OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Santa Maria de Sanaüja

Santa Maria de Sanaüja és una església del municipi de Sanaüja (Segarra) declarada bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Església situada al centre del nucli urbà, d'una sola nau, realitzada amb carreus regulars, destacant les cantoneres on els carreus estan col·locats a tall d'encoixinat, amb una cornisa superior, formant un perfil còncau-convex, que ressegueix tota la façana principal, amb la presència de quatre gerres flamejants, i dos arcs de mig punt de petites dimensions al centre on en un d'ells hi ha una campana, rematat per un penell en forma de bola central a la part superior.
La portalada principal està emmarcada per dues pilastres estriades adossades a la façana, per sobre de les quals hi ha una columna sobre podi amb el mateix tipus de decoració estriada, amb capitells d'ordre toscà, coronat per un entaulament amb frontó semicircular amb una fulla d'acant central. A banda i banda de la portalada trobem la presència de dos òculs per il·luminar el seu interior, juntament amb un rosetó motllurat situat al centre de la façana, acompanyat a la part superior per un finestral en forma de fornícula que antigament aixoplugava una figura de pedra de la Mare de Déu amb el Nen. A la dreta de la façana hi trobem adossada una font datada l'any 1959 mitjançant una inscripció, realitzada amb un estil historicista, amb formes circulars en forma de voluta.
La pica beneitera és de pedra i està situada a la paret esquerra de la nau central, a prop de l'entrada. La tassa és de forma semicircular i té en el centre un relleu, també semicircular. La perifèria de la tassa, igual que la del relleu, és acanalada, fent que els espais excavats de la mateixa amplada siguin iguals que els sobresortints. Descansa sobre una base rectangular llisa que a la vegada reposa sobre una mènsula, la qual té una decoració foliar en la part central i espiral en els seus dos costats. Tota la pica està adossada a la paret.

## Història

La primitiva església estava situada al costat del Castell de Sanaüja, actualment en ruïnes. L'actual església, d'estil gòtic tardà, es va construir entre el 1509 i el 1515 sota la direcció del mestre d'obres de Balaguer, Joan Gausia.

## Referències

* 1 2 3 4 «Santa Maria de Sanaüja». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 febrer 2015].
# Santa Marina Salina

Santa Marina Salina (sicilià Santa Marina) és un municipi italià, dins de la ciutat metropolitana de Messina. És la capital de l'illa de Salina, a l'arxipèlag Eòlic. L'any 2009 tenia 882 habitants. Limita amb els municipis de Leni i Malfa.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2007- | Massimo Lo Schiavo | Llista cívica |
# Sauròpodes

Els sauròpodes (Sauropoda) són l'infraordre de dinosaures en què es classifiquen els sauropodomorfs, més tardans i grossos que els prosauròpodes.
Els animals que pertanyien a aquest clade eren enormes, de coll llarg, cap petit, potes gruixudes i cua robusta tals com l'Argentinosaurus, Diplodocus, Seismosaurus i Brachiosaurus. Es desplaçaven a quatre potes tot i que es podien alçar sobre les dues posteriors.

## Classificació
### Taxonomia

La següent taxonomia segueix Wilson & Sereno, 1998, Yates, 2003, Galton, 2001 amb rangs segons Benton, 2004:
* Infraordre Sauropoda
** Isanosaurus
** Kotasaurus
** Lessemsaurus
** Família Blikanasauridae
** Família Melanorosauridae
** Família Vulcanodontidae
** Família Cetiosauridae
** Família Omeisauridae
** ?Família Tendaguridae
** Clade Turiasauria
** Divisió Neosauropoda
*** Haplocanthosaurus
*** ?Jobaria
*** Superfamília Diplodocoidea
**** Família Rebbachisauridae
**** Família Dicraeosauridae
**** Família Diplodocidae
*** Subdivisió Macronaria
**** Família Brachiosauridae
**** Família Camarasauridae
**** Família Euhelopodidae
**** Superfamília Titanosauroidea

## Referències

* ↑ Arxivat 2012-03-02 a Wayback Machine., i Wilson, 2002;
* ↑ Wilson, J. A. 2002. Sauropod dinosaur phylogeny: critique and cladistic analysis, Zoological Journal of the Linnean Society 136:217-276.
* ↑ Benton, M.J. (2004). Vertebrate Palaeontology, Third Edition. Blackwell Publishing, 472 p.
Sauropodomorpha :
Regne: Animalia
Filum: Chordata
Classe: Sauropsida
Clade: Avemetatarsalia
Clade: Dinosauria :
Sauropodomorpha :
Sauropoda :
Neosauropoda :
Macronaria :
Titanosauria :
# Comunidor

