OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Vida Nueva

Vida Nueva és una revista setmanal catòlica editada a Espanya amb un suplement mensual sobre la realitat sociorreligiosa de Catalunya. Va néixer a Espanya el 1958 però té altres edicions a Colòmbia, Mèxic i Argentina.
El desembre de 2013 les seccions de la revista eren editorials sobre temes d'actualitat, actualitat de l'Església espanyola i les institucions de vida consagrada, una crònica setmanal des del Vaticà, informacions de l'Església a Europa, Àsia, Àfrica i Amèrica Llatina, un reportatge en profunditat, un reportatge social, una entrevista en profunditat, altres entrevistes culturals i crítiques a exposicions, cinema, música, llibres i internet. També hi ha una crònica del director, que és Juan Rubio, reflexions sobre l'actualitat vinculats a una realitat geogràfica o temàtica, un article d'opinió del filòsof Francesc Torralba, l'historiador Fernando García de Cortázar o l'ambaixador Francisco Vázquez, i columnes d'opinió.
El 2008 la revista va celebrar els 50 anys amb diversos actes entre els quals hi va haver una cte de clausura, al Palau de Congressos de Madrid on el director general del Grup SM, editor de la revista, Javier Cortés, va dir que la revista "econòmica no només és viable, sinó rendible". El director de la revista, Juan Rubio, va afirmar que els actes dels cinquanta anys havien suposat un "impuls eclesial important". Diversos subscriptors també van participar en l'acte.

## Referències

* ↑ Alcover, Norberto «Vida Nueva en Cataluña». El Imparcial, 28-05-2012 [Consulta: 23 desembre 2013].
* ↑ «Vida Nueva celebra en Roma sus cincuenta años de información al servicio de la Iglesia». 21rs, 30-05-2008 [Consulta: 23 desembre 2013]. Arxivat 24 de desembre 2013 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2013-12-24. [Consulta: 23 desembre 2013].
* ↑ «Felipe Monroy, nuevo director de Vida Nueva». Desde la fe, 02-09-2012 [Consulta: 23 desembre 2013]. Arxivat 24 de desembre 2013 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2013-12-24. [Consulta: 23 desembre 2013].
* ↑ López, José Ignacio «“Un esfuerzo por hacer periodismo”». Revista CN, 01-12-2012 [Consulta: 23 desembre 2013].
* ↑ «La revista». vidanueva.es. Vida Nueva. Arxivat de l'original el 7 de desembre 2013. [Consulta: 23 desembre 2013].
* ↑ «La revista Vida Nueva clausura el cinquentenario de su publicación». Diòcesi de Jaén, 2008 [Consulta: 23 desembre 2013]. Arxivat 24 de desembre 2013 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2013-12-24. [Consulta: 23 desembre 2013].

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de Vida Nueva Arxivat 2013-12-07 a Wayback Machine.
# Vladimir Soria

Vladimir Soria (15 de juliol de 1964) és un exfutbolista bolivià.

## Selecció de Bolívia

Va formar part de l'equip bolivià a la Copa del Món de 1994.

## Referències

* ↑ rsssf: Copa Libertadores statistics
* ↑ Vladimir Soria disputó 96 partidos de Copa
* ↑ «rsssf: Bolivia record international footballers». Arxivat de l'original el 2018-09-19. [Consulta: 21 abril 2018].
* ↑ Vladimir Soria a National-Football-Teams.com (anglès)
# Vells camarades

Vells camarades (títol original: Running Red) és una pel·lícula estatunidenca de 1999 protagonitzada per Jeff Speakman i Angie Everhart. Va ser dirigida per Jerry P. Jacobs. Ha estat doblada al català.

## Argument

A un antic membre d'un equip militar d'elit soviètic li ordenen matar tres homes o la seva família serà exterminada.

