OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Aleksandr Véprik

Aleksandr Véprik (Balta, 23 de juny de 1899 - Moscou, 13 d'octubre de 1958), nom complet amb patronímic Aleksandr Moisséievitx Véprik, rus: Александр Моисеевич Веприк, fou un compositor i educador musical rus i soviètic i educador musical. Véprik és considerat un dels majors compositors de la "escola jueva" de la música soviètica.

## Biografia

Véprik va créixer a Varsòvia i va estudiar piano amb Karl Wendling (1857-1918), al Conservatori de Leipzig. A l'inici de la Primera Guerra Mundial, la família va tornar a Rússia. Véprik va estudiar composició amb Aleksandr Matvéievitx Jitómirski (1881–1937) al Conservatori de Sant Petersburg (1918–1921) i Nikolai Miaskovski al Conservatori de Moscou (1921-1923).
Véprik va estar actiu en la vida musical dels anys 1920-1930. El 1923 va participar activament en la creació de la Societat per a la Música Jueva, un punt focal per als compositors jueus a Moscou, i la música jueva va florir arran de les activitats de la Societat. Va ensenyar al Conservatori de Moscou (1923-1941; professor de 1930; degà des de 1938). El 1927, durant un viatge de negocis a Àustria, Alemanya i França, va conèixer a Arnold Schoenberg, Paul Hindemith, Maurice Ravel i Arthur Honegger. La seva música es va fer coneguda a Europa i als Estats Units durant aquesta època: gairebé tota la seva obra va ser interpretada per l'Orquestra Simfonica de la ràdio de Berlín (1928-1929). Al març de 1933, Arturo Toscanini va dirigir les Dances and Songs of the Ghetto de Veprik' al Carnegie Hall de Nova York.
Véprik va ser arrestat com a "nacionalista jueu" el 1950, maltractat a la presó i després deportat al Gulag. Va ser alliberat del treball dur i a canvi va haver d'organitzar una orquestra amateur entre els presos. L'abril del 1954, el cas de Vepryk va ser revisat i va ser absolt. El setembre de 1954 va tornar malalt i cansat a Moscou, en un món en què la cultura jueva no hi tenia lloc. Veprik va compondre unes quantes obres i va escriure Principis de l'Orquestració de J. S. Bach (Принципы оркестровки И.-С. Баха). Va morir el 13 d'octubre de 1958 a Moscou.

## Referències

* ↑ Nemtsov, Jascha (1999). Tabea Zimmermann and Jascha Nemtsov play Jewish Chamber Music: Alexander Weprik and the Society for Jewish Music in Moscow (CD booklet). Stuttgart, Germany: Hänssler Classic.
* 1 2 Nemtsov, Jascha (2002): Alexander Weprik Consultat 22 octubre 2010.
* ↑ Museum of Jewish Heritage Archived 2011-07-25 at the Wayback Machine Consultat 22 octubre 2010.
* ↑ Композитор Александр Веприк (Composer Alexander Veprik) (in Russian) Consultat 22 octubre 2010.

## Enllaços externs

* Alexander Weprik: Breu biografia (anglès)
# Alexandra Usó i Cariñena

Alexandra Usó i Cariñena (Bétera, Camp de Túria, 1963) és una docent i activista social valenciana. És d'ençà de l'11 de juny de 2022 la presidenta d'Escola Valenciana. És la segona dona, després de Carme Miquel, a ocupar el càrrec de presidenta de l'entitat.

## Biografia

Alexandra Usó nasqué el 1963 a Bétera (Camp de Túria). Es va llicenciar en psicologia. Pertany a la Coordinadora Camp de Túria de l'entitat Escola Valenciana d'ençà d'uns 23 anys. Al juny del 2022, Usó, que treballa com a mestra a l’institut les Alfàbegues de Bétera, va encapçalar una candidatura innovadora presentant-se amb un equip en el qual predominen les dones, els joves i representatiu de tot el País Valencià. A conseqüència va ser triada com a nova presidenta de l’entitat per al període 2022-2026, amb més del 98% dels vots l'11 de juny de 2022.

