OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# John Opie

John Opie (Truro, Anglaterra, 16 de maig de 1761 - Londres 6 d'abril de 1807) fou un pintor anglès molt apreciat en la seva època pels seus retrats, encara que també conegut pels seus quadres històrics.

## Biografia
### Joventut

Opie va néixer a Sant Agnes, un districte miner, a prop a la ciutat de Truro al comtat de Cornualla, Anglaterra. De ben petit es va interessar pel dibuix,t però així mateix tenia inclinacions acadèmiques. A l'edat de dotze anys havia aconseguit obtenir el títol acadèmic en Euclides i va inaugurar una escola nocturna d'aritmètica i escriptura. Abans que transcorregués molt de temps, ja havia obtingut el reconeixement local pels seus retrats. El 1780 va viatjar a Londres, sota el mecenatge del doctor John Wolcot (conegut com el poeta Peter Pindar). Va contreure matrimoni amb Amelia Opie, la qual esdevindria una notable escriptora.
Opie va ser presentat davant la societat com "La meravella de Cornualla" (en anglès "The Cornish Wonder"), per definir-lo com un geni autodidacta. La seva presència va causar tanta sensació, que les carrosses de persones riques bloquejaven l'avinguda on residia, i per molt temps els seus retrats van ser altament sol·licitats, però aquest nivell de popularitat no va durar molt de temps.

### Carrera artística

Opie va decidir millorar les seves tècniques i va començar a treballar amb James Northcote, el qual va expressar: «Alguns artistes pinten per viure; Opie viu per pintar». Al mateix temps, Opie va decidir millorar la seva educació amb estudis de llatí, francès, i literatura anglesa. A més, va resoldre polir les seves maneres provincials, barrejant-se en cercles d'individus cultes i acadèmics. El 1786 va exhibir la seva primera obra d'art històrica, L'assassinat de Jaume I d'Anglaterra, i l'any següent Assassinat de Rizzio. Aquesta última obra pictòrica va ser reconeguda amb molt bona crítica, i Opie va ser triat immediatament per ser associat de la Royal Academy, i va convertir-se'n en membre el 1788. Així mateix, se li va encarregar que pintés cinc temàtiques artístiques per a la Galeria Boydell Shakespeare, basades en l'obra del dramaturg William Shakespeare. Aquestes pintures van ser publicades en la primera edició il·lustrada Boydell de l'obra de Shakespeare.

## Galeria

* John Opie's paintings
* The Murder of Rizzio, 1787
* Amelia Opie, 1798
* Henry Fuseli
* Philip Beaver, c.1805
* Thomas Girtin

## Referències

* ↑ «John Opie» (en anglès). BBC. [Consulta: 29 maig 2015].
* ↑ «John Opie» (en anglès). Britannica. [Consulta: 29 maig 2015].
* ↑ «Portrait of a Lady in the Character of Cressida exhibited 1800» (en anglès). Tate. [Consulta: 29 maig 2015].
# Casa de Joan Navarra

Casa de Joan Navarra és una obra de Sant Cugat del Vallès (Vallès Occidental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Cas de dos cossos segons la parcel·lació tradicional per a les cases urbanes d'un cos que s'emprà en l'eixample de la plaça de Barcelona.
Fou objecte d'una reforma de façana als anys 50, en la qual s'introduí el portal de punt rodó adovellat, que no pertanyia a la construcció primitiva. Aquest portal procedeix de la casa del carrer Major, 9. La resta d'obertures estan emfatitzades amb una faixa en els brancals i llinda.

## Història

Fins a la reforma dels anys 50 era un conjunt de dues cases realitzades segons un projecte de l'arquitecte Emili Sala Cortés i llicència d'obres sol·licitada pel senyor Joan Navarra el 6 d'agost de 1871.
Els plànols de l'arquitecte Emili Sala i Cortés dibuixen una façana classicista de gran rigor acadèmic.
Els renoms d'aquesta casa eren: cal Navarra, cal Guillem i ca la Marieta Lleté.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa de Joan Navarra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 17 maig 2021].
# Valeriano Bozal Fernández

Valeriano Bozal Fernández (Madrid, 24 de novembre de 1940 - 2 de juliol de 2023) fou un filòleg hispànic, historiador, filòsof i historiador de l'art espanyol, especialitzat en literatura i estètica hispànica i, més concretament, en estudis sobre l'art a Espanya. Treballà com a professor catedràtic a la Universitat Complutense de Madrid. Així mateix, destaca com a estudiós de l'obra de Francisco de Goya, sent aquest tema recurrent en les seves conferències.
Fou també col·laborador habitual del Museu del Prado, que el distingí amb diversos premis. Ha presentat també nombroses exposicions d'aquesta institució, especialment sobre Goya. Ha col·laborat també amb la redacció de l'Enciclopèdia del Museu del Prado, projecte col·laboratiu del qual va formar part redactant gran part de les veus que la componen. És especialment important la seva obra sobre Goya, per la qual ha rebut gran quantitat de premis en la categoria d'Història de l'Art. També ha escrit sobre altres mestres de la pintura, com Piero della Francesca.

