OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Petite Aiguille Verte

La Petite Aiguille Verte, o Petite Verte, és un cim del massís del Mont-Blanc amb una alçada de 3512 m. Es troba davant de l'Aiguille Verte formant part de l'aresta que fa de partió entre les glaceres d'Argentière i la Vallée Blanche. La seva fàcil ascensió per terreny mixt i la velocitat de la seva ascensió des del cim del telefèric dels Grands Montets el converteixen en un cim popular pels alpinistes novells.

## Referències

* 1 2 «Petite Aiguille Verte : Climbing, Hiking & Mountaineering : SummitPost».

## Vegeu també

* Aiguille Verte
# Pierre Nicole

Pierre Nicole (Chartres, 19 d'octubre de 1625 − París, 16 de novembre de 1695) va ser un teòleg francès considerat un dels principals autors jansenistes. Entra en contacte amb el monestir de Port Royal des Champs través de la seva tia, Maria dels Àngels Suireau, que és abadessa de Port Royal. Dedica part del seu temps ensenyant a les escoles petites de Port-Royal. També va estudiar el pensament de Sant Agustí i de Tomàs d'Aquino, que li permet, en 1649, ser batxiller en teologia. No obstant això, no obté la seva llicenciatura en teologia, a causa dels disturbis que en aquest moment hi ha a la Universitat al voltant de cinc propostes dels Agustins de Jansen. Després es va retirar a Port Royal des Champs, a invitació dels jansenistes, especialment d'Antoine Arnauld. Va ser gran amic del filòsof Blaise Pascal.

## Enllaços externs

* breu biografia de Pierre Nicole
* Vida de Pierre Nicole
# Pere Nicolau i Bover

Pere Nicolau i Bover (Palma, 1948) és un arquitecte mallorquí conegut per haver projectat el Parc de Mar i la terminal de l'aeroport de Son Santjoan. La seva obra es considera dins el racionalisme lligat al regionalisme.
Nicolau es titulà el 1971 a l'Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona. Amb altres professionals, formà part d'un grup anomenat Zócalo, que el 1978 aconseguí el primer premi en el concurs per a realitzar el parc de la Mar de Palma. Una altra obra d'impacte a Mallorca, en col·laboració amb l'arquitecte Jaume Martínez, fou la projecció i direcció entre el 1987 i el 1993 de la rehabilitació del Gran Hotel de Palma, obra de Lluis Domenech i Muntaner, per convertir-lo en la seu de la Fundació “la Caixa” a les Illes Balears. Dissenyà el nou edifici terminal de l'aeroport de Son Sant Joan (Palma), projectà l'hotel Hilton Sa Torre de Llucmajor amb rehabilitació de les cases de la possessió de Sa Torre, la clínica Planas a Palma, entre d'altres.

## Referències

* 1 2 «Pere Nicolau i Bover». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Pere Nicolau Bover Arquitectura». [Consulta: 22 juny 2015].
# Khàlid ibn Abd-Al·lah al-Qasrí

Khàlid ibn Abd-Al·lah al-Qasrí al-Bajalí (àrab: خالد بن عبد الله القسري البجلي, Ḫālid b. ʿAbd Allāh al-Qasrī al-Bajalī) fou un general i governador omeia, membre del clan Qasr de la tribu Bajila i considerat proper al grup iemenita, però el clan era poc potent i de fet era neutral entre mudarites i iemenites. El seu besavi Àssad ibn Karz i el seu avi Yazid ibn Àssad foren considerats companys del Profeta, però anteriorment el seu rebesavi fou un esclau jueu i la seva mare era cristiana.
Fou nomenat governador de la Meca però les dates són incertes tot i que seria anteriorment al 705 (quan va morir el califa Abd-al-Màlik ibn Marwan, i fins vers almenys el 715 quan hauria estat revocat pel nou califa Sulayman ibn Abd-al-Màlik. Entre aquesta revocació i el seu nomenament com a governador de l'Iraq només és esmentat com un dels que fou enviat per oferir l'aman a Yazid ibn al-Muhàl·lab en un intent d'evitar la seva revolta. La data tradicional del seu nomenament és el 724 però és incert si fou el 105 de l'hègira (723/724) o el 106 (724/725) tot i que se sap que el va nomenar Yazid (II) ibn Abd-al-Màlik, que fou califa fins al 724. El seu nomenament fou ben acollit pels iemenites i mal collit pels mudarites (als que havia afavorit el predecessor Úmar ibn Hubayra).
Als darrers anys del seu govern va haver de reprimir algunes revoltes herètiques: la del kharigita Bahlul ibn Bixr aix-Xaybaní, els wusafa xiïtes (a Kufa) dirigits per Mughira ibn Saïd, i la de Wazir aix-Xakhtiyaní a al-Hira, tots tres el 737. És esmentat també en l'execució d'al-Jad ibn Dírham ad-Darimí. Periòdicament el Khurasan i les províncies orientals foren posades sota la seva autoritat però delegava els seus poders, per exemple al Khurasan en el seu germà Àssad ibn Abd-Al·lah (724) i després en Aixras ibn Abd-Al·lah as-Sulamí (727); posteriorment el califa va nomenar ell mateix els governadors de Khurasan. A Bàssora va designar representant a Bilal ibn Abi-Burda.
Fou revocat del càrrec el 738 i va ser empresonat durant divuit mesos a Kufa. Després va poder anar a viure a Russafa (on el califa Hixam ibn Abd-al-Màlik tenia la cort) i després a Damasc. Quan va pujar al tron califal al-Walid II ibn Yazid (743–744) fou lliurat per aquest al seu successor al govern de l'Iraq, Yússuf ibn Úmar ath-Thaqafí que el va sotmetre a tortures de les quals va morir (743/744).