Un comunidor, també anomenat conjurador, és un petit edifici amb funcions religioses que es troba obert als quatre vents, situat prop de l'església, on s'aixoplugava el sacerdot que comunia les tempestats i les pedregades. La construcció dels comunidors és simètrica, sòlida i permanent. L'edifici té un gran arc obert a cada punt cardinal i està fet de pedra amb teulada a quatre vessants. Dins d'aquests edificis tenien lloc rituals religiosos, amb un fort caire del folklore ancestral, per comunir (és a dir, per conjurar amb oracions o fórmules exorcitzadores) les calamitats com tempestes, aiguats excessius i plagues. Són força comuns al pobles antics del Prepirineus i els Pirineus, normalment com a edificis adjacents a esglésies, ermites o capelles. Varen caure en desús ja fa segles i actualment molts es troben en estat de ruïna.

## Referències

* ↑ Arimany i Juventeny, Joan. «Els comunidors: ús i tipologies d'un peculiar element arquitectònic (I)». Catalonia Sacra.
* ↑ Arimany i Juventeny, Joan. «Els comunidors: ús i tipologies d'un peculiar element arquitectònic (II)». Catalonia Sacra.
* ↑ «Comunidor». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Vegeu també

* Guaso

## Enllaços externs

* Fotos de comunidors
* Comunidors, Catalunya Medieval
* Comunidors a la Serra de Guara
* Comunidor de la Creu Blanca a Coscullano
# Santa Pelaia de Perles

Santa Pelaia de Perles és una capella romànica del municipi de Fígols i Alinyà, a la comarca de l'Alt Urgell. És un monument protegida com a bé cultural d'interès local.

## Situació

La capella es troba a la part sud-occidental del municipi, molt a prop del terme d'Odèn. S'hi accedeix des del Coll de Boix, a la carretera L-401 (de Pont d'Espia a Coll de Jou). Al punt quilomètric 16,6 (42° 9′ 8.6″ N, 1° 23′ 9.18″ E﻿ / ﻿42.152389°N,1.3858833°E﻿ / 42.152389; 1.3858833) de dita carretera, es pren la pista que, en direcció nord, hi mena amb 1,2 km.
Està emplaçada sobre un alterós esperó de roca calcària anomenat Roc de l'Ermita que s'aixeca a la part mitjana de la vall. Des d'aquesta situació encastellada es gaudeix d'una espectacular vista de la fondalada de la vall de Perles i Alinyà i les muntanyes que l'envolten.

## Descripció

És una capella senzilla, d'una sola nau, amb l'entrada oberta a occident i capçada a l'est amb un absis semicircular. La nau és coberta amb volta lleugerament apuntada així com l'absis, de menor alçada, que presenta volta de quart d'esfera lleugerament apuntada. Al seu eix s'hi obre una petita finestra d'esqueixada simple coberta amb volta de canó, emmarcada exteriorment amb tosca.
La nau presenta dos cossos, essent l'occidental (de factura més basta, amb murs arrebossats i coberta de teula sobre bigues) un afegit posterior per tal de donar cabuda a més fidels, però possiblement emprat també com a abric de pastors i caminants. Ambdós espais estan separats per un arc maldestre executat al mur de càrrega que podria correspondre a l'antic mur de tancament.
La construcció combina la pedra tosca (sobretot a les cantonades i a les perforacions) i la pedra calcària, i l'única decoració que s'observa a l'exterior es troba al mur sud, prop de l'absis, on uns blocs de tosca molt desgastada semblen haver estat tallats en cimaci, per fer de cornisa. L'arc presbiteral també s'evidencia a l'exterior, com també es fa visible un canvi subtil en l'aparell del mur immediatament anterior a aquest arc, que probablement és fruit d'un canvi de criteri constructiu.

