivat 2009-09-21 a Wayback Machine.
# Anemone bungeana

Anemone bungeana és una herba perenne de la família de les Ranunculàcies nativa de Sibèria i Mongòlia, àmpliament distribuïda per les muntanyes Altai. És una bona herba farratgera.

## Descripció

Creix en forma de petits arbusts de 5-20 cm d'alçada. Les fulles basals són palmades, triples o quadrúples, amb els darrers lòbuls petits i estrets. La tija i els pecíols estan recoberts de pilositat. Floreix al mes de maig i les flors són de color violeta, amples i en forma acampanada.

## Hàbitat

Viu a vessants pedregosos, estepes muntanyoses, on sovint és predominant, i zones de grava.,

## Distribució

Es troba distribuïda per Sibèria i Mongòlia, a les muntanyes Altai.

## Usos

A Mongòlia s'utilitza com a herba farratgera de molt bona qualitat per a l'engreix dels animals de pastura. També té usos medicinals

## Sinònims

Anteriorment havia estat descrita com a Pulsatilla bungeana.

## Referències

* 1 2 Sergelenkhuu, J., Oyuntsetseg, B. "Flowers of Hustai National Park". Editat per N. Manibazar i C. Sanchir. 2a Edició. Ulaanbaatar, 2008
* ↑ Universitat de Greifswald, Institute of Botany and Landscape Ecology, Institute of Geography and Geology, Computer Centre, 2010- (continuously updated). FloraGREIF - Virtual Flora of Mongolia (http://greif.uni-greifswald.de/floragreif/ Arxivat 2013-01-29 a Wayback Machine.). Computer Centre of University of Greifswald, D-17487 Greifswald, Alemanya.
* ↑ United States Department of Agriculture - Germplasm Resources Information Network (GRIN) Anemone bungeana Arxivat 2014-02-03 a Wayback Machine.
* ↑ United States Department of Agriculture - Germplasm Resources Information Network (GRIN) Pulsatilla bungeana Arxivat 2014-02-01 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Pulsatilla bungeana Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. a Virtual Flora of Mongolia.
# Aubenàs

Aubenàs (en francès Aubenas) és un municipi de la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps i el departament de l'Ardecha.

## Municipis agermanats

* Schwarzenbek (Alemanya)
* El municipi té un pacte d'amistat amb Palamós, pas previ a l'agermanament.
# Anosteira

Anosteira és un gènere extint de tortuga que visqué a Àsia i Nord-amèrica entre l'Eocè i l'Oligocè.

## Referències

* The Osteology of the Reptiles d'Alfred Sherwood Romer
* Chinese Fossil Vertebrates de Spencer G. Lucas
* The Age of Dinosaurs in Russia and Mongolia de Michael J. Benton, Mikhail A. Xixkin, David M. Unwin i Evgenii N. Kuròtxkin. p. 344.

## Enllaços externs

* Anosteira a la Paleobiology Database (anglès)
# Mack North

Mack North és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat d'Ohio. Segons el cens del 2000 tenia 3.529 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Mack North tenia 3.529 habitants, 1.141 habitatges, i 974 famílies. La densitat de població era de 442,4 habitants per km².
Dels 1.141 habitatges en un 43,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 75,7% hi vivien parelles casades, en un 6,7% dones solteres, i en un 14,6% no eren unitats familiars. En el 13% dels habitatges hi vivien persones soles el 6,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,09 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,4.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 30,6% tenia menys de 18 anys, un 8% entre 18 i 24, un 26,2% entre 25 i 44, un 25,7% de 45 a 60 i un 9,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 99,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 71.797 $ i la renda mediana per família de 77.560 $. Els homes tenien una renda mediana de 50.046 $ mentre que les dones 30.195 $. La renda per capita de la població era de 28.214 $. Aproximadament el 2,6% de les famílies i el 4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Mack North». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Mack North». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# Charles Frédérick Barden

Charles Frédérick "Charley" Barden, (Canterbury, 1874 - Leicester, 1962) va ser un ciclista britànic, professional des del 1894 al 1900. Va destacar en el ciclisme en pista especialment en la Velocitat, on va guanyar dues medalles de plata als Campionat del món de l'especialitat de 1896 i 1897

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Paramelaconita

La paramelaconita és un mineral de la classe dels òxids. Va ser anomenada així el 1891 per George Augustus Koenig del grec παρά, proper, i melaconite, perquè és molt proper a la melaconita en la seva composició.