## Repartiment

* Jeff Speakman :Greg / Gregori
* Angie Everhart: Katherine
* Stanley Kamel: Alexi
* Elya Baskin: Strelkin
* Cassie Ray: Amanda

## Rebuda

Vells camarades té una puntuació del 14% a Rotten Tomatoes.

## Referències

* ↑ «Vells camarades». esadir.cat.
* ↑ «Alerte rouge». [Consulta: 3 abril 2018].
* ↑ «RUNNING RED (2000)». Rotten Tomatoes. [Consulta: 5 abril 2017].
# Virgilio Oñate Gil

Virgilio Oñate Gil (Madrid, 18 de desembre de 1924 - Aravaca, Madrid, 1 de juny de 1987) va ser un polític espanyol.

## Biografia

Fill del que fos Director de la Cadena SER, Virgilio Oñate Sánchez. Titulat en Enginyeria de Camins, Canals i Ports el 1950, i durant catorze anys va treballar com a Enginyer al servei de l'Administració. També fou procurador en Corts des de 1967.
Més tard és nomenat Director General d'Obres Públiques en el Ministeri d'Obres Públiques i successivament Sotssecretari i Ministre d'Agricultura, formant part del primer Govern d'Espanya després de la mort de Francisco Franco, sota presidència de Carlos Arias Navarro, entre el 12 de desembre de 1975 i el 5 de juliol de 1976.
Amb posterioritat es va dedicar al món empresarial, arribant a presidir una societat de fabricació de formigó.

## Referències

* ↑ Governs d'Espanya 1931-2008
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats

## Enllaços externs

* Necrològica al diari El País
* Necrològica al Diari ABC
# Voltes menors

Voltes menors és la denominació que reben les proves de ciclisme de ruta per etapes d'una setmana de durada aproximadament. Tradicionalment consten de 7 etapes, encara que n'hi ha de 8 etapes i de 6. Solen incloure en la seva traçat etapes planes, de muntanya o mitja muntanya i contrarellotges individuals (en número variable).
A més de la classificació general, en les Voltes menors existeixen, com en les Grans Voltes, una sèrie de classificacions secundàries. Les més comunes són la classificació per punts, la classificació de muntanya i la classificació per equips.
Les proves estan associades a l'UCI WorldTour, que els atorga una puntuació al guanyador de la classificació general segons la seva importància.
Primož Roglič ostenta el rècord d'haver estat l'únic ciclista capaç d'aconseguir la victòria en 6 de les 7 voltes menors històriques.
Encara que en el calendari ciclista actual figuren més voltes menors, en negreta s'assenyalen les 7 voltes menors històriques.
| Cursa | Etapes | Punts UCI Word Rànquing | Punts UCI Word Rànquing | Punts UCI Word Rànquing |
| Cursa | Etapes | 1r classificat | 2n classificat | 3r classificat |
| París-Niça | 8 | 500 | 400 | 325 |
| Tour de Suïssa | 8 | 500 | 400 | 325 |
| Critèrium del Dauphiné | 8 | 500 | 400 | 325 |
| Tirreno-Adriàtica | 7 | 500 | 400 | 325 |
| Tour de Romandia | 6 | 500 | 400 | 325 |
| Tour Down Under | 6 | 500 | 400 | 325 |
| Volta a Catalunya | 7 | 400 | 320 | 260 |
| Volta al País Basc | 7 | 400 | 320 | 260 |
| Tour de Polònia | 7 | 400 | 320 | 260 |
| Tour del Benelux | 7 | 400 | 320 | 260 |
| UAE Tour | 7 | 300 | 250 | 215 |
| Tour de Guangxi | 6 | 300 | 250 | 215 |