## Notícies històriques

Malgrat no aparèixer a la documentació medieval, es considera que podria haver-se construït al voltant del segle xii.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
* ↑ Vidal-Vilaseca, El Romànic de l'Alt Urgell: estudi de vuitanta esglésies d'absis quadrat i setanta d'absis rodó, p. 107-108.
* ↑ Catalunya Romànica VI, p. 211.
# Comapedrosa

El pic Alt de Comapedrosa (ortografiat tradicionalment Coma Pedrosa) és un cim dels Pirineus situat al nord-oest del principat d'Andorra, a la parròquia de la Massana, prop dels límits amb el Pallars Sobirà i el País de Foix. Amb 2.942 metres d'altitud, és la muntanya més elevada d'Andorra. El nucli de població més proper és Arinsal i la seva estació d'esquí.
La primera ascensió al Comapedrosa data del 22 de setembre de 1858 i els seus protagonistes foren els sis membres de la comissió hispanoandorrana que en aquella època delimitaven la frontera entre els dos països –una frontera que erròniament pensaven que passava pel Comapedrosa. El brigadier José Mellid de Bolaño, Antonio de Moner i José López, per part espanyola, i el síndic Francesc Duran, el subsíndic Joan Moles i un tal Josep Povida, per la part andorrana, foren els encarregats d'aquesta fita.
És un dels pics favorits dels escaladors; tot i que la seva ascensió tècnicament no és difícil, sí que és fatigosa. Al peu dels seus vessants hi trobem diversos estanys i estanyols, com ara l'estany Negre i els estanys de Baiau, ja dins el Pallars Sobirà, al terme municipal d'Alins.
Aquest cim està inclòs al llistat dels 100 cims de la FEEC.

## Vegeu també

* Llista de muntanyes d'Andorra

## Referències

* ↑ «Repte 100 cims». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 28 de març 2019. [Consulta: 3 febrer 2018].

## Enllaços externs

* Imatges i ruta d'ascensió
* web oficial del parc natural comunal de les valls del Comapedrosa
* Comapedrosa i Sorteny impulsen una de les zones naturals transfrontereres protegides més extenses d'Europa
# Salvador Parra

Salvador Parra (Mèxic, 12 de novembre de 1969) és un director de producció mexicà, guanyador del Goya a la millor direcció artística el 2003. De formació autodidacta. va estudiar a l'Escola Nacional de Pintura, Escultura i Gravat "La Esmeralda", ha treballat a Mèxic i a Espanya i ha impartit màsters a les escoles de cinema de Sao Paolo, Antioquía (Colòmbia) i Mèxic. Va fer de director artístic a Perdita Durango (1997), La ley de Herodes (1999) i La fiesta del Chivo (2005).
El 1994 va guanyar per primer cop el Premi Ariel a la millor escenografia per Ámbar. El 1999 va debutar com a dissenyador de producció amb Santitos, que va guanyar el Kikito de Oro al Festival de Cinema de Gramado i la Catalina d'Or al Festival Internacional de Cinema de Cartagena de Indias. El 2002 va guanyar el Goya a la millor direcció artística pel seu treball a El embrujo de Shanghai. Des del 2009 és membre de l'Acadèmia Mexicana d'Arts i Ciències Cinematogràfiques. El 2011 va treballar a El infierno, amb la que va tornar a guanyar el Premi Ariel i els premis a al millor direcció artística i disseny de producció al Festival Internacional del Nou Cinema Llatinoamericà de l'Havana. Posteriorment va treballar a les sèries de televisió Narcos (2016) i Narcos: Mexico (2018).

## Filmografia

* Santitos (1999)
* El embrujo de Shanghai (2002)
* Soldados de Salamina (2003)
* Rosario Tijeras (2005)
* Volver (2006)
* Manolete (2008)
* Sólo quiero caminar (2008)
* El infierno (2010)
* La dictadura perfecta (2014)
* Texas Rising (2015)
* Narcos (2016)
* Narcos: Mexico (2018)

## Referències

* ↑ Biografia al web de Salvador Parra
* ↑ El embrujo de una plaza, El País, 27 de juny de 2001
* ↑ Salvador Parra a cinema23.com
* ↑ “El infierno”, de Estrada, autopsia del país Arxivat 2020-02-17 a Wayback Machine., El Proceso, juliol de 2010
* ↑ Salvador Parra: "No es el dinero lo que hace a una película buena o mala", diariocorreo.pe, 14 de setembre de 2018
* ↑ Salvador Parra, director de Netflix: "Huancayo tiene historias que esperan quien las cuente", La República, 18 de setembre de 2018
# Sara Hossain