## Característiques

La paramelaconita és un òxid de fórmula química Cu₂Cu₂O₃. Cristal·litza en el sistema tetragonal. Forma cristalls normalment prismàtics de fins a 7,5 centímetres. També se'n troba de manera massiva. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la paramelaconita pertany a «04.AA - Òxids amb relació Metall:Oxigen = 2:1 i 1:1, i Catió:Anió (M:O) = 2:1 (i 1,8:1)» juntament amb el gel i la cuprita.

## Formació i jaciments

És un mineral secundari molt poc freqüent en els dipòsits hidrotermals de coure. Sol trobar-se associada a altres minerals com: cuprita, tenorita, connel·lita, malaquita, goethita, crisocol·la, plancheïta, dioptasa o atacamita. Va ser descoberta l'any 1891 a la mina Copper Queen, a Queen Hill, Bisbee (Arizona, Estats Units).

## Referències

* ↑ «Paramelaconite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 1r abril 2016].
* 1 2 «Paramelaconite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 1r abril 2016].
# Territ gros

El territ gros (Calidris canutus) és una espècie d'ocell de la família dels escolopàcids (Scolopacidae) que durant l'estiu habita la tundra de les illes àrtiques del Canadà, Groenlàndia, Spitsbergen, Nova Sibèria, Wrangel, Alaska i nord de Sibèria. En hivern habita costes i aiguamolls d'Àfrica, ambdues Amèriques, Àsia meridional i Australàsia. Als Països Catalans és poc abundant, apareixent amb certa regularitat a les Balears durant l'hivern.

## Referències

* ↑ Territ gros a CERCATERM Rev. 12/03/2012
# Marius Schattner

Marius Schattner és un periodista franco-israelià nascut a Niça en 1943, de pares originaris de l'Imperi Austrohongarès. Va emigrar a Israel en 1968. Especialista en política israleliana, Marius Schattner és corresponsal, des de fa més de vint anys, de l'Agence France-Presse (AFP) à Jerusalem després d'haver començat en el diari Libération (1979-1981).

## Publicacions

* Israël, l'autre conflit. Laïcs contre religieux, Brussel·les, André Versaille éditeur, 2008.
# Marutxi Beaumont

Marutxi Beaumont (Barcelona, 1956) és una il·lustradora, pintora i escriptora catalana que treballa de professora d'arts plàstiques.
Forma part del grup cultural Perifèrics amb el qual ha publicat dos llibres de relats breus. El darrer s'anomena E·Pitafi i consta de 7 relats breus que parlen de la mort. Hi ha col·laborat juntament amb els autors Ramon Camprubí, Jordi Condal, Montserrat Costas, Isidre Grau, Josep Maria Riera i Miquel Sánchez. És guanyadora del premi Montflorit de poesia l'any 2008 amb el Poemari Arquitectura de l'aire. Va treballar a l'estudi el seu pare, l'historietista Ángel Beaumont, fins al 1994.

## Obra
### Narrativa

* Rellotge Tic-Tac, 1992, Con-Bel Ediciones
* Un dia de colonias, 2001, Con-Bel Ediciones
* E·pitafi, 2008, Editorial Montflorit, (Recull de relats amb altres autors)
* Contes metropolitans, 2001, Editorial Montflorit (Recull de relats amb altres autors)

### Poesia

* Arquitectura de l'aire (2008)

### Il·lustració

* El gladiol màgic d'en Martí cavaller (2009), Turó Solidari, DL.

