OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Biblioteca de Montserrat

La biblioteca de Montserrat és la biblioteca del Monestir de Montserrat. La biblioteca conté un fons d'uns 300.000 volums, uns 400 incunables (alguns dels quals impresos al monestir mateix), més de 200 papirs egipcis (grecs i coptes) i 2.000 manuscrits (llatins, catalans, castellans, hebreus, àrabs i siríacs), entre els quals cal esmentar el Llibre Vermell de Montserrat.

## Història

Des de la fundació del Monestir de Montserrat, en el segle xi, hi consta l'existència d'obres manuscrites i, des del segle xii, Montserrat va tenir el seu propi scriptorium, molt actiu als segles xiv i xv.
La inauguració d'un taller tipogràfic a Montserrat, promogut per l'abat Cisneros l'any 1499, va afavorir la difusió cultural del monestir.
Durant els segles XVII i XVIII, la biblioteca va créixer i va diversificar els seus fons fins a arribar a reunir, segons que consta, milers d'obres en les seves prestatgeries. El moment més tràgic de la seva història va ocórrer durant les guerres napoleòniques, quan el 1811 el monestir va ser destruït i es va perdre la major part del seu tresor bibliogràfic.
La biblioteca actual té el seu inici a finals del segle xix i, de manera particular, va créixer durant l'abadiat d'Antoni Maria Marcet (1913-1946). En pocs anys el fons de la biblioteca va passar de quinze mil volums a la xifra aproximada de cent cinquanta mil. La guerra civil espanyola, de primer, i, després, la segona guerra mundial van interrompre —o, si més no, van dificultar— les adquisicions. Posteriorment, en els últims decennis, ha estat possible duplicar els seus fons.
Destaquen les seccions de filosofia, teologia, ciències bíbliques, patrologia, litúrgia, música, història de l'art. Així mateix els seus apartats d'història general universal, en particular medieval i d'Europa, d'història de Catalunya i països de la Corona d'Aragó, amb un fons d'històries locals i de la guerra civil d'Espanya.

## Fons

* Monografies: 330.000
* Publicacions periòdiques: 6.000
* Manuscrits: 1.500
* Incunables: 400
* Segle XVI: 3.700
* Gravats: 18.000
* Mapes antics: 500

## Referències

* ↑ «Biblioteca de Montserrat». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «Història». Biblioteca de Montserrat. Arxivat de l'original el 27 de setembre 2015. [Consulta: 28 novembre 2014].

## Enllaços externs

* Biblioteca de Montserrat
* Un passeig per la Biblioteca de Montserrat Arxivat 2010-01-24 a Wayback Machine.
* L'Abat Marcet i la Biblioteca de Montserrat Arxivat 2010-05-06 a Wayback Machine.
# Ca la Paulina (Artés)

Ca la Paulina és una obra del municipi d'Artés (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La casa entremitgera de quatre pisos. Als baixos hi ha dues portes d'entrada amb arc escarser que serveixen d'accés a la casa. El primer pis és ocupat per un balcó sortit, corregut, on hi tenen sortida dues portes i una finestra. La mateixa estructura es repeteix als dos pisos superiors, però els balcons són simples. Les baranes dels balcons són totes treballades en ferro.
Les obertures, tant dels balcons com de les finestres, es troben emmarcades amb pedra arenisca picada.
La resta de la façana és coberta d'esgrafiats amb motius florals. El fons és de color rosa i les parts que sobresurten de color verd. La teulada sobresurt i forma una petita cornisa.

## Història

El carrer de la Barquera es va configurar al llarg del s. XVIII, aquesta casa és una mica posterior a la majoria d'edificacions que l'envolten.
Correspon a finals del s. XIX. Va ser construïda per un fadristern del mas de la Vila de Calders que hi passà a viure. És per aquest motiu que la casa s'havia anomenat "Cal Vila", motiu pel qual avui ja ningú coneix.
El nom actual de "Ca la Paulina" li ve donat pel nom d'una botiga que té als seus baixos.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Ca la Paulina». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 desembre 2015].
# Menes d'Esparta

Menes (en llatí Menas, en grec antic Μηνᾶς) fou un polític espartà.
Va ser un dels encarregats de signar la ratificació de la treva de cinquanta anys signada entre els governs d'Atenes i Esparta l'any 421 aC i també el tractat separat d'aliança que van acordar ambdós estats en el mateix any, segons diu Tucídides.

