OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# L'última vegada que vaig veure París

L'última vegada que vaig veure París (títol original en anglès: The Last Time I Saw Paris) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Richard Brooks, estrenada el 1954 i doblada al català.

## Argument

Poc després de la Segona Guerra Mundial, Charles (Van Johnson), un jove que aspira a ser un escriptor famós, coneix a París una bella jove (Elizabeth Taylor) i es casa amb ella. Quan la seva situació econòmica millora, Charles comença a freqüentar els ambients bohemis.

## Repartiment

* Elizabeth Taylor: Helen Ellswirth / Wills
* Van Johnson: Charles Wills
* Walter Pidgeon: James Ellswirth
* Donna Reed: Marion Ellswirth / Matine
* Eva Gabor: Mrs. Lorraine Quarl
* Kurt Kasznar: Maurice
* George Dolenz: Claude Matine
* Roger Moore: Paul Lane
* Sandy Descher: Vicki Wills
* Celia Lovsky: Mama Janette
* Peter Leeds: Barney
* John Doucette: Campbell
* Odette Myrtil: Una cantant
* Fay Roope (no surt als crèdits): El redactor en cap

## Referències

* ↑ «L'última vegada que vaig veure París». Ésadir.cat. [Consulta: 2 maig 2022].
# L'Hostal (Sora)

L'Hostal és una casa de Sora (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de planta rectangular construïda de pedra i posteriorment arrebossada. Totes les portes i finestres tenen una llinda d'una sola peça i els brancals de pedra. Posteriorment es van fer construccions annexes a la part lateral dreta.
La teulada és a doble vessant i està feta de teules.
El nom de L'Hostal és fruit de l'antiga utilització de l'edifici. Adossat a la part esquerra de la façana principal encara es conserva una placa ceràmica on es pot llegir: Pueblo de Sora, partido de Vich, provincia de Barcelona.

## Referències

* 1 2 3 «L'Hostal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 octubre 2017].
# L'Hostal Nou

«L'Hostal Nou» té aquests significats:
* L'Hostal Nou (Llobera), nucli de Llobera
* L'Hostal Nou (Malla), masia a Osona
* L'Hostal Nou (Olèrdola), edifici a l'Alt Penedès
* L'Hostal Nou i la Codosa, poble al municipi de Vallfogona de Balaguer
* L'Hostalnou de Bianya, poble a la Vall de Bianya
* L'Hostalnou de Llierca, poble al municipi de l'Argelaguer
# Kutxa

«Kutxa» té aquests significats:
* Kutxa (caixa d'estalvis), entitat bancària basca
* Kutxa (reialme), antic regne budista
# KutxaBank

KutxaBank és una entitat bancària a través de la qual les caixes d'estalvis basques BBK (inclou la cordovesa Cajasur), Caja Vital Kutxa i Kutxa fan efectiva la seva fusió a través d'un Sistema Institucional de Protecció (SIP).
La marca és similar a la catalana CaixaBank que utilitza la paraula basca kutxa que significa caixa d'estalvis i la paraula anglosaxona bank.

## Referències

* ↑ «La marca del banco de las cajas vascas fue registrada por Kutxa en noviembre». Noticias de Gipuzkoa, 03-07-2011. [Consulta: 21 juliol 2011].

## Enllaços externs

* KutxaBank
# La Canal (la Nou de Berguedà)

La Canal és una obra del municipi de la Nou de Berguedà (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una masia d'estructura clàssica, amb coberta a dues vessants i amb el carener perpendicular a la façana de migdia. Aquesta façana presenta una doble eixida d'arcs rebaixats sostinguts per pilars amb una balconada de ferro forjat. La porta d'accés és al mur de llevant i és un exemplar allindanat, mentre que l'entrada a les corts situades a la planta baixa és d'arc rebaixat fet amb grans dovelles. La masia va ser arrebossada en el últims anys i es conserva molt bé.

## Història

Va ser construïda al segle xviii. És una masia situada al terme parroquial de Sant Martí de la Nou, dins dels dominis jurisdiccionals del monestir de Santa Maria de Ripoll.