## Vegeu també

* Thabir

## Bibliografia

* Enciclopèdia britànica (en línia)
* www.islamiccoins.ancients.info
* Studies in the History and Archaeology of Jordan. Editat per Adnan Hadidi
# Jocs Olímpics d'Estiu de 1940

Els Jocs Olímpics d'Estiu de 1940, oficialment Jocs de la XII Olimpíada, havien de ser els jocs que s'havien de disputar a la ciutat de Tòquio (Japó) entre els dies 21 de setembre i 6 d'octubre de 1940. A conseqüència de la Segona Guerra Mundial (1939-1945) foren cancel·lats.

## Antecedents

El 31 de juliol de 1936 el Comitè Olímpic Internacional (COI), en reunió a la ciutat de Berlín (Alemanya), decidí atorgar la celebració dels Jocs Olímpics d'estiu de 1940 a la ciutat japonesa de Tòquio de forma unànima.
Amb l'esclat de la Segona Guerra Sinojaponesa l'any 1937 Tòquio fou reemplaçada per la ciutat de Hèlsinki (Finlàndia), passant a realitzar-se els Jocs entre els dies 20 de juliol i 4 d'agost de 1940. L'esclat de la Segona Guerra Mundial finalment comportà la suspensió dels Jocs d'aquell any.
Posteriorment Hèlsinki organitzà els Jocs Olímpics d'Estiu de 1952 i Tòquio els Jocs Olímpics d'Estiu de 1964.

## Esports a disputar

En aquests Jocs es pretenia incorporar al programa olímpic de forma oficial el vol sense motor, després de la seva presència en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1936 celebrats a la ciutat de Berlín com a esport de demostració. Amb la suspensió dels Jocs d'aquell any aquest esport mai més ha estat considerat per formar part del programa olímpic.
# Pàvlivka (Djankoi)

* Per a altres significats, vegeu «Pàvlivka».
Pàvlivka (en ucraïnès: Павлівка, en rus: Павловка, Pavlovka) és un poble de la República Autònoma de Crimea, a Ucraïna, que el 2014 tenia 354 habitants. Pertany al districte rural de Djankoi. Fins al 1948 la vila es deia Kerleüt.

## Referències

* ↑ «Приказ Минкомсвязи России «О внесении изменений в Российскую систему и план нумерации, утвержденные приказом Министерства информационных технологий и связи Российской Федерации от 17.11.2006 № 142»». Минкомсвязь России. Arxivat de l'original el 2017-07-05. [Consulta: 24 juliol 2016].
* ↑ «Новые телефонные коды городов Крыма». Крымтелеком. Arxivat de l'original el 2016-05-06. [Consulta: 24 juliol 2016].
# Scybalistodes

Scybalistodes és un gènere d'arnes de la família Crambidae descrit per Eugene G. Munroe el 1964.

## Taxonomia

* Scybalistodes fortis
* Scybalistodes illosalis (Dyar, 1914)
* Scybalistodes periculosalis Dyar, 1908
* Scybalistodes prusalis (Druce, 1895)
* Scybalistodes reducta
* Scybalistodes regularis
* Scybalistodes rivuloides
* Scybalistodes vermiculalis
* Scybalistodes violetalis

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». Global Information System on Pyraloidea. [Consulta: 10 febrer 2011].

