OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Confit (gastronomia)

El confit és un tipus d'aliment que es cuina a foc baix durant un llarg període de temps com a mètode de conservació. Confitar, en gastronomia, descriu el procediment en què els aliments es couen amb greix o oli a una temperatura baixa, en lloc de fregir-los. Mentre que el fregit sol produir-se a temperatures de 160–230 °C (325–450 °F), el confitat es fa a una temperatura inferior, com ara una temperatura de l'oli d'uns 90 °C (200 °F), i de vegades fins i tot menys. El terme s'acostuma a utilitzar a la cuina contemporània per a significar una cocció llarga i lenta en oli o greix a baixa temperatura.
Per a la carn, aquest mètode requereix que la carn sigui salada com a part del procés de conservació. Després de salar-la i cuinar-la en greix, el confit pot durar mesos o anys si es tanca en un envàs hermèticament cobert amb el propi greix i es desa en un lloc fresc i fosc. El confit és una especialitat del sud-oest d'Occitània.
Els preparats confitats es van originar com a mitjà per a conservar la carn sense refrigeració. La paraula prové del del mot llatí (conficere), que significa «fer, produir, preparar, preservar». El terme es va aplicar per primera vegada a l'època medieval per a la fruita confitada.
El confit d'oca (confit d'oie) o d'ànec (confit de canard) se sol preparar amb les cuixes de l'ocell. La carn es sala i es condimenta amb herbes aromàtiques i es cuina a poc a poc submergida en el seu propi greix (no superar mai 85 °C [185 °F]), en què després es conserva deixant-lo refredar i conservant-lo amb el greix. El gall dindi i la carn de porc es poden tractar de la mateixa manera.

## Referències

* ↑ McMeel, Noel. Irish Pantry: Traditional Breads, Preserves, and Goodies to Feed the Ones You Love. Orange-Onion Confit: Running Press of the Perseus Books Group, 2013, p. 44. ISBN 978-0762445523.
* ↑ Plummer, Paul. Sensual Preservation: The Art of Confit.
* ↑ Fàbrega, Jaume. «L’ànec gras: foie gras, confits i magrets». El Temps, 21-05-2021. [Consulta: 22 juliol 2024].
* ↑ Skeat, Walter William. Chaucer: The tale of the Man of Lawe, The Pardoneres Tale, The Second Nones Tale, The Chanouns Yemannes Tale. Macmiillan and Co., 1923, p. 222. ISBN 1330317475.
* ↑ «CONFIT : Etymologie de CONFIT» (en francès). www.cnrtl.fr. [Consulta: 20 novembre 2017].
* ↑ Vilas, Albert. «Confit d'ànec amb poma, xampinyó i reducció de Pedro Ximenez | Receptes de La Gourmeteria». El Nacional, 10-04-2022. [Consulta: 22 juliol 2024].
* ↑ Abad, Dolors. «Confit d'ànec amb salsa de raïm». 3Cat. [Consulta: 22 juliol 2024].

## Bibliografia

* Larousse gastronomique: the encyclopedia of food, wine & cookery, Ed. Charlotte Turgeon and Nina Froud. New York: Crown Publishers, 1961. The English translation of the 1938 edition. ISBN 0-517-50333-6.
* James, Kenneth. Escoffier: The King of Chefs. Hambledon and London: Cambridge University Press, 2002.
# Zesticelus japonicus

Zesticelus japonicus és una espècie de peix pertanyent a la família dels còtids.

## Referències

* ↑ Jordan, D. S. & B. W. Evermann, 1896. A check-list of the fishes and fish-like vertebrates of North and Middle America. Rep. U. S. Fish Comm. v. 21 (1895) Append. 5: 207-584.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Oshima, M., 1957. Notes on the bottom-fishes obtained at off-shores of Niigata and Yamagata prefectures, with descriptions of five new species. Jpn. J. Ichthyol. v. 6 (núms. 1-2): 1-8.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Valeriano Domínguez Bécquer