## Referències

* ↑ «Alexandra Usó: “Quin nom posem a no tenir requisit lingüístic després de dos Botànics?”». Vilaweb, 11-06-2022 [Consulta: 12 juny 2022].
* ↑ «Alexandra Usó, nova presidenta d’Escola Valenciana». El Temps, 11-06-2022 [Consulta: 12 juny 2022].
# Andreas Stähle

Andreas Stähle (Halle, 14 de febrer de 1965) és un piragüista alemany, ja retirat, que va competir sota bandera de la República Democràtica Alemanya durant la dècada de 1980.
El 1988 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Seül, on va disputar dues proves del programa de piragüisme. En la prova del K-1 500 metres guanyà la medalla de plata, mentre en la del K-4 1.000 metres, formant equip amb Kay Bluhm, André Wohllebe i Hans-Jörg Bliesener, guanyà la de bronze.
En el seu palmarès també destaquen set medalles al Campionat del Món en aigües tranquil·les, tres d'or, tres de plata i una de bronze entre les edicions de 1983 i 1990. A nivell nacional guanyà quatre campionats de la República Democràtica Alemanya.

## Bibliografia

* Volker Kluge: Das große Lexikon der DDR-Sportler. Die 1000 erfolgreichsten und populärsten Sportlerinnen und Sportler aus der DDR, ihre Erfolge und Biographien. Schwarzkopf & Schwarzkopf, Berlín 2000, ISBN 3-89602-348-9.

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Andreas Stähle». [Consulta: 12 setembre 2022].
* ↑ «Medal Winners – Olympic Games and World Championships (1936–2007)» p. 1–83. International Canoe Federation, 2008. Arxivat de l'original el 18 maig 2018.
# Ali Mirza

Ali Mirza (mort 1494) fou el fill gran del Shaykh Haydar, el cap de la congregació safàvida, i d'Alamshag Begum, filla de l'emir ak koyunlu Uzun Hasan. A la mort del seu pare en combat el 9 de juliol de 1488, Ali el va succeir al front de la congregació i va assolir el títol de padishah (rei) donant a entendre que aspirava al poder temporal a més a més de l'espiritual. Molts sufites es van unir a ell a Ardabil i el van incitar a venjar la mort del pare; això va alarmar al ak koyunlu Yakub que va arrestar a Ali Mirza, a la seva mare i a dos germans i els va empresonar a la fortalesa d'Istakhr a Fars. La seva vida fou respectada per intercessió de la seva mare (germana de Yakub). Fou alliberat al cap de quatre anys i mig (1493) per ordre de l'emir ak koyunlu Rustam, un dels pretendents a la successió a la mort de Yakub, que volia el suport dels safàvides i li va oferir a canvi el tron de Pèrsia per quan ell fos mort. Ali Mirza el va ajudar a derrotar el rival Baysonghor Mirza (agost del 1493). El 1494 Rustam es va adonar del perill que representaven els safàvides i va arrestar a Ali Mirza i als seus germans; assabentat que es planejava la seva mort, Ali Mirza va fugir amb les seves germanes i alguns companys cap a Ardabil. Rustam el va fer perseguir. En el camí Ali va designar al seu germà Ismail com a successor i el va enviar a Ardabil i ell es va quedar enrere. Ali Mirza fou capturat a Shamasbi prop d'Ardabil i assassinat immediatament. Fou enterrat a Ardabil.

## Referències

* ↑ Savory, R. M.. «ʿALĪ MĪRZĀ». A: Encyclopaedia Iranica, Vol. I, Fasc. 8, 1985.
* ↑ Ghereghlou, Kioumars. «ḤAYDAR ṢAFAVI». A: Encyclopaedia Iranica, 2016.
# Anticresi

L'anticresi, en dret civil, és una garantia que es constitueix sobre un bé immoble del deutor per a respondre del compliment d'una obligació i que autoritza el creditor d'aquesta a percebre els fruits del bé immoble gravat per tal d'aplicar-los al pagament dels interessos i, després, a l'amortització del capital.