## Enllaços externs

* Pitkin, Brian; Jenkins, Paul. «Search results Family: Crambidae» (en anglès). Butterflies and Moths of the World. Natural History Museum.
# Gai Carrines el Jove

Gai Carrines el jove (en llatí Caius Carrinas o Gaius Carrinas) va ser un militar romà. Era fill de Gai Carrines, que havia estat membre del partit popular romà. Formava part segurament de la gens Àlbia, una antiga família romana.
L'any 45 aC Juli Cèsar el va enviar a Hispània contra Sext Pompeu, però no va aconseguir cap victòria i aviat va ser substituït per Gai Asini Pol·lió. L'any 43 aC, en establir-se el triumvirat, va ser nomenat cònsol per la resta de l'any junt amb Publi Ventidi. El 41 aC va rebre el govern d'Hispània on va lluitar contra el maurità Boccus II. El 36 aC va ser enviat amb tres legions contra Sext Pompeu a Sicília. El 31 aC va ser nomenat procònsol a la Gàl·lia i va derrotar els mòrins i altres tribus gal·les i va expulsar els sueus a l'altre costat del Rin, fets pels que va rebre els honors del triomf l'any 29 aC.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 615.
# Sabinià (usurpador)

Sabinià (en llatí Sabinianus) va ser el líder d'una revolta contra Gordià III a Àfrica.
Es va proclamar emperador amb els soldats sobre els que tenia autoritat, però després de ser derrotat pel governador de Mauretània l'any 240, els seus partidaris el van conduir a Cartago i el van lliurar a les autoritats imperials.

## Referències

* ↑ Meckler, Michael. «Gordian III (238-244 A.D.)» (en anglès). De Imperatoribus Romanis. [Consulta: 8-II-2019].
# Mantidactylus lugubris

Mantidactylus lugubris és una espècie de granota de la família dels mantèl·lids endèmica de Madagascar.
El seu hàbitat natural inclou boscos baixos i secs, l'estatge montà, sabanes seques, prats tropicals o subtropicals a gran altitud, rius i zones prèviament boscoses, ara molt degradades.

## Referències

* Fordham et al (2006). Mantidactylus lugubris. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 5 gener 2008 (en anglès). (anglès)
# Luis Ortiz González

Luis Ortiz González (Madrid, Espanya 1932 - 2006) fou un polític espanyol que va ser Ministre d'Obres Públiques i Urbanisme entre 1981 i 1982.

## Biografia

Va néixer el 3 de juliol de 1932 a la ciutat de Madrid. Va estudiar dret a la Universitat de Madrid, en la qual es llicencià. Posteriorment va esdevindre Inspector de Finances de l'Estat mitjançant oposicions públiques.
Morí el 2 de febrer de 2006 a la seva residència de Madrid.

## Activitat política

Membre d'Unió de Centre Democràtic (UCD) fou nomenat successivament Director General d'Impostos, Director General de Política Tributària, subsecretari de Comerç (1975-1976) i subsecretari d'Obres Públiques (1976). En la formació del seu segon govern monàrquic, i durant la transició espanyola, Adolfo Suárez el nomenà Ministre d'Obres Públiques i Urbanisme, càrrec que desenvolupà fins a la creació de la Legislatura Constituent. A l'ascens de Leopoldo Calvo-Sotelo a la presidència del Govern d'Espanya l'any 1981 fou nomenat Ministre d'Obres Públiques i Urbanisme, càrrec que desenvolupà fins al final de la legislatura.
En les eleccions generals de 1982 fou escollit diputat al Congrés en representació de la UCD per la província de Zamora, escó que repetiria en les eleccions de 1986 com a membre d'Aliança Popular (AP) i en les de 1993, 1996 i 2000 com a membre del Partit Popular (PP). En les eleccions generals de 1989 fou escollit senador al Senat per la província de Zamora, escó que abandonà el 1993 per retornar al Congrés.