## Referències

* 1 2 «La Canal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 novembre 2015].
# La Mata (desambiguació)

«La Mata» té aquests significats:
* La Mata de Morella, municipi a la comarca dels Ports
* La Mata de Pinyana, nucli del municipi d'Alguaire (Segrià). Antiga colònia industrial
* La Mata (Sant Julià de Vilatorta), masia de Sant Julià de Vilatorta
* la Mata (Abella de la Conca),
* la Mata (Castelló),
* la Mata (Sora),
* la Mata (Llagostera),
* la Mata (Mura),
* la Mata (Osor),
* la Mata (les Preses),
* la Mata (Sant Julià de Vilatorta),
* la Mata (Sora),
* La Mata (Toledo), municipi a la Comarca de Torrijos, Castella la Manxa
* la Mata (Torrevella),
* La Mata (Viladasens), nucli de població al Gironès
# La Mata (les Preses)

La Mata és un mas del municipi de les Preses inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici civil molt allargat i de dimensions considerables amb una teulada a dues vessants. A la façana principal hi ha un portal dovellat que dona al carrer. Hi ha també finestres de pedra treballada. A la banda d'aquesta façana hi ha una galeria i un passadís-pont que uneix l'edifici, tot fent unes arcades, a una part més vella.
Hi ha llindes a terra amb les dates de 1639. Al costat d'aquest edifici s'hi troba una cabana singular de grans dimensions i en la que ressalta una àmplia arcada semicircular.

## Història

El mas se cita per primera vegada l'any 971 en un document on es reconeixen els béns del comte de Besalú pel bisbe.
La pairalia manté la noblesa pagesa. L'arbre genealògic que conserva la família ens mena l'any 1099. Al segle xiv Guillem de Mata construí la casa Matabosch i uní el seu cognom amb "bosc" per estar emplaçada al costat del Bosc de Tosca. L'actual mas ha sofert moltes transformacions, principalment als segles XVII-XVIII.
La nissaga Mata, de caràcter noble, és un bon exemplar de la puixança d'una pairalia que ha anat adquirint un fort patrimoni i un pes primordial en l'economia agrària de la zona.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «La Mata». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 setembre 2013].
# La Mata de Pinyana

La Mata de Pinyana és un barri d'Alguaire, a la vora del Canal de Pinyana. L'any 2005 tenia 110 habitants.
Antigament, hi havia una colònia tèxtil cotonaire, tancada al 1979. Diferents elements de la colònia estan inclosos en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## La Fàbrica

La fàbrica de teixits és típica de principis del segle xx, feta d'obra vista tot remarcant els elements estructurals. La xemeneia es troba en bon estat.

## Església de Sant Pere

L'ermita és construïda entre mitgeres, amb elements estructurals de maó, tot seguint l'estètica de la resta de les construccions d'aquest nucli. La coberta és de teula àrab i les parets de toves. A la façana hi consta la data 1903.

## Habitatges

Els habitatges unifamiliars són entre mitgeres que suposen una implantació urbana aliena al lloc de construcció. Edificades sota els mínims que les entitats de principis de segle es fixaven, participen d'una estètica popular andalusa.

## Referències

* ↑ «Fàbrica de la Mata de Pinyana». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 març 2013].
* ↑ «Ermita de la Mata de Pinyana». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 març 2013].
* ↑ «Habitatges de la Mata». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 març 2013].
# La Costa (Santanyí)

La Costa és un llogaret situat al terme de Santanyí, a Mallorca. Està situat entre l'Alqueria Blanca i el Santuari de la Mare de Déu de Consolació. Consta de pocs habitants, i té una capella situada a la possessió del seu mateix nom. No se sap molt d'aquest llogaret, però el que se sap és que el llogaret comptava amb un mestre i amb les monges Franciscanes filles de la misericòrdia.
# La Costa (Cercs)