## Regulació legal a Catalunya

En l'actual dret civil català, l'anticresi és un dret real de garantia constituït sobre un bé immoble fructífer que faculta la part creditora a posseir-lo, a percebre’n els fruits per aplicar-los al pagament dels interessos i a l'amortització del capital de l'obligació garantida i, en cas d'impagament de l'obligació assegurada, a promoure la realització del bé.
La seva regulació està continguda al Capítol IX del Llibre V del Codi Civil de Catalunya i, en particular, als articles 569-23 a 569-26 d'aquest.
La utilitat pràctica del dret real d'anticresi és molt limitada, cosa que explica l'escassa difusió d'aquest tipus de garantia, si no s'articula conjuntament amb una hipoteca o penyora.

## Regulació legal a Espanya

D'acord amb els articles 1881 i següents del codi civil espanyol, per l'anticresi el creditor (titular) adquireix el dret de percebre els fruits d'un immoble de banda del seu deutor, amb l'obligació d'aplicar-los al pagament dels interessos, si fossin deguts, i després al del capital del seu crèdit. El creditor, llevat de pacte en contra, està obligat a pagar les contribucions i càrregues que pesen sobre la finca, així com a fer les despeses necessàries per a la seva conservació i reparació, deduint dels fruits les quantitats que utilitzi en una cosa i l'altra.
D'altra banda, el deutor no pot readquirir el gaudi de l'immoble sense haver pagat abans totalment el que deu al seu creditor. Però el creditor, per deslliurar-se de les seves obligacions, pot sempre obligar el deutor que entri de nou en el gaudi de la finca, llevat de pacte en contra.
En cap cas el creditor adquireix la propietat de l'immoble per falta de pagament del deute dins del termini convingut, i tot pacte en contrari és nul. El creditor en aquest cas podrà demanar el pagament del deute o la venda de l'immoble.
Els contractants poden estipular que es compensin els interessos del deute amb els fruits de la finca donada en anticresi.
És una figura jurídica propera a la penyora de drets i a la hipoteca.

## Referències

* ↑ «9 octubre 2017». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 anticresi a: Diccionari jurídic SCEJ-IEC
* ↑ Capítol IX del Llibre V del Codi Civil de Catalunya

## Bibliografia

* Societat Catalana d'Estudis Jurídics (IEC). «anticresi». A: Diccionari jurídic, desembre 2010. DOI 10.2436/10.2000.30.1 [Consulta: 9 octubre 2017].
* Institut de Dret Privat Europeu i Comparat de la UdG «Llibre V, Capítol IX - Els drets reals de garantia» (html). Codi Civil de Catalunya a: Norm@Civil. Universitat de Girona / Generalitat de Catalunya. Departament de Justícia. Arxivat de l'original el 2020-02-17 [Consulta: 9 octubre 2017]. Arxivat 2020-02-17 a Wayback Machine.
# Antics

Els antics són una civilització fictícia de l'univers Stargate, constitueixen la raça més avançada mai coneguda i són els constructors de les portes estel·lars o "stargate". El seu nom original era alterans, evolucionaren en una galàxia llunyana a la Via Làctia fa milions d'anys. La civilització alterana va patir un cisma, dividint-se en dos grups, d'una banda els que creien ferventment que el seu nivell de desenvolupament es devia a la religió, i de l'altra, a la ciència, defensors de la tecnologia i la investigació. Els primers van formar els ori i els segons van prendre posteriorment el nom d'antics. La divisió d'aquesta espècie va suposar també, un intent d'atac entre les dues faccions, i no és clar quin grup va atacar primer.

## Idioma

Per a alguns el llenguatge dels antics pot ser la font del llatí terrestre, però el seu sistema d'escriptura no té cap anàleg amb idiomes de la Terra, al contrari del que passa amb les llengües goa'uld i asgard. Els caràcters de l'escriptura dels antics són quadrats amb forats. Els athosians, i possiblement altres civilitzacions humanes en la Galàxia Pegàs, diuen encara oracions en aquest idioma.
Viccionari
# Anton Svendsen