Valeriano Domínguez Bécquer, (Sevilla, 15 de desembre de 1833 - Madrid, 23 de setembre de 1870) fou un pintor andalús, iniciador de l'escola sevillana romanticocostumista.
Fill del pintor José Domínguez Bécquer, nebot del també pintor Joaquín Domínguez Bécquer i germà del poeta Gustavo Adolfo Bécquer. Es va iniciar en la pintura de mà del seu pare, encara que també va tenir com a mestre Antonio Cabral Bejarano.
Traslladat a Madrid, el seu germà li va obrir les portes dels ambients artístics de la capital del regne. L'any 1864 va rebre del Govern de la Nació l'encàrrec d'una sèrie de pintures que reflectissin les festes populars, els costums i els vestits típics de les diferents regions espanyoles i que van donar lloc a obres com El baile, Fiesta popular del Moncayo (Aragón) o Costumbres españolas de la província de Soria. No obstant això un canvi del Govern va suposar per al pintor abandonar el treball en veure suspesa la beca que tenia concedida per a la seva realització.
Va treballar com a dibuixant i il·lustrador d'importants publicacions com "La Ilustración Española y Americana", "El Museo Universal" i "El Arte en España".
Destacat retratista, va realitzar obres com El pintor carlista y su família i la seva obra més coneguda, el retrat del seu germà Gustavo Adolfo Bécquer, obra que va servir de model per a realitzar el bust del conjunt que homenatja al poeta en la Glorieta de Bécquer, dintre del Parc de María Luisa de Sevilla. També es va usar el retrat com a motiu en els bitllets de 100 pessetes utilitzats com a moneda de canvi durant la segona meitat del segle xx.

## Referències

* 1 2 «Valeriano Domínguez Bécquer». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 «Domínguez Bécquer, Valeriano». Enciclopedia online. Museo Nacional del Prado. [Consulta: 4 febrer 2014].
# Phodopus campbelli

Phodopus campbelli és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. Viu a Rússia, el Kazakhstan, Mongòlia i la Xina. Es tracta d'un animal nocturn o crepuscular que s'alimenta de llavors, plantes i insectes. Els seus hàbitats naturals són els herbassars, els semideserts i els deserts. Està amenaçat pel sobrepasturatge, les sequeres i l'esgotament dels recursos hídrics.
L'espècie fou anomenada en honor del diplomàtic britànic Charles William Campbell.

## Referències

* ↑ Shar, S.; Lkhagvasuren, D. Phodopus campbelli. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 28 març 2016.
* ↑ Beolens, Bo; Watkins, Michael; Grayson, Michael. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). The Johns Hopkins University Press, 2009, p. 70. ISBN 978-0801893049.
# Al-Hurr al-Amilí

Muhàmmad ibn al-Hàssan ibn Alí ibn al-Hussayn al-Amilí al-Maixgharí, més conegut pel seu làqab com al-Hurr al-Amilí (1624- vers 1703) fou un xeic (cap i mestre religiós), germà de l'historiador Àhmad al-Amilí (mort en 1708/1709 a Isfahan).
La seva obra principal fou Tafsil wasàïl aix-xia ila ahkam aix-xaria, un recull de hadits (preceptes del profeta Mahoma), de gran erudició.

## Bibliografia

Encyclopaedia of Islam, Brill Publishers, Leiden, s.v. "al-Ḥurr al-ʿĀmilī".
# Portada/article abril 22
## Miguel de Cervantes Saavedra

Miguel de Cervantes Saavedra (Alcalá de Henares, 29 de setembre de 1547 – Madrid, 22 d'abril de 1616; fou enterrat el 23, data en què es commemora la seva mort) va ser un escriptor castellà, conegut sobretot per la seva novel·la, popularment denominada El Quixot. Es considera un dels autors més influents de la literatura universal, i les seves obres han inspirat adaptacions cinematogràfiques i han modificat la manera d'entendre la novel·la, especialment en l'àmbit hispànic i anglès. En homenatge a l'autor, el seu rostre figura a les monedes de fracció d'euro (10, 20 i 50 cts.) encunyades a Espanya.
# L'amico del giaguaro (programa de televisió)