## Llibres publicats

* Una alternativa para la enseñanza, Madrid, Centropress, S.L., 1977. ISBN 8440028601
* El arte del siglo XX : La construcción de la vanguardia (1850-1939), Madrid, Cuadernos para el Diálogo, 1978. ISBN 8480260629
* Sátira y tragedia, las imágenes de Castelao, Sada, Do Castro, 1987. ISBN 8474923379
* Antes del informalismo. Arte español, 1940-1958: colección de arte contemporáneo, Madrid, Museo Nacional Centro de Arte Reina Sofía, 1996. ISBN 8445127322
* Arte y ciudad en Galicia, siglo XIX, Santiago de Compostela, Fundación Caixa Galicia, 1990. ISBN 8450592178
* Goya y el gusto moderno, Madrid, Tf, 1997. ISBN 8420671274
* Pinturas negras de Goya, Madrid, Tf, 1997. ISBN 8489162751
* Johannes Vermeer de Delft, Madrid, Tf, 2003. ISBN 8495183749
* Arte solidario. Exposición conmemorativa del primer aniversario de los atentados en las estaciones de Atocha, El Pozo y Santa Eugenia, Madrid, Comunidad de Madrid, 2005. ISBN 8445127322
* Francisco Goya, vida y obra, Madrid, Tf (Aficiones, 5-6), 2005, 2 vols. ISBN 9788496209398

## Referències

* ↑ Cedillo, J. «Muere Valeriano Bozal, reputado historiador y crítico de arte, a los 82 años» (en castellà). El Cultural, 02-07-2023. [Consulta: 2 juliol 2023].
* ↑ Riaño, Peio H. «Muere Valeriano Bozal, el maestro de instituto que cambió la mirada de la historia del arte» (en castellà). El Diario, 02-07-2023. [Consulta: 2 juliol 2023].
* ↑ Colaboradores en la Enciclopedia del Prado.
* ↑ Fitxa de "Piero della Francesca", de Bozal.
# Dama de Warka

La Dama de Warka, o Màscara de Warka, també anomenada col·loquialment és una obra sumèria de marbre blanc, anterior a l'any 3.000 abans de Crist i considerada una de les primeres representacions artístiques del rostre humà. Va ser esculpida per la civilització sumèria, considerada com la primera i més antiga civilització de la història i que es va estendre pel sud de Mesopotàmia, entre la zona dels rius Tigris i Eufrates, avui Iraq. Warka és el nom amb què es coneix avui la localitat que cap al 3000 aC va veure néixer la ciutat d'Uruk, inventora de la primera escriptura humana, el cuneïforme.

## Referències

* ↑ «El saqueig d'escultures i obres de valor incalculable, l'altra factura de la guerra a l'Iraq». TV3. CCMA, 02-05-2003. [Consulta: 16 octubre 2019].
* ↑ Leick, Gwendolyn. Mesopotamia : la invención de la ciudad. Barcelona: Paidós, 2002. ISBN 8449312752.

## Bibliografia

* Asimov, Isaac (1986). «Los sumerios - La guerra». El Cercano Oriente. Madrid: Alianza Editorial. ISBN 978-84-206-3745-7.
* Margueron, Jean-Claude (2002). «La época del Dinástico Arcaico». Los mesopotámicos. Fuenlabrada: Cátedra. ISBN 84-376-1477-5.
* Van De Mieroop, Marc. A History of the Ancient Near East. Blackwell Publishing: Malden, 2005. ISBN 0-631-22552-8
* Margueron, Jean-Claude (2002). Los mesopotámicos. Fuenlabrada: Cátedra. ISBN 84-376-1477-5.
# Sonvico

Sonvico és un municipi del cantó de Ticino (Suïssa), situat al districte de Lugano.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].
# Portada/efemèride juliol 12

Estàtua de Cao Xueqin a Pequín.
« 11 de juliol · 12 de juliol · 13 de juliol »
# Jordi Codina i Rodríguez

Jordi Codina i Rodríguez (Barcelona, 27 d'abril del 1982) és exfutbolista professional català que jugava a la demarcació de porter.