## Enllaços externs

* (castellà) Informació de Luis Ortiz al Congrés dels Diputats
* (castellà) Informació de Luis Ortiz al Senat espanyol
# Manolo Prieto

Manuel Prieto Benítez (El Puerto de Santa María, Cadis, 16 de juny de 1912 -Madrid, 5 de maig de 1991) va ser un pintor i dibuixant espanyol.
Va obtenir diversos premis internacionals i es va formar professionalment amb Emeterio Melendreras en la revista que aquest dirigia, Arte comercial. La seva obra gràfica més coneguda és una silueta del Toro d'Osborne (1956), originàriament un anunci del Grup Osborne però amb un èxit tal que s'ha convertit en patrimoni cultural i artístic dels pobles d'Espanya segons fins i tot sentència judicial.
Existeix en l'actualitat una Fundación Manolo Prieto a la seva ciutat natal, que recull una part de les seves nombroses obres, com el disseny de les portades de les novel·les de la col·lecció Novelas i cuentos (1942-1959). També és autor de diversos dissenys de medalles, com les que es troben en el museu municipal de la seva ciutat natal, de temàtica eròtica.
Prieto va ser també un reconegut militant del Partit Comunista d'Espanya, així doncs durant la Segona República Espanyola va col·laborar com a dibuixant en l'agrupació Milícia Popular, la capçalera del cinquè regiment de milícies. Durant la Guerra Civil Espanyola va recolzar al bàndol republicà i va col·laborar amb dibuixos per a Altavoz del Pueblo i el diari El Sol, a més de ser director artístic d'un periòdic per a la tropa del V Cos de l'Exèrcit. Posteriorment, durant la dictadura de Franco, va il·lustrar articles en la premsa nacional sota el pseudònim Teté, va treballar per a la Fàbrica Nacional de Moneda i Timbre com a escultor de medalles, i va rebre nombrosos premis; com a cartellista taurí, treball en el qual va aconseguir gran reconeixement.
El Toro d'Osborne va ser el logotip per a l'exposició monogràfica "100 anys de disseny gràfic a Espanya" celebrada l'any 2000 al Museu Reina Sofia, que va tenir com a comissari al dissenyador Alberto Corazón.
En el Museu d'Art Modern de Nova York i en el Museu Nacional de Varsòvia es conserven diverses de les seves obres.

## Referències

* ↑ Eguizábal, R.. Industrias de la conciencia: Una historia social de la publicidad en España (1975-2009) (en castellà). Ediciones Península, 2010, p. 560. ISBN 9788483079140.
* ↑ Sentencia de un juzgado de Sevilla: El toro ya no es de Osborne de EFE, diari El Mundo, 23 de setembre de 2005)
* 1 2 3 Gran Enciclopedia de España. Zaragoza, España: Enciclopedia de España, S.A., 1990. ISBN 84-87544-01-0.

## Bibliografia

* Pinturas de guerra: Dibujantes de la guerra civil española de Miguel Sarró, Editorial Traficantes de Sueños, Madrid, 2005, ISBN 84-96453-06-5

## Enllaços externs

* Fundación Manolo Prieto, en El Puerto de Santa María
# Mare de Déu de la Muntanya

La Mare de Déu de la Muntanya és un santuari del terme municipal de Rialb, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertanyia a l'antic terme del mateix nom.

## Descripció

Aigua amunt del riu Caregue, poc més enllà del poble de Caregue (a 1.154m d'altitud), hi ha el santuari de la Mare de Déu de la Muntanya, refet en època moderna.
Es tracta d'una capella de planta rectangular, amb una coberta a doble vessant coronada per un campanar d'espadanya. Té adossats dos edificis que no formen part de la capella però que s'integren dins un mateix volum. Les parets són de maçoneria amb fang i arrebossades exteriorment amb morter de calç i coronades amb voltes que serveixen per a suport de la coberta a base d'una estructura de fusta amb al damunt pissarra.

## Història

Existeix una llegenda sobre la imatge de la Mare de Déu que acull aquesta capella. Es diu que la va trobar un pastor i que va intentar dur-la cap al poble i no ho va aconseguir. Va ser per això que varen construir la capella.
L'aplec de la Mar de Déu se celebra el diumenge de Sant Cogesma per la segona Pasqua. També s'hi acudeix en romiatge el dia 16 d'agost, en què es fa la festa major.
A l'interior conserva un retaule i una còpia de la imatge de la Mare de Déu de la Muntanya feta per l'artista pallarés Josep Calvet, conegut amb el sobrenom de "Terrisses". La imatge original data del segle xiii i es troba al Museu Diocesà de la Seu d'Urgell des de 1986.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Mare de Déu de la Muntanya». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2017].