## Guanyadors en les 7 voltes menors històriques

| Carrera | Carrera | Primoz Roglic | Eddy Merckx | Ricjie Porte | Jacques Anquetil | Sean Kelly | Tony Rominger | Laurent Jalabert | Alex Zülle | Nairo Quintana |
| | París-Niça | Sí | Sí | Sí | Sí | Sí | Sí | Sí | Sí | No |
| | Tirreno-Adriàtica | Sí | Sí | No | No | No | Sí | No | No | Sí |
| | Volta a Catalunya | Sí | Sí | Sí | Sí | Sí | No | Sí | Sí | Sí |
| | Volta al País Basc | Sí | No | No | Sí | Sí | Sí | Sí | Sí | Sí |
| | Tour de Romandia | Sí | Sí | Sí | No | No | Sí | Sí | No | Sí |
| | Critèrium del Dauphiné | Sí | Sí | Sí | Sí | No | No | No | No | No |
| | Tour de Suïssa | No | No | Sí | No | Sí | No | No | Sí | No |
| Total victòries | Total victòries | 6 | 5 | 5 | 4 | 4 | 4 | 4 | 4 | 4 |

## Referències

* ↑ Error: hi ha títol o url, però calen tots dos paràmetres.«». www.eurosport.com. [Consulta: 27 juliol 2023].
* ↑ «Primož Roglič logra un histórico récord en vueltas de una semana» (en espanyol europeu). Ciclismo Internacional, 26-03-2023. [Consulta: 27 juliol 2023].
* ↑ «Roglic y el récord de las 7 grandes vueltas de una semana - High Cycling» (en castellà), 26-05-2023. Arxivat de l'original el 2023-07-27. [Consulta: 27 juliol 2023].
# Voltinisme

Voltinisme és un terme que es fa servir en biologia per indicar el nombre de generacions d'un organisme en un any. El terme es fa servir especialment en sericultura, quan les varietats del cuc de la seda varien en el seu voltinisme.
* Univoltí - (adjectiu) es refereix a un organisme que té una sola generació a l'any
* Bivoltí - (adjectiu) es refereix a un organisme que té dues generacions per any
* Multivoltí o polivoltí - (adjectiu) es refereix a un organisme que té més de dues generacions a l'any
* Semivoltí - (adjectiu) es refereix a un organisme cada generació del qual necessita més d'un any

## Evolució

En moltes espècies, el nombre de cicles de cria en un any està controlat genèticament i evoluciona en resposta al medi ambient. Moltes espècies fitòfagues que depenen de plantes estacionals són univoltines. Aquestes espècies també tenen capacitat de diapausa.

## Referències

* ↑ Coates BS, Sumerford DV, and Hellmich RL. 2004. Geographic and voltinism differentiation among North American Ostrinia nubilalis (European corn borer) mitochondrial cytochrome c oxidase haplotypes. 9pp. Journal of Insect Science, 4:35, Available online:
* ↑ Hunter, M.D. and J.N. McNeil. 1997 Host-plant quality influences diapause and voltinism in a polyphagous insect herbivore. Ecology 78: 977-986. Arxivat 2007-04-17 at Archive-It
# Via Casilina

Via Casilina és una antiga calçada romana en el Laci que unia Roma amb Casilínum, l'actual Càpua.
Començava a Porta Maggiore, a Roma, la porta més monumental de les muralles aurelianes i inicialment acabava en Labicum, l'actual Montecompatri, de manera que prenia el nom de Via Labicana. Allà confluïa amb la Via Latina fins a arribar a Casilínum. Passa, entre altres localitats, per Anagni i Frosinone. El seu nom actual data de l'època medieval i deriva de la ciutat de destinació.

## Itinerari actual

El traçat actual de la Strada Statale 6 Via Casilina, surt de la Porta Maggiore a Roma, s'endinsa en la campanya romana, recorre la vall del Sacco, travessant Frosinone i Cassino, entra a la Campània, Alt Casertano i conflueix amb la Via Apia a Pastorano, a la província de Caserta. La longitud de la ruta és d'aproximadament 200 km.