L'amico del giaguaro, presentat per Corrado amb la participació de Gino Bramieri, Marisa Del Frate, Raffaele Pisu, i amb Roberto Villa, va ser un programa de televisió retransmès per Rai 1 del 1961 al 1964 i considerada una sèrie de culte dels anys 1960.
Els autors del programa eren Italo Terzoli i Bernardino Zapponi. Es van emetre 19 episodis el 1961 (del 20 de maig al 30 de setembre), 17 el 1962 (del 30 de juny al 27 d'octubre) i 8 al 1964 (del 18 de juliol al 12 de setembre).
A cada episodi es parodiava una pel·lícula famosa. Una de les més reeixits va ser la de Sunset Boulevard de Billy Wilder, en el qual l'actriu Elsa Albani va fer el paper de la diva en declivi, interpretada al cinema per Gloria Swanson, mentre que Mike Bongiorno va representar amb habilitat al fidel xofer de la diva.
El programa va prendre el nom de la pel·lícula homònima del 1958 de Giuseppe Bennati amb Walter Chiari. Durant la transmissió, Raffaele Pisu feia un número de ventrilòquia que formava part de la trama de la pel·lícula.

## Referències culturals

* El programa de televisió també és citat pel famós còmic Totò a la seva pel·lícula Il monaco di Monza del 1963.

## Referències

* ↑ Addio Marisa Del Frate, l'amica del giaguaro ilmanifesto.it, 7 de febrer de 2015
* ↑ L'amico del giaguaro Arxivat 2021-05-18 a Wayback Machine. a italiacanora.net

## Bibliografia

* Lemma L'amico del giaguaro a Enciclopedia della televisione, a cura d'Aldo Grasso, Garzanti.

## Enllaços externs

* L'amico del giaguaro 1964 - Gli extraterrestri a Youtube
# Confiteria Padreny

La Confiteria Padreny és una confiteria de Reus oberta per Josep Padreny Güell el 1815. Després de 25 anys establert a les golfes d'un edifici del barri del Pallol, el 1840 el comerç es traslladà a la seva ubicació actual, al carrer de l'Hospital. Els fets de la Guerra Civil espanyola a Catalunya conduïren a la col·lectivització del negoci a finals de la dècada del 1930. El 2009, la Generalitat de Catalunya li atorgà el Premi al Comerç Centenari juntament amb tres altres establiments de la província de Tarragona. Fou guardonada amb el Premi Ser Botiguer de la Cambra de Comerç de Reus amb ocasió del seu bicentenari. El 2015 rebé el Premi Nacional d'Establiments Centenaris. La confiteria, coneguda pels seus panellets i el seu menjar blanc, exporta els seus dolços arreu del món.

## Referències

* ↑ Martínez, I. «Confiteria Padreny, dos-cents anys de dolçor a Reus». Reus Digital, 04-07-2015. [Consulta: 21 abril 2017].
* ↑ «El delegat del Govern a Tarragona ofereix una recepció als establiments distingits amb els Premis al Comerç Centenari». Generalitat de Catalunya, 15-07-2009. Arxivat de l'original el 22 d'abril 2017. [Consulta: 21 abril 2017].
* ↑ «La Confitería Padreny, Premio Ser Botiguer 2015». Cambra de Comerç, Indústria i Navegació de Reus, 30-11-2015. Arxivat de l'original el 22 d'abril 2017. [Consulta: 21 abril 2017].
* 1 2 «La confiteria Padreny de Reus, mestres dels panellets». Deulonder, 30-10-2017. Arxivat de l'original el 8 de gener 2018. [Consulta: 7 gener 2018].
* ↑ Costa Daurada (Guía Spiral) (en castellà). El País-Aguilar, 2012, p. 117. ISBN 9788403512931.
# Wodginita

La wodginita és un mineral de la classe dels òxids que pertany i dona nom al grup de la wodginita. Rep el seu nom de la localitat on va ser descoberta: Wodgina (Austràlia Occidental, Austràlia).