La Costa és una obra del municipi de Cercs (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un element amb cos central de planta quadrada que aprofita parcialment el relleu per la seva part posterior. Les úniques obertures se situen a la part frontal de la casa, encarada a llevant, i conserven part de la seva estructura original en fusta. L'aparell és de pedra mitjana, polida a les cantonades, unides amb morter i sense arrebossar. La teulada és a dues aigües amb carener perpendicular a la façana principal. A la banda esquerra s'hi adjuntà una pallissa complementada l'any 1927 per una segona feta amb material més modern a la part nord i separada del conjunt central de l'element. La façana principal és complementada amb un contrafort ampli fet amb els mateixos materials que la resta de l'edifici.
A la part posterior queden restes d'un antic tancat que unia la casa amb una paret natural en roca de mitjana alçada.
La pallissa adjunta a la paret de migdia de la casa té dos nivells. L'inferior és tancat, amb porta d'accés al lateral i la superior té accés per escala exterior en pedra. Conserva terres i part dels tancaments en fusta original.
A la part posterior de la casa es conserven uns interessants aprofitaments, de petita mida, de concavitats de la roca natural, a manera d'habitacle primitiu.

## Història

S'han fet successives ampliacions i modificacions. El cos central de la casa cal datar-lo com de finals del segle xviii i/o inicis del XIX, havent estat habitada regularment fins ben entrada la segona meitat d'aquest segle.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «La Costa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 febrer 2016].
# La Costera (Mallorca)

* Aquest article tracta sobre la zona del litoral mallorquí. Vegeu-ne altres significats a «Costera».
La Costera o sa Costera és una ampla zona de la part sud del litoral del municipi d'Escorca, a Mallorca, limitada per la Punta de Cala Roja al sud-oest i pel Morro del forat al nord-est. Rep el nom de la possessió homònima situada entre el Coll de Biniamar i la Taleca, al peu de la torre de Na Seca.
És un paratge que destaca per la seva gran bellesa i per l'excursió que la voreja, que és una de les més clàssiques de l'illa.
A la part central és troba la font des Verger, la més cabalosa de l'illa, que desaigua prop de la mar. També hi ha unes construccions que antany serviren per aprofitar la seva energia per produir electricitat, que era portada a la Vall de Sóller. Actualment l'aigua és conduïda per una canalització submarina fins a la Vall de Sóller i des d'aquí per una conducció subterrània fins a la badia de Palma.

## L'excursió

L'excursió es pot començar a Sóller o Fornalutx, encara que el més habitual és iniciar el recorregut en el Mirador de les Barques. Passa per les possessions de Bàlitx d'Amunt, Bàlitx d'Enmig, Bàlitx d'Avall i després del Coll de Biniamar entra a sa Costera, i sempre amb la mar a la vista, arriba a Cala Tuent. Parteix del municipi de Sóller i travessant el de Fornalutx, va a parar al d'Escorca.
L'excursió permet admirar muntanyes com el Puig de la Comuna, el Puig de Bàlitx, Na Seca i la Muntanya de Moncaire.

## Referències

* ↑ «Sa Costera». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 4. Palma: Promomallorca, p. 151. ISBN 84-8661702-2.

## Enllaços externs

* http://mallorca-2005.blogspot.com/2005/04/cam-de-sa-costera.html
* http://www.banyalbahar.com/costera.htm Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine.
* http://www.pbase.com/dwoods02/sacostera
# Lasse Hallström

Lars Sven "Lasse" Hallström (Estocolm, 2 de juny de 1946) és un director de cinema suec. Va ser nominat al premi de l'Oscar al millor director per La meva vida de gos (1985) i més tard per The Cider House Rules (1999).

## Carrera cinematogràfica

Hallström va aprendre l'art del cinema treballant en el món dels videoclips, en concret, amb el grup ABBA. Després de l'èxit internacional obtingut amb La meva vida de gos (1985), pel qual va aconseguir la seva primera nominació als Oscars, Hallström va començar a participar en produccions estatunidenques. Resultat d'aquesta cooperació amb els estudis de Hollywood va sorgir A qui estima, en Gilbert Grape? (1993). Però, el seu talent es va veure recompensat, sobretot, per l'aclamada pel·lícula The Cider House Rules (1999) i, més tard, per la dolça Chocolat (2000), totes dues nominades als premis de l'Acadèmia com a millor pel·lícula de l'any.