Sara Hossain és una advocada del Tribunal Suprem de Bangladesh, directora executiva honoraria de la Bangladesh Legal Aid and Serveis Trust (BLAST), activista i advocada per als drets de l'home reconeguda mundialment. Va desenvolupar un paper clau al projecte de legislació sobre la violència a les dones, que va esdevenir llei l'any 2010. És coneguda per haver desafiat la violència de les fàtues, quan són emeses per infligir càstigs degradants i violents envers dones i nenes. S'oposa al test de virginitat conegut com «la prova dels dos dits», que s'utilitza en casos de violació i agressió sexual, i a la utilització del vel forçat en les dones. L'any 2016 fou guardonada pel departament d'Estat dels Estats Units amb el premi Internacional Dona Coratge.

## Referències

* ↑ «[https://justiceprojectsouthasiablog.wordpress.com/sara-hossain-bangladesh/ Another Story About Justice and Accountability: Rana Plaza, Workers' Deaths and the Struggle For Compensation Sara Hossain]» (en anglès). [Consulta: 1r novembre 2016].
* 1 2 3 «Biographies of 2016 Award Winners» (en anglès). [Consulta: 1er novembre 2016].
* 1 2 Unb, Dhaka. «Sara Hossain receives Int'l Women of Courage Award» (en anglès), 31-03-2016. [Consulta: 1r novembre 2016].
* ↑ Lipika Pelham. «Bangladeshi lawyer takes aim at sexual violence by religious edict» (en anglès), 18-12-2015. [Consulta: 1er novembre 2016].
* ↑ «Secretary Kerry Honors 14 Women of Courage» (en anglès). [Consulta: 1er novembre 2016].
# Sant Andreu d'Oleta

Sant Andreu d'Oleta és el nom de l'església parroquial del poble d'Oleta, del terme comunal d'Oleta i Èvol, a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord.
És al bell mig de l'allargassat nucli de població principal d'Oleta, al peu de la carretera principal, l'Avinguda del General de Gaulle i just al nord de l'estació del Tren Groc.

## Història

L'edifici està documentat per primer cop el 1069, aleshores sota l'advocació de Santa Maria. Va ser la seu d'una pabordia de canonges de Sant Agustí que depenia de Santa Maria de Cornellà de Conflent fins al 1592. Del 1597 al 1611 l'església fou objecte d'una considerable restauració i ampliada. El 1603 va rebre el títol de parròquia. En beneir-la Antoni Gallart, bisbe d'Elna, la rededicà a Sant Andreu, que era el patró de l'església d'Èvol, que aquell any perdé la categoria de parroquial. S'invertia així el paper de les dues esglésies, atès que fins aleshores Santa Maria d'Oleta era sufragània de Sant Andreu d'Èvol.

## L'edifici

L'església té una nau principal, dues naus laterals simètriques i un presbiteri quadrat. Conserva a l'esquerra de l'altar major l'absis romànic originari. Els retaules estan dedicats als sants Cosme i Damià (1611), al Sant Crist i al Roser (tots dos del segle XVII). El campanar, del segle xix, té punts de semblança amb el de Santa Maria del Voló, del 1861.

## Finestra romànica del Castell d'Èvol

A la façana occidental de l'església hi ha una finestra geminada romànica, amb la columna central dotada d'un capitell esculpit, probablement procedent del Castell d'Èvol.

## Referències

* ↑ Sant Andreu d'Oleta en els ortofotomapes de l'IGN

## Bibliografia

* Ponsich, Pere. «Esglésies del Conflent anteriors als 1300: Oleta. Sant Andreu d'Oleta». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4.
* Becat, Joan. «103 - Oleta i Èvol». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Gavín, Josep M. «Conf 98. Sant Andreu d'Oleta». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Oleta». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
# Schroederichthys chilensis

Schroederichthys chilensis és una espècie de peix de la família dels esciliorrínids i de l'ordre dels carcariniformes.
Els mascles poden assolir 62 cm de longitud total i presenta dimorfisme sexual. És ovípar. És un peix marí de clima subtropical. que viu al Perú i Xile.