## Referències

* ↑ 1.Menas a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1034
# Gueudecourt

Gueudecourt és un municipi francès situat al departament del Somme i a la regió dels Alts de França. L'any 2007 tenia 103 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Gueudecourt era de 103 persones. Hi havia 36 famílies de les quals 4 eren unipersonals (4 homes vivint sols), 16 parelles sense fills i 16 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 40 habitatges, 36 eren l'habitatge principal de la família, 2 eren segones residències i 2 estaven desocupats. Tots els 40 habitatges eren cases. Dels 36 habitatges principals, 34 estaven ocupats pels seus propietaris i 2 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 6 tenien tres cambres, 5 en tenien quatre i 25 en tenien cinc o més. 32 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 14 habitatges hi havia un automòbil i a 21 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Gueudecourt el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 8 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 4 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 4 | 45 a 49 | 0 |
| 4 | 40 a 44 | 8 |
| 16 | 35 a 39 | 12 |
| 0 | 30 a 34 | 4 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 8 | 15 a 19 | 16 |
| 4 | 10 a 14 | 12 |
| 8 | 5 a 9 | 12 |
| 4 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 78 persones, 59 eren actives i 19 eren inactives. De les 59 persones actives 51 estaven ocupades (26 homes i 25 dones) i 8 estaven aturades (5 homes i 3 dones). De les 19 persones inactives 9 estaven jubilades, 6 estaven estudiant i 4 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'any 2000 a Gueudecourt hi havia 5 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Gueudecourt a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Gueudecourt a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Gerhard Storch

    Aquest autor és citat en taxonomia animal amb el nom «Storch».
Gerhard Storch (nascut el 21 de maig del 1939 a Frankfurt del Main i mort l'11 d'agost del 2017) fou un paleontòleg alemany que fou director de la secció de zoologia terrestre de l'Institut de Recerca Senckenberg. Entre d'altres, descrigué els gèneres i espècies següents:
* Eomanis (E. waldi) – (E. krebsi) amb Thomas Martin
* Eurotamandua (E. joresi)
* Leptictidium nasutum (amb Adrian Lister)
* Leptictidium tobieni (amb Wighart von Koenigswald).
* Palaeochiropteryx (P. tupaiodon) (amb Jörg Habersetzer)

## Biografia

Storch estudià biologia a Darmstadt, Viena i Frankfurt i es graduà el 1967 amb una tesi sobre la morfologia dels ratpenats. Entre 1967 i 1969 fou investigador de la DFG. Des del 1969 fins al 2004 fou director de la secció de fòssils de mamífers del Forschungsinstitut Senckenberg. A més, entre el 1997 i la seva jubilació el 2004 fou director de la secció de zoologia terrestre.
Storch conduí excavacions a llocs com la Xina, el Marroc, el mar Egeu, Malta i l'Europa central.

## Bibliografia

Aquestes són algunes de les obres de Gerhard Storch:
* Leptictidium nasutum - ein Pseudorhyncocyonide aus dem Eozän der Grube Messel bei Darmstadt (Mammalia, Proteutheria) (amb A. Lister). Frankfurt del Main: Courier Forschungsinstitut Senckenberg, 1985.
* Klassifikation und funktionelle Flügelmorphologie paläogener Fledermäuse (Mammalia, Chiroptera). (amb J. Habersetzer). Frankfurt del Main: Senckenbergiana lethaea, 1987.
* Leptictidium tobieni n sp., ein dritter Pseudorhyncocyonide (Proteutheria, Mammalia) aus dem Eozän von Messel amb (W. von Koenigswald). Frankfurt del Main: Courier Forschungsinstitut Senckenberg, 1987.
* Cochlea size in extant Chiroptera and middle Eocene microchiropterans from Messel. (amb J. Habersetzer). Naturwissenschaften, 1992.
* Messel. Ein Pompeji der Paläontologie. (amb J. Habersetzer i W. von Koenigswald). Stuttgart: Jan Thorbecke Verlag, 1998. ISBN 3799590838.