## Característiques

La wodginita és un òxid de fórmula química Mn²⁺Sn⁴⁺Ta₂O₈. Cristal·litza en el sistema monoclínic. Els cristalls són normalment aplanats, dipiramidals en {111}, però també poden ser prismàtics, mesuren fins a 15 cm; poden aparèixer en agrupacions radials i també de forma granular, massiva. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la wodginita pertany a «04.DB - Metall:Oxigen = 1:2 i similars, amb cations de mida mitjana; cadenes que comparteixen costats d'octàedres» juntament amb els següents minerals: argutita, cassiterita, plattnerita, pirolusita, rútil, tripuhyita, tugarinovita, varlamoffita, byströmita, tapiolita-(Fe), tapiolita-(Mn), ordoñezita, akhtenskita, nsutita, paramontroseïta, ramsdel·lita, scrutinyita, ishikawaïta, ixiolita, samarskita-(Y), srilankita, itriocolumbita-(Y), calciosamarskita, samarskita-(Yb), ferberita, hübnerita, sanmartinita, krasnoselskita, heftetjernita, huanzalaïta, columbita-(Fe), tantalita-(Fe), columbita-(Mn), tantalita-(Mn), columbita-(Mg), qitianlingita, magnocolumbita, tantalita-(Mg), ferrowodginita, litiotantita, litiowodginita, titanowodginita, ferrotitanowodginita, wolframowodginita, tivanita, carmichaelita, alumotantita i biehlita.

## Formació i jaciments

La wodginita va ser descoberta a la pegmatita Wodgina, trobada a la mina de tantalita Wodgina, a Wodgina (Austràlia Occidental, Austràlia). També ha estat descrita a l'Afganistan, Algèria, Argentina, altres indrets d'Austràlia, Àustria, el Brasil, el Canadà, Egipte, Espanya, els Estats Units, Etiòpia, Finlàndia, el Japó, el Kazakhstan, Mongòlia, Namíbia, Noruega, el Pakistan, la República Democràtica del Congo, la República Txeca, Rússia, Suècia, Uganda, la Xina i Zimbàbue.
Sol trobar-se associada a altres minerals com: tantalita, albita, quars, moscovita, tapiolita, microlita, microclina i mica.

## Referències

* 1 2 «Wodginite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* ↑ «Wodginite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 8 de maig 2019. [Consulta: 4 febrer 2018].
# Valeriano Casanueva Picazo

Valeriano Casanueva Picazo (Madrid, 1889 - Tolosa de Llenguadoc, 1941) fou un advocat de l'Estat. Diputat socialista durant la II República. Va ser director general del Contenciós i secretari de la Reial Acadèmia de Jurisprudència i Legislació.
Madrileny d'origen, procedia d'una família arrelada a Salamanca, on hi tenia terres. Va formar part de la comissió jurídica assessora del Consell de Ministres per a la redacció de l'avantprojecte de Constitució de la República. Va resultar elegit diputat socialista per Salamanca a les eleccions de febrer de 1936, dins del Front Popular després que les Corts anul·lessin l'acta del cedista Ramón Olleros Gregorio. Casanueva va tenir escassa activitat parlamentària, ja que es dedicava més a l'acompliment dels alts càrrecs que va ocupar.
Els altres diputats del Front Popular per Salamanca van ser Casto Prieto Carrasco (Izquierda Republicana) i José Andrés y Manso (PSOE), tots dos assassinats pels revoltats el juliol de 1936. També va resultar escollit en aquestes eleccions el metge Filiberto Villalobos.
Durant la guerra civil va ser sotssecretari d'Estat en 1936 i poc després cònsol general d'Espanya a Odessa (Ucraïna, Unió Soviètica), fins a 1939. A Salamanca se li va incoar un procés de responsabilitats polítiques pel règim franquista com a resultat de la qual se li van embargar els seus béns en aquesta província, valorats en 88.515 pessetes.
Exiliat a França, va morir a Tolosa de Llenguadoc als 52 anys.