Anton Svendsen (danès: Carl Anton Plum Svendsen) (Copenhaguen, 23 de juny de 1846 - Copenhaguen, 23 de desembre de 1930) Va ser un violinista danès.
Va rebre les seves primeres lliçons del seu pare Anton Cerelius Svendsen, que era oboista en una orquestra militar. Anton Svendsen ja era als escenaris del "Hoftheater" als vuit anys (1855). Després va rebre lliçons de Fritz Schram i Valdemar Tofte. Després va començar a compondre música. També va intentar ser expert en tocar l'arpa. Una alumna seva sobre aquest instrument es va convertir en Agnes Dahl. El 1868 Svendsen va començar la seva feina com a violinista a la "Det Kongelige Kapel", on va triomfar amb Tofte com a solista el 1893 i el 1895 va ser nomenat director de concert. El 1910 es va acomiadar d'aquella orquestra i després va prendre lliçons amb Joseph Joachim i altres.
Mentrestant, també havia après a tocar música de cambra. Va fer actuacions a Escandinàvia i Sant Petersburg. També va exercir un paper en organitzacions musicals a Dinamarca. Ja el 1884 era el violinista del famós quartet Neruda a Dinamarca, amb el nom del violoncel·lista Franz Neruda. El 1904 va començar a ensenyar al Conservatori del museu "Det Kongelige Danske", on va esdevenir membre del Consell d'Administració el 1906 i president el 1915. Ocuparia aquesta última posició fins a la seva mort.
Anton Svendsen va escriure una transcripció de l'entrada March of the Years de Johan Halvorsen.
Carl Nielsen li va dedicar el seu Quartet de corda número 2. Christian Barnekow va fer el mateix amb la seva Sonata per a violí. Otto Malling va dedicar la seva Fantasia Concert (opus 20) a Svendsen. Svendsen també va tenir certa interferència amb el concert de violí de Niels Gade, escrit per al professor Joachim Svensens.
Va passar el seu talent musical al seu fill Torben Anton Svendsen, que després es convertiria en violoncel·lista i director de cinema. Anton Svendsen ha estat retratat diverses vegades, tant en pintura com en fotografia. Els alumnes de Svendsen inclouen:
* Hakon Schmedes, violinista i compositor, que actuaria com a solista a l'Orquestra Simfònica de Boston i de Brussel·les;
* la violinista sueca Anna Sofia Lang Wolseley (Anna Lang (violinista);
* la violista Gunna Breuning-Storm.

## Referències

* Schmedes, Hakon i Salmonsens Konversationsleksikon (andra utgåvan, 1926)
# Anna Maria Magaldi Paternostro

Ana María Magaldi Paternostro, també coneguda com a Ana Magaldi, (Girona, 1953) és una jurista catalana, que va exercir de fiscal en cap provincial de Barcelona entre 2012 i 2018.
El novembre del 2012 va ser designada fiscal en cap de l'Audiència Provincial de Barcelona, després que Martín Rodríguez Sol assumís la Fiscalia Superior de Catalunya. Pel que fa a la imputació d'Artur Mas, Joana Ortega i Irene Rigau en relació a la consulta sobre la independència de Catalunya del 9 de novembre de 2014, va intervenir quan la Fiscalia Superior del TSJC va emetre un informe contrari a aquesta imputació, donant suport al fiscal general de l'Estat, Eduardo Torres-Dulce, enfront del criteri de la fiscalia catalana. L'any 2018 es va jubilar i Concepción Talón la va substituir al capdavant de la fiscalia provincial. El 14 de març de 2018, el ministre de Justícia espanyol, Rafael Catalá, va premiar-la, juntament amb sis fiscals més, amb la creu de l'Orde de Sant Ramon de Penyafort «pel seu paper davant del desafiament secessionista i pels seus esforços per evitar el referèndum independentista de l'1 d'octubre».
Forma part de l'entitat conservadora Associació de Fiscals, la majoritària entre els professionals de la fiscalia espanyola. És germana de la jutgessa María José Magaldi Paternostro, titular de la sala penal de l'Audiència Provincial de Barcelona, i anteriorment del Jutjat d'instrucció número 5 de l'Hospitalet de Llobregat.