## Premis i reconeixements

* Premi Montflorit de Poesia, (2008)

## Referències

* 1 2 3 http://premis-literaris.uab.cat/ca/noticies/ca/els-jurats-dels-premis-literaris-2018-comencen-revisar-les-obres-presentades Arxivat 2019-04-07 a Wayback Machine.
* ↑ https://www.timeout.cat/barcelona/ca/libres/premis-montflorit
* ↑ https://www.casadellibro.com/libro-reloj-tic-tac/9788478640850/221953
* ↑ https://www.amazon.co.uk/Dia-Colonias-Marutxi-Beaumont/dp/8478640851
* ↑ https://www.puntdellibre.com/es/libro/epitafi_210946 Arxivat 2018-05-01 a Wayback Machine.
* ↑ http://cataleg.bnc.cat/search~S13?/dContes+catalans/dcontes+catalans/1%2C30%2C249%2CE/frameset&FF=dcontes+catalans+catalunya+valles+occidental&1%2C1%2C#%5BEnllaç+no+actiu%5D
* ↑ https://www.agapea.com/libros/Arquitectura-de-l-aire-9788495705709-i.htm
* ↑ https://aladi.diba.cat/record=b1616233~S171*cat
# Marc Andreu i Acebal

Marc Andreu i Acebal (Barcelona, 1973) és un periodista i historiador català.
Llicenciat en Periodisme a la Universitat Autònoma de Barcelona i doctor en Història per la Universitat de Barcelona (UB), la seva tesi doctoral es titula El moviment ciutadà i la transició a Barcelona: la FAVB (1972-1986). Fou redactor d'El Periódico de Catalunya i cap de comunicació del Memorial Democràtic de la Generalitat de Catalunya.
Codirigeix la revista Carrer de la Federació d'Associacions de Veïns de Barcelona i col·labora al diari El País, a les revistes L'Avenç i Sàpiens i al digital Crític. És membre del Grup de Recerca i Anàlisi del Món Actual de la UB, i el 2013 rebé el Premi de Comunicació Científica Joan Lluís Vives per l'article «El "model Barcelona" dels moviments socials». El 2015 va ser distingit amb una menció del jurat del Premi Ciutat de Barcelona d'història. El 2015 va signar un manifest de suport a Barcelona en Comú i, després de les eleccions municipals de 2015, va ser nomenat conseller tècnic al districte de Sant Martí. El 2016 va rebre el Premi Agustí Duran i Sanpere d'història de Barcelona pel seu llibre Barris, veïns i democràcia.
Actualment, és el director de la Fundació Cipriano Garcia de CCOO de Catalunya.

## Obra publicada

Llista no exhaustiva:
* El Bruc. Bufalà. Badalona (Departament de Territori i Sostenibilitat, 1995)
* Barcelona en lluita: el moviment urbà 1965 - 1996, amb Josep Maria Huertas (Federació d'Associacions de Veïns de Barcelona, 1996)
* La ciutat transportada: dos segles de transport col·lectiu al servei de Barcelona, amb Josep Maria Huertas, Jaume Fabre et al. (Transports Metropolitans de Barcelona, 1997)
* Magòria, Font de la Guatlla i la Bordeta, amb Josep Maria Huertas i Maria Montané (Arxiu Municipal del Districte de Sants-Montjuïc, 1998)
* Josep M. Huertas Claveria i els barris de Barcelona. Antologia de reportatges (1964-1975) (Mediterrània, 2013), com a coordinador
* Barris, veïns i democràcia. Els moviments populars i la reconstrucció de Barcelona (1968-1986) (L'Avenç, 2015)
* Les ciutats invisibles. Viatge a la Catalunya metropolitana (L'Avenç, 2016)

## Referències

* ↑ «Marc Andreu: "La Transición fue mucho más rupturista en Barcelona que en Catalunya o España"» (en castellà). La Vanguardia, 10-04-2014. [Consulta: 7 gener 2021].
* ↑ «Marc Andreu Acebal». Llegir en català - Associació d'editorials independents. [Consulta: 7 gener 2021].
* ↑ ub. «Universitat de Barcelona - L'estudiant de doctorat Marc Andreu Acebal, premi de Comunicació Científica Joan Lluís Vives». Universitat de Barcelona, 08-10-2009. [Consulta: 7 gener 2021].
* ↑ Serra, Joan «Colau exhibeix el suport de 300 personalitats per fer de Barcelona l'inici del "canvi"». Ara, 19-05-2015.
* ↑ «Premi Agustí Duran i SanPere d'història de Barcelona: 2015». Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 7 febrer 2024].
* ↑ «Qui som?». [Consulta: 4 març 2024].
* ↑ «Les ciutats invisibles». L'Avenç. Arxivat de l'original el 19 de setembre 2016. [Consulta: 12 juliol 2016].