## Referències

* 1 2 Carpenter, Kent E.; Luna, Susan M. «Schroederichthys chilensis (Guichenot, 1848) Redspotted catshark» (en anglès). FishBase.
* ↑ Compagno, L.J.V.: FAO species catalogue. Volum 4. Sharks of the world. An annotated and illustrated catalogue of shark species known to date. Part 2 - Carcharhiniformes. FAO Fish. Synop. 125(4/2):251-655. Any 1984.
* ↑ Chirichigno, N.F., 1974. Clave para identificar los peces marinos del Perú. Inf. Inst. Mar Perú (44):387 p.
* ↑ Pequeño, G., 1989. Peces de Chile. Lista sistemática revisada y comentada. Rev. Biol. Mar., Valparaiso 24(2):1-132.

## Bibliografia

* Compagno, L.J.V. i V.H. Niem, 1998. Scyliorhinidae. Catsharks. p. 1279-1292. A: K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO Identification Guide for Fishery Purposes. The Living Marine Resources of the Western Central Pacific. FAO, Roma.
* Compagno, L.J.V., D. Dando i S. Fowler, 2005. A field guide to the sharks of the world. Harper Collins Publishing Ltd., Londres, 368 p.
* Coppola, S.R., W. Fischer, L. Garibaldi, N. Scialabba i K.E. Carpenter, 1994 SPECIESDAB: Global species database for fishery purposes. User's manual. FAO Computerized Information Series (Fisheries). Núm. 9. Roma, FAO. 103
* Springer, S., 1967. Social organization of shark populations. p. 149-174. A: P.W. Gilbert, R.F. Mathewson i D.P. Rall (eds.) Sharks, skates and rays. Johns Hopkins University Press, Baltimore.
# Kundt (cràter)

Kundt és un petit cràter d'impacte lunar en forma de bol situat en la secció nord de la Mare Nubium. Es troba a mig camí entre Guericke cap a l'oest i Davy en l'est.
Té una vora elevada i no desgastada significativament per altres impactes. Va ser identificat com Guericke C abans de ser canviat el nom per la UAI.

## Vegeu també

* Llista de cràters lunars
* Selenografia

## Referències

* (WGPSN), IAU Working Group for Planetary System Nomenclature. «Gazetteer of Planetary Nomenclature. 1:1 Million-Scale Maps of the Moon» (en anglès). UAI / USGS, 13-02-2013. [Consulta: 6 abril 2016].
* Andersson, L. E.; Whitaker, E. A.,. NASA Catalogue of Lunar Nomenclature (en anglès). NASA RP-1097, 1982.
* Blue, Jennifer. «Gazetteer of Planetary Nomenclature» (en anglès). USGS, 25-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Bussey, B.; Spudis, P.. The Clementine Atlas of the Moon (en anglès). Nueva York: Cambridge University Press, 2004. ISBN 0-521-81528-2.
* Cocks, Elijah E.; Cocks, Josiah C.. Who's Who on the Moon: A Biographical Dictionary of Lunar Nomenclature (en anglès). Tudor Publishers, 1995. ISBN 0-936389-27-3.
* McDowell, Jonathan. «Lunar Nomenclature» (en anglès). Jonathan's Space Report, 15-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Menzel, D. H.; Minnaert, M.; Levin, B.; Dollfus, A.; Bell, B. «Report on Lunar Nomenclature by The Working Group of Commission 17 of the IAU» (en anglès). Space Science Reviews, 12, 1971, pàg. 136.
* Moore, Patrick. On the Moon (en anglès). Sterling Publishing Co, 2001. ISBN 0-304-35469-4.
* Price, Fred W. The Moon Observer's Handbook (en anglès). Cambridge University Press, 1988. ISBN 0521335000.
* Rükl, Antonín. Atlas of the Moon (en anglès). Kalmbach Books, 1990. ISBN 0-913135-17-8.
* Webb, Rev. T. W.. Celestial Objects for Common Telescopes, 6ª edición revisada (en anglès). Dover, 1962. ISBN 0-486-20917-2.
* Whitaker, Ewen A. Mapping and Naming the Moon (en anglès). Cambridge University Press, 2003. 978-0-521-54414-6.
* Wlasuk, Peter T. Observing the Moon (en anglès). Springer, 2000. ISBN 1-85233-193-3.