## Vegeu també

* Llista de vies romanes

## Enllaços externs

* Via Casilia Arxivat 2011-02-03 a Wayback Machine. (italià)
* Historical roads of Rome (anglès)
# Via Campana

La via Campana va ser una via romana que unia les ciutats de Puteoli i Càpua, a l'encreuament amb la via Àpia, passant per la ciutat de Qualiano i travessant en el seu curs alguns antics cràters volcànics.
La via creua, a la vora de Puteoli, els cràters anomenats Quarto Flegreo propers a la ciutat de Quarto a la que donen nom, i puja a la Montagna Spaccata. Els romans van tallar la paret del cràter per obrir-se pas fins a l'altra banda i permetre que el camí pogués pujar suaument les vessants de la muntanya. Les lloses i els maons que els romans van posar per evitar el col·lapse de les parets del cràter es conserven encara en bon estat. També es poden veure diverses tombes romanes i necròpolis a tot el llarg del camí.

## Referències

* ↑ Giovagnoli, M; A. Anappo. La Via Portuense-Campana. Roma: Municipio de Roma, 2012, p. 1-10.

## Vegeu també

* Llista de vies romanes
# Welcome to the Black Parade

Welcome to the Black Parade (traduït al català com Benvingut a la Desfilada Negra) és el primer senzill de l'àlbum The Black Parade i el novè de la banda de Nova Jersey, My Chemical Romance. Aquest senzill va ser llançat l'11 de setembre del 2006 a iTunes i el 9 d'octubre del 2006 en CD. La versió d'estudi va estar disponible a MySpace el 2 de setembre del 2006. Aquesta cançó es va convertir en el seu primer Nº1 en el "U.K. Singles Charts" el 15 d'octubre del 2006 i hi va aguantar durant dues setmanes, així com el seu primer Nº1 en el "U.S. Modern Rock" el 26 d'octubre del 2006, on es va manterir durant 7 semanas, ni més ni menys.
La cançó va estar en el lloc Nº17 en la revista Rolling Stone en les "100 Millors Cançons de l'any 2006".
# Waghari

Waghari és un riu de l'Índia, al districte de Wun a Maharashtra, que neix al sud de Yeotmal i corre en direcció a l'est durant un recorregut curt per després girar al sud corrent durant 65 km fins a unir-se al Penganga.

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
# Wagging Tongue

«Wagging Tongue» és el cinquanta-vuitè senzill del grup anglès de música electrònica Depeche Mode, el tercer extret de l'àlbum Memento Mori.
Es tracta tot just de la quarta cançó en la qual van col·laborar Dave Gahan i Martin Gore en tota la trajectòria de la banda (anteriorment «Oh Well», «Long Time Lie» i «You Move»), i la primera que va acabar sortint com a senzill. Gahan va fer la composició original i va gravar una demo petita tocant la guitarra de forma maldestre, llavors Martin la va finalitzar afegint els acords i sintetitzadors.
El videoclip va ser dirigit per Sacred Egg i la col·laboració d'Anton Corbijn. Va ser publicat el 24 de maig de 2024.
La banda britànica Wet Leg va remesclar la cançó i la publicat el 6 de juny de 2023. Aquesta remescla va ser nominada als premis Grammy en la categoria de millor remescla.

## Referències

* ↑ Redfern, Mark. «Depeche Mode Share New Video for “Wagging Tongue”» (en anglès). UnderTheRadarMag.com, 24-05-2023. [Consulta: 24 febrer 2024].
* ↑ Monroe, Jazz. «Wet Leg Remix Depeche Mode’s “Wagging Tongue”: Listen» (en anglès). Pitchfork, 07-07-2023. [Consulta: 24 febrer 2024].

## Enllaços externs

* Wagging Tongue a DepecheMode.com (anglès)
# Winnemucca (cràter)

Winnemucca és un cràter d'impacte en el planeta Venus de 30,3 km de diàmetre. Porta el nom de Sarah Winnemucca (c. 1844-1891); intèrpret i activista paiute, i el seu nom va ser aprovat per la Unió Astronòmica Internacional el 1994.