## Referències

* ↑ Traueranzeige
* 1 2 Haaramo, Mikko. «Mikko's Phylogeny Archive». Mikko's Phylogeny Archive. Mikko Haaramo, 2007. Arxivat de l'original el 2005-11-05. [Consulta: 30 desembre 2007].
* ↑ «Leptictidium nasutum n sp., ein Pseudorhyncocyonide aus dem Eozän der "Grube Messel" bei Darmstadt (Mammalia, Proteutheria).». Senckenbergiana lethaea, 66, 22-07-1985.
* ↑ «Leptictidium tobieni n sp., ein dritter Pseudorhyncocyonide (Proteutheria, Mammalia) aus dem Eozän von Messel». Cour. Forsch.-Inst. Senckenberg, 16-03-1987.
* ↑ «Mahenge Bat». Palaeontologia Electronica. [Consulta: 20 febrer 2008].
# Abu-l-Fat·h Yússuf

Abu-l-Fat·h Yússuf ibn Yaqub Xams-al-Wuzarà Qutb-ad-Din Nidham-al-Mulk fou visir gaznèvida del segle xii.
Es sospita que era germà d'Abu-l-Alà AtÀ ibn Yaqub, àlies Nakuk, que havia servit sota el sultà Ibrahim ben Masud (1059-1099) a Panjab. Va ser visir de Màlik Arslan Xah ibn Massud (1116-1117) i se suposa que va caure junt amb el seu senyor.

## Bibliografia

* C. E. Bosworth, Later Ghaznavids
* C. E. Bosworth, “Abu'l-Fath Yusof,” Encyclopædia Iranica, I/3, p. 287; una versió actualitzada es troba disponible en línia a http://www.iranicaonline.org/articles/abul-fath-yusof-b
# Selecció polonesa de corfbol

La selecció polonesa de corfbol representa la Polska Federacja Korfballu (PFK) a les competicions internacionals de corfbol. La federació polonesa es va fundar l'any 1987 i té la seu a Varsòvia.

## Història

Campionat del Món :
| Any | Campionat | Seu | Classificació |
| 1999 | 6è Campionat del Món | Adelaida (Austràlia) | 9a plaça |
| 2003 | 7è Campionat del Món | Rotterdam (Països Baixos) | 12a plaça |
| 2007 | 8è Campionat del Món | Brno (República Txeca) | 14a plaça |
| 2011 | 9è Campionat del Món | Shaoxing (Xina) | 10a plaça |
| 2015 | 10è Campionat del Món | Gant, Tielen i Anvers (Bèlgica) | 14a plaça |
| 2019 | 11è Campionat del Món | Durban (Sud-àfrica) | 11a plaça |
Campionat d'Europa :
| Any | Campionat | Seu | Classificació |
| 1998 | 1r Campionat d'Europa | Portugal | 7a plaça |
| 2002 | 2n Campionat d'Europa | Catalunya | 10a plaça |
| 2010 | 4t Campionat d'Europa | Països Baixos | 9a plaça |
| 2014 | 5è Campionat d'Europa | Portugal | 8a plaça |
European Bowl :
| Any | Campionat | Seu | Classificació |
| 2005 | 1a European Bowl | Terrassa (Catalunya) | 4a plaça |

## Referències

* ↑ «Federació Polonesa de Korfbal a l'IKF» (en anglès). IKF.
* ↑ «Història del Campionat del Món de Korfbal» (en anglès). IKF. Arxivat de l'original el 2013-09-20. [Consulta: 16 novembre 2011].
* ↑ «Història del Campionat d'Europa de Korfbal» (en anglès). IKF. Arxivat de l'original el 2013-09-20. [Consulta: 16 novembre 2011].
# En nom del poble italià

En nom del poble italià (títol original en italià: In nome del popolo italiano) és una pel·lícula italiana dirigida per Dino Risi, el 1971. Ha estat doblada al català.