## Bibliografia

* Severiano DELGADO CRUZ y Santiago LÓPEZ GARCÍA, "Una aproximación a la Guerra Civil en Castilla y León", en: Actas de las Jornadas "Castilla y León en la historia contemporánea", Salamanca, 8-11 de marzo de 2006. Organitzades per la Fundación 27 de Marzo (Lleó).
* Severiano DELGADO CRUZ y Santiago LOPEZ GARCIA,"Víctimas y Nuevo Estado (1936-1940)". En: José-Luis MARTIN (ed.) y Ricardo ROBLEDO (ed.). Historia de Salamanca. Volumen V: Siglo XX. Salamanca, Centro d'Estudios Salmantinos, 2001, p. 219-324.
* Severiano DELGADO CRUZ y Javier INFANTE MIGUEL-MOTTA, "Nadie preguntaba por ellos: guerra y represión en Salamanca". En: Enrique BERZAL DE LA ROSA (ed.), Testimonio de voces olvidadas. León, Fundación 27 de març de 2007, vol. 1, p. 283-345.
* Aurelio MARTÍN NÁJERA, El grupo parlamentario socialista en la Segunda República: estructura y funcionamiento. Madrid : Fundación Pablo Iglesias, 2000.

## Enllaços externs

* Avantprojecte de Constitució de la República Espanyola Arxivat 2008-06-22 a Wayback Machine.
* Fitxa de Valeriano Casanueva al Congrés dels Diputats
# Passatge de la plaça Major (Torrefeta)

Passatge de la plaça Major és un pas cobert de Torrefeta, al municipi de Torrefeta i Florejacs (Segarra), inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Aquest passatge comunica el C/ Major amb la Pl. del Portalet. Està format per dos trams que fan un angle d'uns 40 graus al mig. L'obertura que mira a la Plaça Major neix amb un entaulament simple, mentre que la del C/ Major presenta dues arcades apuntades, l'exterior més gran que l'interior.

## Referències

* ↑ «Passatge de la plaça Major». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 gener 2017].
# Allainville (Eure i Loir)

Allainville és un municipi francès, situat al departament de l'Eure i Loir i a la regió de Centre – Vall del Loira. L'any 2007 tenia 154 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet d'Allainville era de 154 persones. Hi havia 49 famílies, de les quals 4 eren unipersonals (4 dones vivint soles i 4 dones vivint soles), 8 parelles sense fills, 29 parelles amb fills i 8 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 53 habitatges, 51 eren l'habitatge principal de la família, 1 era una segona residència i 1 estava desocupat. Tots els 53 habitatges eren cases. Dels 51 habitatges principals, 43 estaven ocupats pels seus propietaris, 6 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 1 estava cedit a títol gratuït; 6 tenien tres cambres, 11 en tenien quatre i 34 en tenien cinc o més. 42 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 11 habitatges hi havia un automòbil i a 38 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Allainville el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 4 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 4 |
| 4 | 60 a 64 | 8 |
| 4 | 55 a 59 | 4 |
| 4 | 50 a 54 | 0 |
| 8 | 45 a 49 | 8 |
| 4 | 40 a 44 | 4 |
| 4 | 35 a 39 | 8 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 4 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 8 | 15 a 19 | 0 |
| 12 | 10 a 14 | 8 |
| 4 | 5 a 9 | 8 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 110 persones, 80 eren actives i 30 eren inactives. De les 80 persones actives 73 estaven ocupades (41 homes i 32 dones) i 7 estaven aturades (3 homes i 4 dones). De les 30 persones inactives 5 estaven jubilades, 19 estaven estudiant i 6 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'únic establiment que hi havia el 2007 era d'una empresa de comerç i reparació d'automòbils.
L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era un taller de reparació d'automòbils i de material agrícola.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques d'Allainville a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades d'Allainville a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Muhàmmad al-Qàïm