## Referències

* ↑ «Winnemucca». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey. [Consulta: 1r juliol 2017].

## Vegeu també

* Llista de cràters de Venus
# Vicente de Cadenas y Vicent

Vicente de Cadenas y Vicent (Madrid, 29 d'abril de 1915, 21 de desembre de 2005) va ser l'últim Cronista Rei d'Armes del Regne d'Espanya.

## Biografia

Fill de Francisco de Cadenas y Gaztañaga i de Vicenta Vicent y Nogues. A partir de 1932 va estudiar història i periodisme a la Universidad de Madrid. Va combinar les feines de cronista d'armes i de periodista. Va ser condecorat amb diverses ordres d'importancia. Durant bastant temps va ser el secretari de la Diputación de la Orden de Constantino.
L'any 1953 va fundar la revista Hidalguía, amb l'objectiu particular d'impugnar genealogies falsejades, títols fals i ordes de cavalleria d'origen dubtós. El mateix any també va fundar l'Instituto Internacional de Genealogía y Heráldica. L'any 1954 va fundar el Instituto Salazar y Castro així com l'Asociación de Hidalgos a Fuero de España, per tal d'obtenir el reconeixement de la noblesa no titulada. Als anys posteriors, va fundar el Colegio Mayor Marqués de la Ensenada, el Santo Casasolar Duque de Gandia, i la Casaquinta Vita Natural Durante, cadascun depenent de l'Asociación de Hidalgos.
Va organitzar dos Congressos Internacionals de Genealogia i Heràldica a Madrid els anys 1955 i 1982. L'any 2003 va ingressar com a membre a la Comissió Internacional per a Ordes de Cavalleria (International Commission for Orders of Chivalry). L'any 1959 va fundar la primera escola de genealogia del món. L'any 1993 va col·laborar amb la fundació de l'Istituto Araldico Genealogico Italiano.

## Títols

Va rebre el títol de Cavaller de l'Orde de Sant Genar i la Gran Creu de l'Ordre d'Isabel la Catòlica.

## Obres

Va publicar un gran nombre de llibres i articles, principalment sobre historia, tot i que també de genealogia, heràldica, ordes de cavalleria i diplomàtica.
* Diccionario Heráldico: Términos, piezas y figuras usadas en la ciencia del blasón.
* Fundamentos de Heráldica: (ciencia del blasón). (1975) Madrid.
* Repertorio De Blasones De La Comunidad Hispánica. (1964) Madrid.

## Referències

* ↑ Membres de la Comissió Internacional per a Ordres de Cavalleria (anglès)
* ↑ Membres de l'ordre de Sant Gener Arxivat 2009-01-09 a Wayback Machine. (anglès)
# Kolodezni (Novi Oskol)

* Per a altres significats, vegeu «Kolodezni».
Kolodezni - Колодезный (rus) - és un poble (un khútor) de l'óblast de Bélgorod, a Rússia. El 2010 tenia 97 habitants. Pertany al districte (raion) de Novi Oskol.

## Referències

* ↑ Koriakov, I. B. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»». Arxivat de l'original el 2021-10-05. [Consulta: 24 febrer 2022].
* ↑ «Схема территориального планирования Белгородской области». Федеральная государственная информационная система территориального планирования (ФГИС ТП).
# Plaça dels Cavalls

La plaça dels Cavalls o plaça dels Estels (en castellà, Plaza de los Luceros) és una emblemàtica plaça del centre de la ciutat d'Alacant. A la seua part central se situa la Font de Llevant, una font monumental construïda el 1930 per l'escultor alacantí Daniel Bañuls. A principis de la dècada del 1950 era un lloc molt concorregut i de reunió a la ciutat, especialment les nits d'estiu, quan la font oferia espectacles gratuïts amb jocs lluminossos d'aigua. Actualment és un dels centres comercials i financers més importants d'Alacant. A més a més compta al seu interior amb una estació subterrània del TRAM Metropolità d'Alacant i és el lloc on se celebra la mascletà quan arriben les Fogueres de Sant Joan. També és el lloc on el 1977 assassinaren Miquel Grau.
Allà es realitzen les celebracions dels aficionats de l'Hèrcules Club de Futbol, on acudixen en massa a banyar-se i a gaudir dels triomfs del seu equip.