## Filmografia

* 1973 - Ska vi gå hem till dej eller till mej eller var och en till sitt?
* 1975 - En Kille och en tjej
* 1977 - Abba: The Movie
* 1979 - Jag är med barn
* 1981 - Tuppen
* 1981 - Gyllene Tider - Parkliv
* 1983 - Två killar och en tjej
* 1985 - La meva vida de gos (Mitt liv som hund)
* 1986 - Alla vi barn i Bullerbyn
* 1987 - Mer om oss barn i Bullerbyn
* 1991 - Once Around
* 1993 - A qui estima, en Gilbert Grape? (What's Eating Gilbert Grape)
* 1995 - Alguna cosa de què parlar (Something to Talk About)
* 1999 - The Cider House Rules
* 2000 - Chocolat
* 2001 - The Shipping News
* 2005 - Una vida per endavant (An Unfinished Life)
* 2005 - Casanova
* 2007 - The Hoax
* 2009 - Sempre al teu costat, Hachiko (Hachiko: A Dog's Story)
* 2010 - Estimat John (Dear John)
* 2011 - La pesca del salmó al Iemen (Salmon Fishing in the Yemen)
* 2012 - The Hypnotisören
* 2013 - Safe Haven
* 2014 - Un viatge de deu metres
# Lampadi

Lampadi (en llatí Lampadius) va ser un senador romà del segles iv i V que es va destacar pel seu patriotisme i els seus principis polítics en un temps en què el senat era servil al poder.
L'any 408 el rei Alaric I dels visigots va oferir els seus servis a l'emperador Honori a canvi de diverses províncies i un tribut anyal de quatre mil peces d'or. Estilicó, que sembla que estava en tractes amb Alaric, proposà acceptar aquestes condicions, ja que els disturbis a la Gàl·lia eren urgents i no es podien resoldre sense l'ajut d'Alaric, però Lampadi es va aixecar amb valentia i va utilitzar la cèlebre frase de Ciceró que diu: Non est ista pax, sed pactio servitutis! (això no és la pau, això és un pacte de servitud), oposant-se a aquella proposició tant degradant. La proposta no obstant va ser aprovada pel senat i Lampadi es va haver de refugiar en una església. Zòsim explica aquests fets, i diu que Lampadi tenia un germà, Teodor, del qual també parla favorablement.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0002.001/724?page=root;rgn=full+text;size=100;view=image;q1=LampadiusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+II.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 714-715. ]
# Lampadòfor

El Lampadòfor és una escultura obra de l'artista Rosa Serra i Puigvert situada al Mirador de l'Oberta, a l'inici del passeig de vianants a Empúries, a l'Escala (Alt Empordà), inaugurada l'11 de juny de 1992 per a commemorar l'arribada de la flama olímpica amb motiu dels Jocs Olímpics de Barcelona.
La flama olímpica va arribar a la platja d'Empúries el 13 de juny de 1992, procedent d'Olímpia (Grècia), on s'havia encès vuit dies abans al Temple d'Hera. A bord de l'Icària, un petit bot de pesca típicament empordanès, l'actriu Marian Aguilera duia el fanal amb la flama, que va passar a les actrius Irene Papas i Núria Espert, que van encendre el primer pebeter a les ruïnes d'Empúries, i l'atleta Carme Valero i el regatista Miquel Noguer van agafar el primer relleu de la torxa.
El lampadòfor ('lampadēphóros' en grec) era la persona que portava llums encesos a les processons dels antics grecs.

## Referències

* ↑ «Lampadòfor». Turisme de l'Escala-Empúries.
* ↑ «Citius, Altius, Fortius. L'origen dels Jocs Olímpics». UVic.cat, 2012.
* ↑ «25 anys de l'arribada de la flama olímpica a Catalunya». Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, 13-06-2017.
* ↑ «La luna enciende la llama olímpica en L'Escala». La Vanguardia, 19-01-2022.
# La Drôme Classic 2021

La Drôme Classic 2021 fou la 9a edició de La Drôme Classic. La cursa es va disputar el 28 de febrer de 2021 i formava part del calendari de l'UCI ProSeries 2021 amb una categoria 1.Pro.
El vencedor final fou l'italià Andrea Bagioli (Deceuninck-Quick Step), que s'imposà en solitari en l'arribada a Eurra. Daryl Impey (Israel Start-Up Nation) i Mikkel Honoré (Deceuninck-Quick Step) encapçalaren el gran grup perseguidor i foren segon i tercer respectivament.