Abu-Abd-Al·lah Muhàmmad ibn Abd-ar-Rahman al-Mahdí al-Qàïm bi-amr Al·lah , també conegut com a Abu-Abd-Al·lah al-Mahdí al-Qàïm o simplement Muhàmmad al-Qàïm (en àrab محمد المهدي القائم بأمر الله) fou el fundador de la dinastia sadita.
Els xorfa (els descendents de Fàtima az-Zahrà filla de Mahoma) havien emigrat d'Aràbia al Marroc al segle xiv i s'havien instal·lat a una vall al riu Draa (i una branca a Tafilalt, anomenats chorfa hasànides o alides) i no van tardar a adquirir una gran reputació religiosa entre les tribus del sud del país. Al segle xv es van sentir obligats a protegir a les poblacions del sud contra els atacs dels portuguesos de Santa Cruz. Al segle xvi es beneficiaven del prestigi que el renaixement islàmic del país produïa entre el poble per les personalitats religioses. Entre 1509 i 1511 el xerif de Tagmaddart, al Draa, Muhammad Abu Abd Allah al-Qàïm, va rebre la petició de posar-se al front dels musulmans contra el cristians i va acceptar; es diu que primer li fou oferta la direcció de la lluita al santó local Abu Abd Allah Muhammad ibn Mubarak, però aquest va refusar i els va dirigir al xerif. Aquest, secundat pels marabuts i en especial pel santó Sidi Barakat ibn Muhammad ibn Abu Bakr al-Tadsi del Sus, va iniciar la lluita (gihad) contra els portuguesos. Muhammad va encarregar al seu fill gran Ahmad al-Araj de governar el Sus en nom seu, i al fill segon Abu Abd Allah Muhammad (després Muhammad I al-Mahdi) el va conservar al seu costat com lloctinent i va fer la guerra santa contra els cristians i especialment contra els de Santa Cruz a la desembocadura del Sous, que esdevindria Agadir.
El 1511 se li van adherir els Masmuda i es va fer un primer atac a la posició cristiana de Funti (Teftent, després Agadir) des de la seva base de Tadsi. Aquest atac fou victoriós però sembla que poc decisiu. En aquest temps Muhammad Abu Abd Allah al-Qàïm es va beneficiar del suport dels wattàsides de Marràqueix que el va abastir d'armament. al-Qàïm va tornar a la regió del Draa i no va retornar a Tadsi fins dos anys després. Les tribus Haha i Shiadma se li van sotmetre voluntàriament, i li van demanar ajut contra els atacs cristians. Va anar al seu territori deixant al Sus al seu fill Abu Abd Allah Muhammad com a governador. El 1513 Lleó l'Africà va trobar al fill Muhammad com a governador de la plana i el costat meridional de l'alt Atles, i de fet actuava de manera independent del seu pare absent.
Muhammad Abu Abd Allah al-Qàïm va restar a Foughal al país dels haha, on va morir el 1517 sent enterrat al mausoleu del santó local Abu Abd Allah Sidi Muhammad ibn Sulayman al-Djazuli (després el cos del sant fou traslladat a Marràqueix per Ahmad al-Araj que al mateix temps hi va portar els del seu pare). El seu fill Muhammad I al-Mahdi el va succeir al sud de l'Atles i Ahmad al-Araj va rebre el govern dels territoris al nord de l'Atles.

## Referències

* Enciclopèdia de l'Islam, VI, 884
* Muhammad al-Saghir ibn al-Hadjdj ibn Abd Allah al-Wafrani, Nozhet-el hādi bi akhbar moulouk el-Karn el-Hadi (Histoire de la dynastie saadienne au Maroc : 1511-1670), traduït i publicat per O. Houdas, Ernest Leroux, París, 1889
# Khurri

Khurri o Hurri era un dels primers estats format pels hurrites. En temps del rei hitita Mursilis I (començaments del segle xvi aC) s'esmenta un rei dels hurrites (hurri o khurri a les fonts hitites), que va atacar el territori hitita. Com a sobirans dels hurri es coneixen Tishari (Tishatal) i Arishen (Atalshen).

## Referències

* ↑ Bernabé, Alberto (ed.). Historia y leyes de los hititas: textos del Imperio Antiguo. Tres Cantos: Akal, 2000, p. 104. ISBN 8446011239.

## Bibliografia

* Cassin, Elena; Bottéro, Joean; Vercoeur, Joan. Los Imperios del Antiguo Oriente del Paleolítico a la mitad del segundo milenio (en castellà), 1970, p. . ISBN 84-323-0118-3.