## Denominació

Al llarg de la història la plaça dels Cavalls ha rebut diferents denominacions:
* Plaça de la Independència: Ha sigut la denominació que més ha durat des de la creació de la plaça fins a la Segona República, encara que durant el període de la dictadura de Primo de Rivera s'anomenà extraoficialment Plaza de España.
* Plaça de Catalunya: Aquest nom es va instaurar durant el mandat de Llorenç Carbonell com a alcalde de la ciutat durant la II República. Aquest nom es posà en honor de l'autonomia aconseguida per Catalunya sota la presidència de Lluís Companys, qui assegurà que acudiria a Alacant per a la inauguració del nou nom de la plaça.
* Plaça dels Estels: És la denominació actual i l'oficial, encara que no és la històrica. Aquest nom ha rebut la crítica de certs sectors de la ciutat, ja que la paraula estels (en castellà luceros) té un paper central a l'estrofa de l'himne franquista Cara al sol. Tot i que el cronista de la ciutat Gonzalo Vidal Tur va difondre que el nom de la plaça s'inspirava en la cançó franquista, no és cert.

## Vegeu també

* Alacant
* Hèrcules CF
* Daniel Bañuls i Martinez

## Referències

* 1 2 3 4 Salomón, Marc. «Luceros, cavalls (una plaça, una ciutat i altres coses)». Saó, 08-08-2022. [Consulta: 8 agost 2022].
* ↑ Gonzalo Vidal Tur: Alicante, sus calles antiguas y modernas. Alacant: 1974.
# Hidroxicancrinita

La hidroxicancrinita és un mineral de la classe dels silicats que pertany al grup de la cancrinita. El seu nom fa referència al fet que és l'anàleg mineral amb hidròxid de la cancrinita (també ho és de la vishnevita).

## Característiques

La hidroxicancrinita és un tectosilicat de fórmula química (Na,Ca,K)₈(Al₆Si₆O₂₄)(OH,CO₃)₂·2H₂O. Cristal·litza en el sistema hexagonal. Es troba en agregats massius, amb rgans de fins a 1,5cm. La seva duresa a l'escala de Mohs és 6.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la hidroxicancrinita pertany a «09.FB - Tectosilicats sense H₂O zeolítica amb anions addicionals» juntament amb els següents minerals: afghanita, bystrita, cancrinita, cancrisilita, davyna, franzinita, giuseppettita, liottita, microsommita, pitiglianoïta, quadridavyna, sacrofanita, tounkita, vishnevita, marinellita, farneseïta, alloriïta, fantappieïta, cianoxalita, balliranoïta, carbobystrita, depmeierita, kircherita, bicchulita, danalita, genthelvita, haüyna, helvina, kamaishilita, lazurita, noseana, sodalita, tsaregorodtsevita, tugtupita, marialita, meionita i silvialita.

## Formació i jaciments

La hidroxicancrinita ha estat trobada en filons en pegmatites ultra-agpaïtiques en un massís alcalí diferenciat. Va ser descoberta a la muntanya Karnasurt, al districte de Lovozero (óblast de Múrmansk, Rússia). També ha estat descrita al mont Al·luaiv, situat al mateix districte.

## Referències

* 1 2 «Hydroxycancrinite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 21 desembre 2019].
* ↑ «Hydroxycncrinite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 8 de maig 2019. [Consulta: 15 febrer 2020].
# Roureda

La roureda o rovira és un bosc on dominen els roures de diferents espècies (Quercus spp.). Pel que fa al tancament de la coberta, els boscos d'alzines contenen el dosser més tancat, en comparació amb les sabanes de roures.