## Bibliografia

* Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
* Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Rialb de Noguera». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.
# Luísa Pastor Lillo

Luísa Pastor Lillo (Sant Vicent del Raspeig, 10 d'octubre de 1948 - 18 d'abril de 2018) fou una política valenciana, primera dona alcaldessa del seu municipi (2001-2015) i presidenta de la Diputació Provincial d'Alacant (2011-2015).

## Biografia

Militant del Partit Popular (PP), Luísa Pastor es presenta com a cap de llista a les eleccions municipals de 1999 i accedeix a l'alcaldia dos anys després, quan 4 regidors del PSPV abandonen la formació i passen al Grup Mixt. Aleshores el PP, amb Pastor al capdavant, presenta una moció de censura a l'anterior alcalde, Francisco Canals, amb el suport d'aquests quatre regidors ex-socialistes.
Luisa Pastor ha guanyat les successives eleccions municipals amb majories absolutes i ha compaginat les tasques d'alcaldessa, i després regidora, amb les de diputada de Benestar Social a la Diputació d'Alacant. Des de 2011 presidí la corporació provincial en substitució de José Joaquín Ripoll.
L'octubre del 2015 va dimitir com a regidora de Sant Vicent després que un govern d'esquerres es fes càrrec de la gestió municipal. El juliol del 2017 va deixar el càrrec de secretària general i es va desvincular de la política.
L'agost de 2009 morí el seu marit, José Ramón García Antón, conseller de la Generalitat Valenciana, amb el qual havia tingut cinc fills.

## Referències

* ↑ Santacreu Cortés, Irene Elisa. «La ciutat de la Carta d’Atenes: Sant Vicent del Raspeig». El temps de les Arts, 19-10-2021. [Consulta: 25 febrer 2023].
* ↑ «Fallece la expresidenta de la Diputación de Alicante Luisa Pastor (PP)». La Vanguardia. [Consulta: 19 abril 2018].
* 1 2 Calaforra, Santiago. «Mor l'expresidenta de la Diputació i exalcaldessa de Sant Vicent Lluïsa Pastor Lillo». Diario de Alicante, 19-04-2018. [Consulta: 25 febrer 2023].
* ↑ «Pleno de investidura de Luisa Pastor como nueva presidenta de la Diputación» (en espanyol). La Verdad, 13-07-2011. [Consulta: 6 desembre 2012].
* ↑ «Les Corts aclararán en su web que los currículums de los diputados no están verificados» (en castellà). Alacant Plaça, 18-04-2018. [Consulta: 25 febrer 2023].
* ↑ «Mor el conseller valencià de Medi Ambient, Aigua i Urbanisme, José Ramón García Antón». Europa Press, 11-08-2009. [Consulta: 6 desembre 2012].

## Enllaços externs

* Blog personal Arxivat 2014-12-20 a Wayback Machine.
# Marco Cardisco

Marco Cardisco (c. 1486 - c. 1542) va ser un pintor italià del Renaixement, actiu principalment a Nàpols entre 1508 i 1542. Era deixeble del pintor i decorador Polidoro da Caravaggio i va rebre la influència d'Andrea da Salerno. Va pintar a Sant' Agostino, a Aversa. Entre els seus deixebles cal esmentar el pintor Pietro Negroni. També és conegut com a Marco Calabrese per haver nascut a Calàbria.

## Bibliografia

* Bryan, Michael. Robert Edmund Graves. Dictionary of Painters and Engravers, Biographical and Critical (Volume I: A-K). York St. #4, Covent Garden, London; Original from Fogg Library, Digitalitzat el 18 de maig de 2007: George Bell and Sons, 1886, pàg. 231.
# Magbasita

La magbasita és un mineral de la classe dels silicats. Rep el nom per la seva composició, que inclou magnesi i bari.

## Característiques

La magbasita és un silicat de fórmula química KBaFe$^{3+}$Mg₇Si₈O$_{22}$(OH)₂F₆. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la magbasita pertany a «09.HA - Silicats sense classificar, amb alcalins i elements terra-alcalins» juntament amb els següents minerals: ertixiïta, kenyaïta, wawayandaïta, afanasyevaïta, igumnovita, rudenkoïta, foshallasita, nagelschmidtita, caryocroïta, juanita, tacharanita, oyelita, denisovita i tiettaïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al dipòsit de Bayan Obo, a la prefectura de Baotou (Mongòlia Interior, República Popular de la Xina). També ha estat descrita a la carbonatita d'Eldor, a Nunavik (Quebec, Canadà). Aquests dos indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Magbasite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 13 maig 2020].
# Marie Majerová

Marie Majerová (Úvaly, Bohèmia, 1 de febrer del 1882 - Praga, 16 de gener del 1967) fou una escriptora txeca.