## Trajectòria

Va començar a destacar com a futbolista al planter del RCD Espanyol, des d'on es va incorporar el 2002 al Juvenil del Reial Madrid amb 20 anys. Després d'una bona temporada, va aconseguir pujar al Reial Madrid B.
Va debutar a la Segona Divisió a la temporada 2005/06, amb el Reial Madrid Castella, al camp de l'Sporting de Gijón.
A la temporada 2007/08 va aconseguir arribar al primer planter del conjunt blanc, encara que no va gaudir de gaires opcions per jugar en tenir per companys a dos porters de nivell internacional com Iker Casillas i Jerzy Dudek. Va debutar a l'últim partit de la temporada, jugant de titular al Reial Madrid 5 - Llevant UE 2.
A la temporada següent no va disputar cap minut amb el conjunt blanc, sent traspassat al Getafe CF al juny de 2009. El Reial Madrid CF es reservà una opció de compra pel porter barceloní.

## Palmarès

| Títol | Equip | País | Any |
| Lliga espanyola | Reial Madrid | Espanya | 2008 |
| Supercopa d'Espanya | Reial Madrid | Espanya | 2008 |

## Referències

* ↑ «El Getafe arriba a un acord amb el Real Madrid per Codina» (en castellà). Diari AS, 29-06-2009. [Consulta: 29 juny 2009].

## Enllaços externs

* Perfil del jugador al web oficial del Real Madrid (castellà)(anglès)(japonès)
* Perfil del jugador al web oficial de la UEFA Arxivat 2007-12-26 a Wayback Machine. (castellà)(anglès)(francès)(alemany)(italià)
* Estadístiques a transfermarkt.de (alemany)
# Crispí

Crispí és el nom dels següents personatges:
* Crispí, personatge romà exemple de mal poeta
* Crispí, retòric grec
* Crispí de Làmpsac, escriptor grec
* Tit Crispí, magistrat romà
* Quinti Crispí, branca de la gens Quíntia.
* Rufi Crispí, cavaller romà prefecte del pretori
* Sant Crispí de Soissons, patró dels sabaters.
* Sant Crispí d'Écija, bisbe l'Écija i màrtir al segle iv.
# Cases del carrer de les Monges

Les Cases del carrer de les Monges són un conjunt arquitectònic d'especial interès per al tram comprès entre les interseccions de la Carretera i Cardenal Payà al carrer de la Constitució, al terme municipal de Beneixama. El nom donat a aquest carrer es deriva tradicionalment de la presència d'un convent de Germanes Carmelites de la Caritat, on l'any 2010 es trobava la Fundació Elena Santonja.
Aquestes cases daten de finals del segle segle xix i principis del segle xx i presenten un interessant conjunt de façanes, amb motius i detalls del segle xix i modernistes. Són de les anomenades «dels senyorets» i mostren la puixança econòmica de determinades famílies de l'època a Beneixama.
Alguna d'elles té taulells ceràmics amb imatges de sants. La majoria de taulells que apareixen a les socolades, als voladissos i als contramarcs de les finestres i les portes d'entrada són de taulelleria de Manises, els anomenats «hidràulics». Tenen motius diversos, predominant-hi les flors, les sanefes i alguns elements d'ocells d'inspiració orientalista.
D'entre tot el conjunt de cases, destaca l'anomenada «dels lleons», per tal com hi apareixen uns caps de lleó d'estil modernista com a motllures decoratives als balcons de la façana. A les vores dreta i esquerra també trobarem excel·lents exemples de la combinació de diversos estils arquitectònics a l'hora de dissenyar una façana.

## Referències

* ↑ Terra, Ensumant La. «Ensumant la terra: Caminada per l'Alcoià: de Beneixama a Banyeres de Mariola. 23/11/2019», diumenge, 1 desembre 2019. [Consulta: 28 novembre 2021].
* ↑ «Edificis de Beneixama». Arxivat de l'original el 2021-11-28. [Consulta: 28 novembre 2021].
* ↑ «Fundación Elena Santonja | Página Oficial del Ayuntamiento de Beneixama», 06-11-2017. [Consulta: 28 novembre 2021].
* ↑ «Beneixama. Al nord del terme, servint de frontera natural amb Fontanars dels Alforins, es troba la Serra de Beneixama, que compta amb altures que superen els 90 m». Arxivat de l'original el 2021-11-28. [Consulta: 28 novembre 2021].
# Valerian Gracias

Valerian Gracias (23 d'octubre de 1900, Karachi, Índia britànica – 11 de setembre de 1978, Bombai, Índia) va ser un cardenal catòlic indi. Serví com a arquebisbe de Bombai entre 1950 fins a la seva mort; i va ser elevat al Col·legi Cardenalici el 1953 pel Papa Pius XII.