## Enllaços externs

* Articles de Marc Andreu a El País
# Mas de les Selles

El Mas de les Selles és una masia al terme de les Llosses inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. La construcció originària data del 1746, mentre que a la masoveria adossada s'hi pot llegir la data de 1772. Des de llavors la casa ha estat objecte d'importants reformes, la darrera de les quals va tenir lloc l'any 1940, moment en què es va construir un cobert adossat a la cara nord, i l'any 1972, al restaurar-se tota la teulada i embigat. Actualment és una masoveria que ha centrat la seva producció especialment en la ramaderia.
La casa és de planta rectangular amb teulada de dues vessants, i consta de planta baixa i dos pisos, els quals estan destinats a habitatge, mentre que la part baixa compleix les funcions de corrals, rebost i quadres. La construcció està integrada per dos cossos que formen dues cases separades, la dels senyors, més a ponent, i la dels masovers. A la part nord hi trobem dos contraforts i a ponent hi ha una construcció de nova factura. És digna de menció la volta de mig punt tapiada per una part que trobem a la planta baixa, i que actualment és utilitzada com a garatge.

## Referències

* 1 2 «Mas les Selles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 agost 2014].
# Maria Alonso Canals

Maria Alonso Canals (Barcelona, 14 de maig de 1915 - Girona, 7 de febrer de 2014) va ser una mestra i periodista catalana.

## Biografia

Filla d’un mestre armer militar asturià, va néixer a Barcelona però passà anys de la seva infantesa a Palma, Figueres i a partir de l'any 1924 la família s’instal·là a Girona. Va cursar estudis de Magisteri a l’Escola Normal, i exercí com a mestra a l'escola Eiximenis i l'escola l’Annexa de la Normal. Durant la guerra civil va ser empresonada un mes i mig per les seves conviccions religioses. Va ser secretària provincial de la Sección Femenina, delegada provincial d'Excautivos (1956-1963) i delegada provincial de Prensa, Propaganda y Radio del Movimiento (1959-1970).
Com a periodista, és coneguda pels articles que va escriure a la secció «Alminar» del diari Los Sitios des de 1959 amb el pseudònim de Cierzo, i per les nombroses entrevistes i reportatges que va escriure al mateix diari, sovint sota l'epígraf «Para la mujer». Era l’única dona de la redacció, i les seves cròniques i entrevistes van esdevenir un aparador de l’actualitat gironina, en un to femení, desimbolt i a vegades polèmic.
És distingida amb la Medalla d’Or de l’orde de Cisneros (1959) i rep el IX Premis Mestres 68 (2003) per la seva tasca en l’àmbit de l'educació infantil i, en especial, en l'aprenentatge de la lectoescriptura.
Quan morí, l’any 2014, era la col·legiada més veterana de Col·legi de Periodistes de Catalunya.

## Referències

* 1 2 3 Mirambell, Enric «Una personalitat complexa i completa». Revista de Girona, Núm. 299, 2016, pàg. 83-85 [Consulta: 20 març 2021].
* 1 2 Vàzquez, Eva. «Mor Maria Alonso, la periodista més llegida de la Girona de postguerra - 11 febrer 2014». [Consulta: 19 març 2021].
* ↑ Vallmitjana, Jordi «Maria Alonso: mestra i periodista». Diaro de Girona. Dominical, 26-11-1999, pàg. 6-7.
* ↑ Vázquez, Eva «La periodista Maria Alonso i l'escola Samba Kubally de Santa Coloma rebran avui els IX Premis Mestres 68». El Punt, 23-05-2003, pàg. 65.