## Argument

La mort sospitosa de la jove i bonica Silvana posa el petit jutge Bonifazi sobre la pista del poderós Santonecito; si aquest últim revela en el moment de la investigació defectes detestables, tant de negocis com personals, l'obstinació de Bonifazi tampoc no és exempta de retrets.

## Repartiment

* Ugo Tognazzi: Mariano Bonifazi, el jutge
* Vittorio Gassman: Lorenzo Santenocito
* Ely Galleani: Silvana Lazzarini
* Yvonne Furneaux: Lavinia Santenocito, la dona de Lorenzo
* Enrico Ragusa: Riziero Santenocito, el pare de Lorenzo
* Michele Cimarosa: Casciatelli
* Renato Baldini: Cerioni
* Pietro Tordi: el Professor Rivaroli
* Maria Teresa Albani: la mare de Silvana
* Gianfilippo Carcano: el pare de Silvana
* Simonetta Stefanelli: Giugi Santenocito, la filla
* Vanni Castellani: Sirio, l'amor de Silvana

## Referències

* ↑ esadir.cat. En nom del poble italià. esadir.cat.
* ↑ «In nome del popolo italiano». The New York Times.
# Ca la Pepa Sastre i Ca la Pubilla

Ca la Pepa Sastre i Ca la Pubilla és una casa de Granollers (Vallès Oriental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'una edifici entre mitgeres, de planta baixa i dues plantes pis, amb coberta de teula àrab dues vessants, façana plana, arrebossada, coronada per un senzill ràfec. A la façana destaquen dues finestres de pedra, una d'arc conopial d'esquena d'ase amb traceria a l'intradós flanquejada amb capitells amb motius vegetals i, l'altre d'arc deprimit concau recolzat en dos fins capitells i columnes amb base protegit per guardapols recolzat en capitells amb dues figures a l'arrencada, també cal assenyalar l'escut de pedra treballat en alt relleu amb un sant, una creu i tres ales.
La façana prové d'una reforma portada a terme en la segona meitat del segle xx, amb elements recuperats d'enderrocs de finques del sector.

## Referències

* 1 2 «Ca la Pepa Sastre i Ca la Pubilla». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 octubre 2017].
# Masurques op. 67 (Chopin)

Les Masurques op. 67 són un conjunt de quatre peces per a piano sol compostes per Frédéric Chopin que es van publicar pòstumament l'any 1855. Una interpretació típica de les quatre masurques dura al voltant de set minuts.

## Referències

* ↑ Grimshaw, Kristen. «Mazurkas (4) for piano, Op. 67, CT. 92-95». Allmusic.com. [Consulta: 19 desembre 2011].
# Gerhard Schrader

Gerhard Schrader (25 de febrer de 1903 - 1990) va ser un químic alemany al servei en un principi del nazisme que treballava a una fàbrica d'IG Farben.
Es va especialitzar en el descobriment de nous insecticides com els basats en agents nerviosos com el sarín i el tabun. També va descobrir l'insecticida parathion (E 605).

## Referències

* ↑ Ruthenberg, Klaus. «Schrader, Gerhard». A: Neue Deutsche Biographie 23 (en alemany), 2007, p. 508 [Consulta: 27 setembre 2022].
# Abu-l-Fadl Jàfar al-Iskafí

Abu-l-Fadl Jàfar ibn Mahmud al-Iskafí, més conegut simplement com a Abu-l-Fadl Jàfar al-Iskafí fou un visir abbàssida.
Ocupava un alt càrrec a la cort, però no se sap quin, ni res de la seva carrera. Fou el primer visir del califa al-Mútazz el 866 però va exercir per poc temps; es creu que havia estat imposat pels turcs i que tenia simpaties xiïtes i era poc culte, però atreia moltes simpaties per la seva generositat i els seus donatius. La guàrdia turca va imposar el seu retorn al càrrec de visir el 869. Va restar al càrrec sota al-Muhtadí (869-870) però amb el poder efectiu controlat per Sàïd ibn Màkhlad.