## Biografia

Valerian Gracias va néixer a Karachi, fill de José i Carlota Gracias. Els seus pares eren de Dramapur/Navelim, Goa, treballadors a Karachi. Va estudiar a l'Institut de Sant Patrici de Karachi, després al seminari de Mangalore i després al Seminari Pontifici de Kandy, a Ceilan, on va obtenir el doctorat en teologia, acabant els estudis a la Pontifícia Universitat Gregoriana de Roma. Va ser ordenat prevere el 3 d'octubre de 1926 a Kandy. Inicialment prestà el seu ministeri a Bandra. Entre 1929 i 1937 va ser secretari de l'arquebisbe de Bombai Joachim Lima SJ i canceller diocesà de l'arquebisbat de Bombai.
Entre 1937 i 1946 continuà la seva activitat a l'arquebisbat de Bombai, dedicant-se particularment als diaris catòlics. Al desembre de 1941 va ser el primer indi que va ser nomenat rector de la Catedral del Sant Nom de Bombai. El 16 de maig de 1946 va ser elegit bisbe titular de Tenneso i bisbe auxiliar de Bombai. Va ser consagrat bisbe el 29 de juny d'aquell any per Thomas Roberts SJ, arquebisbe de Bombai com a consagrador principal, amb els bisbes com a Victor Fernandes i Thomas Pothacamury co-consagradors.
El 4 de desembre de 1950 va ser promogut a arquebisbe de Bombai. Quatre dies després, el 8 de desembre, presencià a Roma la proclamació del dogma de la Immaculada Concepció. El Papa Pius XII l'elevà al rang de cardenal durant el consistori del 12 de gener de 1953, sent el primer cardenal indi. El 15 de gener rebé el títol cardenalici de Santa Maria in Via Lata, diaconia elevada a títol pro illa vice. Gracias va ser considerat com a conservador.
Va presidir la Conferència Episcopal de l'Índia entre 1954 i 1972. Participà en el conclave de 1958 que elegí el Papa Joan XXIII i al de 1963 que elegí a Pau VI. Assistí al Concili Vaticà II (1962-1965), i conjuntament amb Joseph Ritter, assistí a Grégoire-Pierre Agagianian en el lliurament dels missatges de clausura del Concili el 8 de desembre de 1965. Caient malalt de càncer al maig de 1978, no va poder participar en el d'agost de 1978, que elegí a Joan Pau I. Va morir a Bombai l'11 de setembre, sent sepultat a la catedral de la ciutat.
El 26 de gener de 1966 va rebre el prestigiós premi Padma Vibhushan.

## Referències

* ↑ Profiles of eminent Goans, past and present by J. Clement Vaz, p. 45
* ↑ TIME Magazine. A Cardinal for India Arxivat 2013-08-23 a Wayback Machine. gener 5, 1953
* ↑ TIME Magazine. In Search of a Pope Arxivat 2012-10-15 a Wayback Machine. agost 21, 1978
* ↑ Christus Rex. To Youth
* 1 2 TIME Magazine. Milestones Arxivat 2013-08-23 a Wayback Machine. setembre 25, 1978

## Fonts

* Biografia a la pàgina Cardenals de Salvador Miranda (anglès)
* Valerian Gracias a la pàgina www.catholic-hierarchy.org (anglès)
# Summerfield

«Summerfield» té aquests significats:
* Summerfield (Carolina del Nord)
* Summerfield (Illinois)
* Summerfield (Kansas)
* Summerfield (Ohio)
# Porta Quirinalis

La Porta Quirinalis era una de les portes de la Muralla Serviana, que s'obria entre la Porta Salutaris i la Porta Col·lina. La porta estava situada al turó del Quirinal, just al nord del temple de Quirí.

## Descripció

Prop del lloc on se suposa que hi havia l'antiga porta, sota la Via delle quattro Fontane, s'han descobert restes d'uns graons construïts amb tuf en el sistema d'opus quadratum, que podrien correspondre a l'escala d'accés a la porta.