## Referències

* ↑ «Real Decreto 1567/2012, de 15 de noviembre, por el que se nombra Fiscal Jefe de la Fiscalía Provincial de Barcelona a doña Ana María Magaldi Paternostro» (pdf) (en castellà). BOE.es, 15-11-2012. [Consulta: 15 febrer 2017].
* ↑ «Fiscalía Provincial de Barcelona - Fiscal Jefe: Ana María Magaldi Paternostro» (en castellà). Fiscal.es. Arxivat de l'original el 24 febrer 2017. [Consulta: 24 febrer 2017].
* ↑ «Apoyo a la Fiscal Jefe de Barcelona» (en castellà). AsociacióndeFiscales.es, 13-02-2017. Arxivat de l'original el 2017-02-16. [Consulta: 15 febrer 2017].
* ↑ Riart, Montse «La dama de ferro de la fiscalia barcelonina». Ara.cat, 15-02-2017 [Consulta: 16 febrer 2017].
* ↑ González, German «Ana Magaldi, nueva fiscal jefe de Barcelona» (en castellà). El Mundo, 06-11-2012 [Consulta: 15 febrer 2017].
* ↑ Martí, Pep «Ana Magaldi, una fiscal del sector més dur contra el procés». NacióDigital, 14-02-2017.
* ↑ García, Luís B. «La fiscal jefe denuncia el acoso y los insultos de “fascista, eres una mierda, vete de Catalunya”» (en castellà). La Vanguardia, 14-02-2017.
* ↑ Viglione, Ignacio. «El nou fiscal en cap de Catalunya: “Protegir la Constitució és la primera obligació”». ElPaís.com, 12-02-2018. [Consulta: 3 març 2021].
* ↑ García, Jesús. «Catalá premia set fiscals catalans pel seu paper davant del procés». ElPaís.com, 15-03-2018. [Consulta: 3 març 2021].
* ↑ Iñigo Martí, Benet «Qui és Ana María Magaldi?». RAC1, 14-02-2017.
* ↑ Rodríguez, Jesús «La dama de ferro de la fiscalia barcelonina». Directa.cat, 15-12-2014 [Consulta: 24 febrer 2017].
# Antagonista dels receptors H2

Els antagonistes dels receptors H₂ (AR-H₂, sovint abreujat antagonista H₂) són una classe de fàrmacs usats per bloquejar l'acció de la histamina en les cèl·lules parietals de l'estómac, reduint la producció d'àcid per aquestes cèl·lules. Els AR-H s'utilitzen en el tractament de la dispèpsia, encara que en gran part han estat superats en popularitat pels inhibidors de la bomba de protons, més eficaços.
Als Estats Units, la FDA té quatre fàrmacs del grup aprovats: cimetidina, ranitidina, famotidina, i nizatidina, i estan disponibles sense recepta en dosis relativament baixes. Al mercat espanyol només està comercialitzada la famotidina (EFG, Pepcid).
El prototip d'AR-H₂ va ser la cimetidina, desenvolupat per Smith, Kline & French (ara GlaxoSmithKline) en la segona meitat de la dècada de 1960 i comercialitzats per primera vegada el 1976, venut sota la marca Tagamet. Posteriorment, va aparèixer la ranitidina, que es va començar a vendre com a Zantac; que tenia menors efectes adversos i interaccions entre medicaments, i era més potent.

## Referències

* ↑ «Centro de Información online de Medicamentos de la AEMPS - CIMA». Madrid: AEMPS. Ministerio de Sanidad, Servicios Sociales e Igualdad, 2022.
# Alonso de Vega

Alonso de Vega (Madrid, c. 1540 - 1608) va ser un religiós de l'orde dels Mínims, moralista i escriptor castellà.
Va néixer a Madrid vers 1540. Fill del Col·legi de Salamanca, va professar a l'orde dels mínims en el convent de Nostra Senyora de la Victòria, que s'havia fundat a la capital el 1561. Considerat un home docte i virtuós, és esmentat per la crònica del seu orde. Va escriure diverses obres, la primera i més coneguda i que va ser molt difosa va ser Suma llamada silva de casos de conciencia y práctica del foro interior..., impresa per primera vegada a Madrid el 1594, però que es va reimprimir dues vegades més a la capital i una darrera a Barcelona, a més de ser traduïda a l'italià. També va escriure l'obra Espejo de curas..., impresa a Madrid el 1610. Va morir l'any 1608, sembla que amb setanta anys, deixant inèdits un compendi dels privilegis de l'orde dels mínims i un altre opuscle, que avui es consideren perduts.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Alonso de Vega» (en castellà). Fundación Gustavo Bueno. [Consulta: 15 abril 2023].
* 1 2 3 Álvarez y Baena, José Antonio. Hijos de Madrid, ilustres en santidad, dignidades, armas, ciencias y artes (en castellà). vol. 1. Madrid: Oficina de D. Benito Cano, 1789, p. 29-30.
* ↑ Díaz Díaz, Gonzalo. Hombres y documentos de la filosofía española (en castellà). Madrid: CSIC, 1980, p. 795.
* ↑ Montoya, Lucas de. Coronica general de la orden de los Minimos de S. Francisco de Paula, su fundador (en castellà). Madrid: Bernardino Guzmán, 1619, p. 373.
# Anton Cajetan Adlgasser