## Equips

En aquesta edició hi van prendre part 20 equips:

## Classificació final

Font: ProCyclingStats :

## Referències

* ↑ «Andrea Bagioli sorprende en la Drome Classic» (en castellà), 28-02-2021. [Consulta: 8 març 2021].
* ↑ «El italiano Andrea Bagioli se impone en solitario en la D...» (en castellà). [Consulta: 8 març 2021].
# Las Meninas (María Agustina Sarmiento)

Las Meninas (María Agustina Sarmiento) és un oli sobre tela de 115 × 89 cm pintat per Pablo Picasso a Canes l'any 1957 i dipositat al Museu Picasso de Barcelona.

## Context històric i artístic

La menina era la donzella d'honor de la infanta. De fet, era un lusitanisme també usat pels patges. Originalment, el quadre de Diego Velázquez es deia La Família. En el catàleg del Museu del Prado elaborat per Pedro de Madrazo, l'any 1843, s'esmentava la pintura, per primera vegada, amb el títol de Las Meninas (en portuguès, Les Nenes). És un nom relativament modern, de l'època romàntica, que ha perdurat fins avui en dia.

## Descripció

Maria Agustina Sarmiento concentra l'atenció de Picasso en cinc olis. En aquest, presenta un retrat de la dameta de cos sencer. La lectura detallada que en fa l'artista ofereix una noieta decidida i servicial, elaborada amb una capacitat analítica i creativa extraordinària. La interpretació (totalment subjectiva) manté l'actitud de lleu inclinació per mostrar el respecte a l'hora de servir l'aliment a la infanta. El rostre de la dama-nena palesa la proliferació de les formes geomètriques. Les mans són expressives i grans, desproporcionades i n'accentuen l'acció.
El predomini de la cromàtica verda, plena de matisos, dona una gran bellesa plàstica a l'obra. Picasso no escatima detalls a l'hora de fer la descripció de la indumentària de la donzella, presumida com la seua mestressa. La roba, de bon patronatge i qualitat de textura, presenta el centelleig que li provoca el reflex de la llum. La nena té els cabells rogencs recollits amb un passador quadrangular de colors verd i blanc. Tot plegat accentua l'encís graciós de la dameta de la cort.
Fou donat per l'artista al Museu Picasso de Barcelona l'any 1968.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Rafart i Planas, Claustre, 1998. Guia del Museu Picasso. Barcelona: Ajuntament de Barcelona. ISBN 8476098693. Pàg. 106.

## Enllaços externs

* La cronologia de Las Meninas de Picasso - Museu Picasso de Barcelona (català)
* Oblidant Velázquez. Las Meninas - Las Meninas de Picasso (català)
# Las Moreras

Las Moreras és una caseria i estació de ferrocarril de la línia Albatera-Catral a Torrevella. Està situada al municipi de Els Montesinos a la comarca del Baix Segura.

## Enllaços externs

* «Las Moreras». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Las Navas de Jadraque

Las Navas de Jadraque és un municipi de la província de Guadalajara, a la comunitat autònoma de Castella-La Manxa.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 26 | 22 | 34 | 33 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Guadalajara (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 2 maig 2021].
# L'escola de la vida

L'escola de la vida (originalment en francès, L'école buissonnière) és una pel·lícula de comèdia dramàtica francesa del 2017 dirigida per Nicolas Vanier. S'ha doblat al català.