## Referències

* ↑ Platner, Samuel Ball; Thomas Ashby. A topographical dictionary of ancient Rome. Berlin: Weidmann, 1932, p. 414-415.
# Jordi Cocalàs

Jordi Cocalàs (en llatí Georgius Cocalas, en grec antic Γεώργιος Κωκαλᾶς) va ser un dels principals caps militars del bàndol de Joan V Paleòleg en el període de la guerra civil (1341-1347) entre aquest emperador i Joan VI Cantacuzè.

## Referències

* ↑ Joan Cantacuzè. Història, II, 93, 94
* ↑ Smith, William (ed.). «Georgius Cocalas». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 25 desembre 2022].
# Crispino e la comare

Crispino e la comare és una òpera buffa en tres actes composta pels germans Luigi i Federico Ricci, sobre un llibret de Francesco Maria Piave.
Es va estrenar al Teatro San Benedetto de Venècia el 28 de febrer de 1850. L'obra es va fer molt popular a Itàlia i a tot Europa en la segona meitat del segle xix. Es va fer molt coneguda gràcies a les companyies italianes d'òpera que feien gires a Amèrica i a Àsia. Es va estrenar a Catalunya i Espanya el 18 de març de 1854, al Gran Teatre del Liceu de Barcelona. Més tard es va estrenar a Londres, al St James's Theatre, el 1857, a Calcuta el 1867 i a Melbourne el 1871. El 1879 es va interpretar en el Teatre Real de Madrid, un escenari al qual va tornar regularment en temporades successives. És considerada una de les millors òperes bufes italianes del segle xix.

## Personatges

| Paper | Veu | Repartiment de l'estrena 28 de febrer de 1850 |
| Crispino Tacchetto, sabater | baix | Carlo Cambiaggio |
| Annetta, esposa de Crispino | soprano | Giovannina Pecorini |
| Lisetta | mezzosoprano | Paolina Prinetti |
| La bruixa | mezzosoprano | Giovannina Bordoni |
| Fabrizio, metge | baríton | Luigi Rinaldini |
| Mirabolano, metge i farmacèutic | baix | Luigi Ciardi |
| Contino del Fiore, noble toscà | tenor | Giuseppe Pasi |
| Don Asdrubale di Caparotta, propietari sicilià | baix | Angelo Guglielmini |
| Bortolo, paleta | tenor |

## Argument

L'acció se situa a la Venècia del segle xvii.
Crispino és un pobre sabater que amb prou feines pot guanyar-se la vida amb el seu treball. Se li apareix una misteriosa dama (la Bruixa, la comare que és, en realitat, la Mort) que li anima a exercir la medicina, malgrat que ni tan sols sap llegir. Crispino té èxit en aquesta professió, amb l'ajuda de la Mort: si Crispino la veu, és que el pacient no té remei i, si no, guarirà recepti el que recepti. Així, el nou doctor és capaç de predir la curació de Bortolo i Lisetta i la mort d'Asdrubale. No obstant això, l'èxit se li puja al cap i comença a maltractar la seva esposa, l'Annetta. La Bruixa li fa adonar-se dels seus errors i l'amenaça de mort. Cristino se'n penedeix i es reconcilia amb Annetta.

## Referències

* ↑ «Almannaco 28 Febrer 1850» (en italià). AmadeusOnline. Arxivat de l'original el 22 de gener 2015. [Consulta: 29 agost 2010].

## Enllaços externs

* Crispino e la comare, partitura lliure a IMSLP
* Llibret a archives.org [Consulta: 19 març 2018]
# Cases dels Periodistes

Les Cases dels Periodistes són un conjunt de cases del barri barceloní de la Font d'en Fargues.

## Història

La Cooperativa de Periodistes es va acollir a la llei de les Casas Baratas de 1911 i van fer un projecte per construir 70 xalets entre els sectors de la Salut (a Gràcia), de Fargues i de la Mulassa.
El salari que es fixava per poder-se acollir a la llei de les Cases Barates de 1911 era massa baix pels periodistes. La pressió política i social que van fer va aconseguir modificar la llei. El nou reglament fixava 5.000 pessetes anuals com a sou màxim per accedir als beneficis de la llei. Malgrat tot, el grup de la Salut no van aconseguir la qualificació adequada. Els periodistes justificaven que tan digne de protegir era l'obrer de brusa i espardenya com ells que eren obrers que calia que vestissin millor i necessitaven habitatges en consonància.