## Bibliografia

* Sourdel, Dominique. Le Vizirat Abbaside de 749 à 936 (132 à 224 de l'Hégire) (en francès). Damasc: Institut Français de Damas, 1959-1960.
# Scinax catharinae

Scinax catharinae és una espècie de granota endèmica del Brasil.

## Referències

* Fordham et al (2006). Scinax catharinae. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 3 gener 2008 (en anglès). (anglès)
# En perill crític

En perill crític és la categoria de major risc assignada a la Llista Vermella de la UICN per una espècie salvatge. En perill crític vol dir que una espècie ha disminuït o disminuirà el seu nombre d'individus en un 80%, durant 3 generacions.
Donat que la UICN no considera extinta una espècie fins que s'han realitzat investigacions exhaustives, hi ha espècies catalogades en perill crític que possiblement estan extintes. En aquest sentit, BirdLife International ha suggerit afegir una nova categoria (Possiblement extinta), per categoritzar aquests tàxons.

## Exemples

Exemples d'animals en perill crític d'extinció:
* Àguila menjadora de mones (entre 180 i 500 individus)
* Amazona vittata
* Anguila
* Ara glaucogularis
* Axolot
* Canis lupus rufus
* Cavall de Przewalski
* Esturió beluga (protegit a Europa des de 1982)
* Foca monjo del Mediterrani (entre 450 i 510 individus vius)
* Foca monjo de Hawaii
* Goril·la del riu Cross (s'estimen uns 280 individus vius)
* Goril·la de muntanya (uns 790 individus)
* Guacamai de Spix (potencialment extint en estat salvatge)
* Kakapú
* Lèmur de nas ample
* Lleopard de l'Amur
* Linx ibèric
* Pseudoryx nghetinhensis
* Speoplatyrhinus poulsoni
* Tonyina
* Tonyina del sud
* Tortuga carei
* Tritó cocodril
Exemples de plantes en perill crític d'extinció:
* Abies beshanzuensis
* Aloe pillansii
* Auerodendron pauciflorum
* Boix fi
* Callicarpa ampla
* Cordia rupicola
* Gardenia brighamii
* Hibiscus fragilis
* Juniperus bermudiana
* Koʻoloaʻula
* Nepenthes clipeata
* Seient de la sogra
* Senecio lamarckianus

## Vegeu també

* Llista d'espècies animals en perill crític d'extinció

## Referències

* ↑ (anglès) «Apes extinct in a generation». BBC, 01-09-2005. [Consulta: 1r setembre 2005].

## Enllaços externs

* (anglès) List of Critically Endangered species identificades a la Llista Vermella de la UICN
# Biblioteca de Nippur

La biblioteca de Nippur és considerada la biblioteca més antiga de la qual es té notícia.
Data del tercer mil·lenni abans de Crist i estava ubicada a l'interior del temple d'Ekur a la ciutat de Nippur, a l'antiga Babilònia. Allà s'emmagatzemaven primitives formes de llibre, consistents en tauletes de fang i rotlles de papir.

## Referències

* ↑ Novelle López, Laura. De la arcilla al e-book. Historia del libro y las bibliotecas. 2a ed. actualitzada, 2019, p. 27-28. ISBN 9781694511843.
* ↑ Peters, John P. «The Nippur Library». Journal of the American Oriental Society, 26, 1905, pàg. 145. DOI: 10.2307/592887 [Consulta: 30 setembre 2019].
* ↑ Hawkesworth, Alan S. The Temple Library of Nippur, p. 770 [Consulta: 30 setembre 2019].
# Camp d'Altabix

El Camp d'Altabix va ser un estadi de futbol situat a la ciutat valenciana d'Elx (Baix Vinalopó), al barri d'Altabix. Inaugurat el 1926, va ser utilitzat com a estadi local de l'Elx CF fins al seu abandonament el 1976, amb la construcció de l'Estadi Martínez Valero. La seua capacitat varia segons les fonts, entre 16.000 i 22.000 espectadors.