## Sinopsi

En Paul, un nen que viu en un orfenat d'un barri pobre del París del 1927, és adoptat per la Celestine, la minyona d'un aristòcrata, i el seu marit, un guardabosc treballador de la gran finca de Sologne, propietat del comte de La Fresnaye. Acostumat a la ciutat, el nen descobreix un món misteriós i inquietant ple de natura, estanys i conreus, on coneixerà altres persones com en Totoche, qui li farà descobrir tots els secrets del bosc.

## Repartiment

* Jean Scandel com a Paul
* François Cluzet com a Totoche
* Éric Elmosnino com a Borel
* Valérie Karsenti com a Célestine
* François Berléand com a comte de Fresnaye
* Urbain Cancelier com a Lucien

## Producció

El rodatge de la pel·lícula va començar el 19 de setembre de 2016 a Sologne, Chambord, Beaugency i La Ferté-Saint-Cyr i va acabar el 25 de novembre del mateix any.

## Referències

* ↑ «L'escola de la vida». ésAdir. [Consulta: 12 febrer 2022].
* ↑ Neilz, Claire. «Nicolas Vanier peaufine son tournage en Sologne» (en francès). La Nouvelle Republique. La Nouvelle Republique, 13-08-2016. Arxivat de l'original el 9 octubre 2016. [Consulta: 27 novembre 2016].
* ↑ «François Cluzet et Eric Elmosnino font L'école buissonnière pour Nicolas Vanier». Allocine.fr, 09-09-2016. [Consulta: 26 febrer 2017].
* ↑ «Les Solognots font l'école buissonnière sur le nouveau film de Nicolas Vanier - La Ferté-Saint-Cyr (41220) - La République du Centre». Larep.fr, 13-02-2017. [Consulta: 26 febrer 2017].
# La cena del rey Baltasar

La cena del rey Baltasar és un acte sacramental del dramaturg espanyol Pedro Calderón de la Barca, escrita en 1632.

## Argument

Ambientada en la Babilònia del segle VI a.C, narra la història biblíca del rei Baltasar de Babilònia, fill de Nabucodonosor II. El monarca en un banquet, profana els gots sagrats prèviament saquejats pel seu pare al Temple de Jerusalem. Un missatge s'escriu llavors en els murs de palau per una mà misteriosa, missatge que ningú és capaç d'interpretar. Excepte Daniel, que recrimina al rei la seva actitud i prediu la seva futura mort.

## Representacions destacades

Entre els muntatges de la peça, portats a escena en el segle xx, poden esmentar-se els següents:
* Paseo de las Estatuas, Jardins del Retiro, Madrid, 1939.
** Direcció: Luis Escobar.
** Escenografia: Víctor María Cortezo
** Intèrprets: José Franco, José María Seoane, Manuel Roa, Blanca de Silos, Josefa María Oliva.
* Teatro Español, Madrid, 1954.
** Direcció: José Tamayo.
** Escenografia: Sigfrido Burmann.
** Intèrprets: Francisco Rabal, Asunción Balaguer, Asunción Sancho, José Bruguera, Pascual Martín, Ángel Terrón, Jacinto Martín, José Luis Heredia.
* Real Basílica de San Francisco el Grande, 1981.
** Direcció: José Tamayo.
** Intèrprets: José María Rodero, Juan Ribó, Alfonso Godá, Marisa de Leza, Amparo Pamplona, Charo Soriano, Francisco Grijalvo.

## Referències

* ↑ «Función dramática y representación del sueño en dos autos de Calderón». François Gilbert, Universidad de Toulon.
* ↑ «Divinas y Humanas Letras». Ignacio Arellano, 1997.
* ↑ «Gran montaje barroco de La cena del rey Baltasar, de Calderón». Diario ABC, 23-05-1981.
# Laemolyta taeniata

Laemolyta taeniata és una espècie de peix de la família dels anostòmids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 28,8 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical entre 24 °C - 28 °C de temperatura.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Negro i Orinoco.

## Referències

* ↑ Cope, E. D. 1872. On the fishes of the Ambyiacu River. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 23: 250-294, Pls. 3-16.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ «Laemolyta taeniata». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Riehl, R. i H.A. Baensch 1991. Aquarien Atlas. Band. 1. Melle: Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Alemanya. 992 p.