## Descripció

Especialment els roures de fulla petita es presenten molt hibridats entre les diferents espècies i no corresponen exactament a la classificació botànica estàndard.
Normalment la roureda és molt rica en espècies vegetals en el seu sotabosc, puix que hi penetra molta llum en el període en el qual els arbres no tenen fulles i s'hi fa un humus molt ric. No obstant, el sotabosc és poc dens.
Les rouredes ocupen l'estatge montà (de 600 a 1500 metres d'altitud) per sota de les fagedes, pinedes de pi negre i avetoses.

## Classificació als Països Catalans

A Catalunya gairebé sols hi ha rouredes humides a les comarques de la Vall d'Aran, la Garrotxa, el Ripollès i l'Alt Maresme i rouredes seques principalment al Solsonès, els Pallars, l'altiplà central (entre l'Anoia i la Segarra) i la Plana de Vic. Al País Valencià on són més freqüents és en comarques de l'interior com els Ports de Morella, el Maestrat i l'Alcalatén. A les Balears no hi ha rouredes, ja que el clima, que és molt àrid a l'estiu, no ho permet.

### Clima humit amb fulla gran

* Roureda de roure de fulla gran Quercus petraea
* Roureda de roure pènol Quercus robur

### Clima més sec amb fulla petita

* Roureda de roure de fulla petita Quercus faginea (subespècie faginea)
* Roureda de roure cerrioide Quercus faginea (subspècie cerrioides)
* Roureda de roure africà Quercus canariensis
* Roureda de roure reboll Quercus pyrenaica
* Roureda de roure martinenc Quercus pubescens

## Referències

* ↑ «Oak Woodland - Wisconsin DNR». dnr.wi.gov. Wisconsin Department of Natural Resources. [Consulta: 22 setembre 2018].
* 1 2 «roureda | enciclopedia.cat». [Consulta: 19 juny 2022].
Viccionari
# Kerstin Ekman

Kerstin Lillemor Ekman, nascuda amb el cognom Hjorth a (Risigne, Finspång, Östergötland) el 27 d'agost de 1933, és una escriptora sueca membre de l'Acadèmia Sueca, tot i que actualment està inactiva en aquest càrrec.

## Biografia

Kerstin Ekman ha escrit un gran nombre d'èxits en novel·la negra (entre d'altres De tre små mästarna i Dödsklockan), però més tard va passar a la novel·la de caràcter psicològic i social, amb títols com Mörker och blåbärsris (1972) (ambientada al nord de Suècia) i Händelser vinya vatten (1993), en què va tornar a la novel·la negra.
Algunes de les seves novel·les han estat traduïda al català.
Ekman va ser elegida membre de l'Acadèmia Sueca el 1978 i va ocupar el seient 15, però la va abandonar el 1989, juntament amb Lars Gyllensten i Werner Aspenström, a causa del debat que va seguir a l'amenaça de mort que va patir Salman Rushdie. D'acord amb les regles de l'Acadèmia, però, ella seguirà, com la resta de membres dimissionaris, sent un membre passiu per la totalitat de la seva vida. Ara bé, amb la reforma del 2018, va ser donada de baixa.
El 1998 va ser guardonada amb la medalla de Litteris et Artibus.

## Referències

* ↑ «Kerstin Ekman». Nationalencyklopedin [Consulta: 31 març 2017].
* ↑ Schottenius, Maria. «Ekman, Kerstin Lillemor. 1933 - Sweden». The History of Nordic Women's Literature. KVINFO. [Consulta: 31 març 2017].
* ↑ Vuidal, Pau «La sueca Kerstin Ekman, traducida por primera vez al catalán». El País, 20-09-1999 [Consulta: 31 març 2017].