## Història

Es va inaugurar el 17 d'octubre de 1926 amb un partit amistós entre l'Elx CF i el Llevant Unió Esportiva que va acabar amb empat a 2 gols. Anteriorment, l'Elx CF disposà d'altres estadis, com el Camp del Clot, el Camp del Cementeri i l'Stadium d'Elx (Camp de Don Jeremies). Inicialment Altabix no era propietat de l'Elx CF, i aquest va pagar el lloguer durant molts anys fins que el va comprar en propietat.
En Altabix, l'Elx CF va ascendir en dos anys de Tercera Divisió a Primera, i per aquest motiu es van haver de construir unes noves graderies que es vengueren als socis, amb la qual cosa el camp d'Altabix va doblar el seu valor i l'estadi va passar a ser de propietat compartida entre l'Ajuntament d'Elx i el club de futbol, amb el 50% cadascun. Finalment, la directiva de l'Elx, encapçalada per Manuel Martínez Valero, va adquirir el total del valor de l'estadi.
Va ser l'estadi oficial de l'Elx CF fins a la inauguració, el 8 de setembre de 1976, del Nou Estadi de l'Elx Club de Futbol (actualment denominat Estadi Martínez Valero). Posteriorment, el 14 de setembre de 1981 van començar les obres d'enderrocament de l'Estadi d'Altabix, i en el seu lloc es van construir diversos blocs de pisos.

## Referències

* 1 2 «Elche-Barcelona 2-1. Debut en Altabix en Primera División (20 de setembre de 1959)» (en castellà). Elche.me.
* 1 2 «Así se presentan los 16» (en castellà). Mundo Deportivo, diumenge, 17 setembre 1967.
* 1 2 «El Estadio» (en castellà). Muchoelche.com.
* ↑ «Se cumplen 30 años del derribo de Altabix» (en castellà). Elx CF, 13-09-2011.

## Enllaços externs

* Partit entre l'Elx CF i el Manchester en 1959 a Altabix
* Enderrocament de la torre del Camp d'Altabix en 1981
# Masmolets

Masmolets és una entitat de població del municipi de Valls, a l'Alt Camp. L'any 2005 tenia 10 habitants censats.
Es troba a uns 3 km al nord del nucli urbà de Valls, a uns 300 m d'altitud, i s'hi accedeix des de la carretera N-240. Depèn eclesiàsticament de Fontscaldes, i des del segle xiii formava part de la universitat de Valls. A més del nucli principal, comprèn un seguit de masos i una petita urbanització anomenada "les Parcel·les de Palau de Reig", a què s'accedeix per un estret camí asfaltat.

## Referències

* ↑ «Masmolets». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Gugiaïta

La gugiaïta és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup de la mel·lilita. Rep el seu nom de la localitat on va ser descoberta, Gugia, a la República Popular de la Xina.

## Característiques

La gugiaïta és un silicat de fórmula química Ca₂Be(Si₂O₇). Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1983. Cristal·litza en el sistema tetragonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la gugiaïta pertany a «09.BB - Estructures de sorosilicats, grups Si₂O₇, sense anions no tetraèdrics; cations en coordinació tetraèdrica [4] i major coordinació» juntament amb els següents minerals: åkermanita, cebollita, gehlenita, hardystonita, jeffreyita, okayamalita, alumoåkermanita, barylita, clinobarylita i andremeyerita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la localitat de Gujia, al comtat de Zhangjiagang de la prefectura de Suzhou, a la província de Jiangsu, a la República Popular de la Xina. També ha estat descrita a l'illa de Yuge, a la prefectura d'Ehime, al Japó; al massís alcalí de Dugdu, a Tuvà, Rússia; així com a la pedrera Locatelli i a la mina Seula, ambdós indrets al mont Camoscio, a Baveno (Piemont, Itàlia).

## Referències

* ↑ «Gugiaite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 28 octubre 2017].
# Glaucó de Teos

Glaucó de Teos (en llatí Glaucon, en grec antic Γλαύκων) fou un gramàtic grec nadiu de Teos, que va escriure sobre l'art de recitar. Aquest autor fou esmentat per Aristòtil (Retòrica III, 1).

## Referències

* ↑ 4.Glaucon of Teos a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 274