## Enllaços externs

* "Kundt (cràter)". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* «Digital Lunar Orbiter Photographic Atles of the Moon» (en anglès). [Consulta: 5 juliol 2018].
* «LROC :: QuickMap - Targeting Mapa LROC» (en anglès). [Consulta: 5 juliol 2018].
* «The-moon.wikispaces.com: Kundt» (en anglès). Arxivat de l'original el 2018-05-31. [Consulta: 5 juliol 2018].
# Emília Escaura

Emília Escaura (en llatí Aemilia Scaura) va ser una dama romana que va viure al segle i aC, filla de Marc Emili Escaure i de Cecília Metel·la, filla de Luci Cecili Metel Dalmàtic, cònsol l'any 119 aC. Formava part de la gens Emília.
Quan va néixer, Escaure tenia vora setanta anys i era un dels polítics m´és importants de Roma. Després de la mort del seu pare, Emília va ser criada pel segon marit de la seva mare, el dictador Luci Corneli Sul·la, que es va fer càrrec de la seva educació i de la seva fortuna. L'any 82 estava casada amb Mani Acili Glabrió i esperava un fill.
Plutarc diu que Sul·la veia amb admiració les accions i el caràcter de Pompeu, i, enfurismat per les crítiques que li va fer Acili Glabrió sobre la seva conducta com a dictador, va obligar-lo a divorciar-se d'Emília per poder-la casar amb Pompeu. Pompeu per la seva banda es va haver de divorciar de la seva primera dona Antístia per ordre de Sul·la. El matrimoni va ser tràgic, ja que Emília va morir a la casa de Pompeu en donar a llum.

## Referències

* ↑ Plutarc. Vides paral·leles. Pompeu IX
* ↑ Plutarc. Vides paral·leles. Sul·la XXXIII,3
# Enfidha

Enfhida o Enfida (àrab: النفيضة, an-Nafīḍa), antigament Dar El Bey, és una ciutat de la governació de Sussa, situada uns 40 km al nord de Sussa i 40 km al sud d'Hammamet. La ciutat d'Enfidha té uns cinc mil habitants. És capital d'una delegació, que té 43.350 habitants (2004).

## Economia

Enfidha fa de mercat per als productes agrícoles de tota la comarca, amb un mercat els diumenges.

## Patrimoni

Hi ha un petit museu (abans església) amb mosaics trobats a la rodalia: a Uppenna, la moderna Henshir Frada, i a Sidi Abich, uns pocs quilòmetres al nord. També s'hi conserven objectes romans i romans orientals.

## Infraestructures

S'està construint en aquest lloc un aeroport internacional per donar servei a la zona turística entre cap Bon i Sussa, que està previst que obri el 2009. El port d'aigua fonda que s'hi construeix, tanmateix, ha d'estar acabat el 2008.

## Història

Antigament, fou una propietat privada dels beis. El bei la va regalar al seu gran visir Kheireddine Pasha, en agraïment per les seves gestions, quan va aconseguir que la Sublim Porta confirmés els drets familiars del bei al tron. El 1880, Kheireddine va anar a Constantinoble i va vendre el domini a una companyia privada de Marsella (1880), i el pagesos van haver de marxar-ne. Aleshores es va canviar de nom a Enfidaville i s'hi va establir una explotació agrícola moderna amb oliveres, cereals i vegetals (100.000 hectàrees), després comprada per la Société franco-africaine, que va passar a control de l'estat amb la independència.
El 1967, Uppenna fou declarada seu d'un bisbat, com ho havia estat antigament.

## Administració

És el centre de la delegació o mutamadiyya homònima, amb codi geogràfic 31 60 (ISO 3166-2:TN-12), dividida en tretze sectors o imades:
* Enfidha (31 60 51)
* El Frada (31 60 52)
* Gerimet Est (31 60 53)
* Gerimet Ouest (31 60 54)
* Chégarnia (31 60 55)
* Ouled Abdellah (31 60 56)
* Takrouna (31 60 57)
* Menzel Fateh (31 60 58)
* El Garci (31 60 59)
* Aïn Medhaker (31 60 60)
* Hicher (31 60 61)
* Menzel Dar Belouar (31 60 62)
* Mrabet Hached (31 60 63)
Al mateix temps, forma una municipalitat o baladiyya (codi geogràfic 31 20).

## Referències

* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 01-12-2012, pàg. 77-81. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 01-12-2012, pàg. 146-147. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].

## Enllaços externs

* Enfidha - Lloc web oficial