## Biografia

Nascuda a Úvaly en el si d'una família de classe treballadora, va créixer a Kladno i, quan tenia setze anys, va començar a treballar com a serventa a Budapest. Va completar la seua educació a Praga, París i Viena i fou membre del Partit Comunista de Txecoslovàquia des del seu inici. A més, també va participar en el moviment feminista.
Es va casar dues vegades: la primera, amb el periodista Josef Stivin i, la segona, amb l'artista gràfic Slavoboj Tusar.

## Estil literari

La primera etapa narrativa de Majerová va estar influïda pels cànons del naturalisme francès (Virginitat, 1907), però es va donar a conèixer sobretot per les seues novel·les emmarcades en el realisme social: El més bell dels mons (1923) i Sirena (1935), en les quals descriu els ambients miners del Kladno de finals del segle xix. Ha estat, a més, autora de nombrosos relats infantils (La petita Robinson, 1940), de novel·les de temàtica femenina (Filles de la meva pàtria, 1910) i de l'obra autobiogràfica Pàgines íntimes (1966).
La major part de les seues novel·les han estat traslladades al cinema i també escriví reportatges periodístics.

## Llegat

La pel·lícula del 1937 La virginitat (dirigida per Otakar Vávra) es va basar en la seua novel·la del mateix títol. A més, la seua novel·la La sirena fou la base per al guió d'una pel·lícula del 1947 amb el mateix títol dirigida per Karel Steklý, la qual va rebre un Lleó d'Or al Festival Internacional de Cinema de Venècia.
L'escriptor i editor txecocanadenc Josef Škvorecký va afirmar que el personatge de Marie Burdychova en la seua novel·la The Miracle Game estava basat físicament en la figura de Marie Majerová.

## Obres selectes

* Náměstí republiky (Plaça de la República), novel·la del 1914.
* Nejkrásnější svět (El Món més Bonic), novel·la del 1920.
* Mučenky (Passionera), contes del 1924.
* Přehrada (El granger), novel·la del 1932.
* Siréna (Sirena), novel·la del 1935.
* Havířská balada (Balada d'un miner), 1938.
* Spisy (Escrits), obres completes en 19 volums, 1962.

## Referències

* ↑ «Marie Majerová | enciclopèdia.cat». [Consulta: 19 desembre 2020].
* ↑ «Marie Majerová» (en txec). Ambaixada de la República Txeca a Rabat, 13-01-2016. [Consulta: 19 desembre 2020].
* ↑ Wilson, Katharina M., 1881. An Encyclopedia of Continental Women Writers. Vol. 1. Pàgs. 759–760. ISBN 0824085477.
* ↑ Bibliothèque Nationale de France (francès)
* ↑ Diccionario de mujeres célebres. Editorial Espasa. Madrid, 1994. ISBN 8423992055. Pàg. 268.
* ↑ Gran Enciclopèdia Catalana (català)
* ↑ Liehm, Mira i Liehm, Antonín J., 1977. The Most Important Art: Eastern European Film After 1945. Pàgs. 25 i 99. ISBN 0520031571.
* ↑ Busby, Brian, 2010. Character Parts: Who's Really Who in CanLit. Pàg. 739. ISBN 0307368580.

## Enllaços externs

* Internet Movie Database (anglès).
# Marie Maynard Daly

Marie Maynard Daly Clark (1921-2003) va iniciar estudis de química i es va doctorar en aquesta mateixa disciplina, amb un estudi de com les substàncies químiques produïdes en el cos contribueixen a la digestió dels aliments. Va treballar durant anys com a professora universitària.
Daly va fer experiments que estudiaven els efectes del colesterol a la mecànica del cos, els efectes dels sucres i d'altres nutrients en les artèries i el sistema circulatori. El seu treball va permetre entendre els atacs de cor.
Aquesta investigadora, el 1988, va posar en marxa un fons de beques en honor al seu pare, per tal d'ajudar a estudiar persones afroamericanes que vulguin especialitzar-se en el món de la física o de la química.

## Referències

* ↑ Palomino, Zinthia. Dones negres en la ciència. Barcelona: Wanafrica ediciones, 2020. ISBN 978-84-17150-86-0.