## Grups
### De la Mulassa

Es van construir vuit xalets entre el carrer Peris Mencheta (llavors passeig Font de la Mulassa) i el carrer Maryland, que als anys vint li fou canviat el nom pel de Marquès de Foronda, president de la Companyia de Tramvies de Barcelona i que havia concedit bitllets de lliure circulació als periodistes perquè es poguessin traslladar de les redaccions dels diaris, a casa seva. Es van inaugurar el 1917.
Encara podem veure en peu i rehabilitades quatre torres a Peris Mencheta, amb una antiga torre d'aigua, i dues al carrer Marquès de Foronda. L'abastament d'aigua va ser un maldecap constant per als habitants de les torres. Per això es va optar per fer un pou i una torre d'aigua que subministrés a les vuit cases.
Un altre exemple és la Torre Maria, on viuria temporalment Antoni Rovira i Virgili.

### D'en Fargues

El de Fargues va ser el segon grup a construir entre 1918 i 1919 (el primer va ser el de la Mulassa). Es van fer sis xalets:
* al carrer Verdi (actualment, carrer de Pedrell): casa Altimis (existent), casa Garcia-Anné (existent), casa Eduard Solà (ara és una casa de pisos);
* i al carrer Frederic Rahola: la casa Almerich (enderrocada l'abril de 2016), la casa Manuel Miralles (ara és una casa de pisos) i la casa Pérez-Carrasco (és l'escola Petit Príncep).

## Referències

* 1 2 Rutes històriques pel Districte d'Horta-Guinardó
* ↑ Reportatge Les cases dels periodistes, TV3, 30 març 2013

## Bibliografia

* Bou i Roura, Lluís. Ajuntament de Barcelona. Itineraris Horta-Guinardó. Ajuntament de Barcelona, 2002. Dipòsit legal B.22.877-2002. ISBN 84-7609-991-6.
# Xove

Xove és un municipi costaner de la província de Lugo, a Galícia. Pertany a la comarca d'A Mariña Occidental.
Es troba a la zona de les Rías Altas del mar Cantàbric que en contrast amb les Rías Baixas del mar Atlàntic oferixen un paisatge més abrupte amb una costa molt retallada, molt bons abrics, un gran onatge i molta riquesa en pesca, a més d'espaioses platges de sorra blanca i fina, alguna de les quals es troba encara en estat semisalvatge de gran bellesa. Dintre del terme i en la parròquia de Xuances es troba l'església de San Pedro de Xuances composta de tres naus de dos trams amb arc escarser en l'entrada.

## Parròquies

* Lago (Santa Eulalia)
* O Monte (Santo Isidoro)
* Morás (San Clemente)
* Portocelo (San Tirso)
* A Rigueira (San Miguel)
* Sumoas (Santo Estevo)
* Xove (San Bartolo)
* Xuances (San Pedro)
# Vall de Parvati

La Vall de Parvati és una vall de l'Índia a Himachal Pradesh, avui dia en part classificada com a santuari animal (amb el nom de Kanawar) amb centre a Parbati, per protecció de la cabra de l'Himàlaia.
Antigament fou part del principat de Bashahr i modernament forma part dels districtes de Kullu i de Lahul i Spiti. LA formen la part del Sutlej superior i limitada al nord per la vall del Spiti (districte de Lahul i Spiti); a l'est per territori de la Xina; i al sud per les comarques de Bashahr propi i Tehri (districtes de Simla i Kinnaur). La superfície és d'uns 4.500 km². El 1901 consta amb una població de 17.741. La vall fa uns 80 km de llarg i la seva amplada mitjana és d'uns 60 km. Al segle xix la vinya abundant permetia elaborar un bon vi però una malaltia va matar els ceps i només un quart va sobreviure, si bé posteriorment es va recuperar lentament. La població és una barreja de tibetans i indis, dominant els primers al nord mentre al sud predominen els aris. Entre els primers predomina el budisme i entre els segons l'hinduisme. La llengua també segueix els mateixos criteris, tibetà i dialectes hindis. Les principals viles són Sangnam i Kanum.
Al començament del segle xix el kanawaris van fer front sols a la invasió dels gurkhes de Nepal; tallant els ponts i comunicacions van aconseguir resistir als invasors i finalment els gurkhes hi van fer un tractat pel qual podien conservar la llibertat a canvi d'un tribut d'11.250 rupies, abandonant la vall.

## Referències

* ↑ Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.