Anton Cajetan Adlgasser (Inzell, 1 d'octubre de 1729 - Salzburg, 22 de desembre de 1777) va ser un organista i compositor alemany a la catedral de Salzburg i a la cort, i va compondre una bona part de música litúrgica (incloent vuit misses i dos rèquiems), així com oratoris i obres orquestrals i per a teclat.

## Biografia

Des de la seva Baviera natal, es va traslladar a Salzburg on va estudiar amb Johann Ernst Eberlin. El 1750 esdevingué organista de la catedral de Salzburg on romangué la resta de la seva vida. Després d'una visita a Itàlia el 1764-1765, va muntar l'única òpera de Metastasio, La Nitteti. Es va representar a Salzburg el 1767. També el 1767, va col·laborar amb Mozart i Michael Haydn a l'oratori Die Schuldigkeit des ersten Gebots.
El primer matrimoni d'Adlgasser, el 1752, va ser amb Maria Josepha, la filla del seu predecessor, J.E. Eberlin, a la catedral de Salzburg. Quatre anys més tard es va casar amb Maria Barbara Schwab, i el 1769 amb la cantant de la cort Maria Anna Fesemayer (1743 – 1782), que va cantar a Die Schuldigkeit i va crear el paper de Ninetta a La finta semplice. Leopold Mozart va ser testimoni del tercer casament.
El 1777 va morir d'un ictus mentre tocava l'orgue a Salzburg.

## Bibliografia

* Nicolas Slonimsky, ed. (1958). "Adlgasser, Anton Cajetan". Baker's Biographical Dictionary of Musicians (5th ed.). p. 9.
# Anton Bilimovic

Anton Bilimovic (Jitòmir, 20 de juliol de 1879 - Belgrad, 17 de setembre de 1970) va ser un matemàtic rus que va treballar a Sèrbia.

## Vida i Obra

Nascut en el qual actualment és Ucraïna, va fer els seus estudis elementals a la ciutat russa de Vladímir (uns 200 quilòmetres a l'est de Moscou) perquè el seu pare era metge militar destinat en aquest indret. Era el germà petit del conegut economista rus Aleksander Bilimovic. El 1896 va acabar el seu entrenament a l'escola de cadets de Kíev i va anar a Sant Petersburg per estudiar llatí i grec. El 1903 es va graduar en física i matemàtiques a la universitat de Kíiv. Els anys 1906 i 1907 va ampliar estudis a les universitats de París i de Göttingen.
A partir de 1915 va ser professor de la universitat d'Odessa, però el 1920 va emigrar en desacord amb les polítiques del nou govern soviètic i es va establir a Sèrbia, on va ser professor de la universitat de Belgrad fins a la seva jubilació el 1955.
El 1926 va fundar un actiu Club de Matemàtics en el qual es discutien hipòtesis i idees ben diverses i que va promoure un bon nombre d'articles científics en diferents branques de les matemàtiques. També va ser un dels membres fundadors de la Societat Matemàtica de Sèrbia el 1947.
Bilimovic va escriure sis llibres de text i va fer aportacions importants en els camps de la mecànica, hidrodinàmica i geofísica.

## Referències

* ↑ Антоненко, 2013, p. 101.
* ↑ Djukic, 2000, p. web.
* ↑ Petrovic, 2012, p. 136.
* ↑ Andric et al., 2017, p. 49.
* ↑ Боголюбов, Enciclopèdia d'Ucraïna Moderna.

## Bibliografia

* Andric, Vojislav; Kadelburg, Zoran; Maric, Filip; Mladenovic, Pavle «70 years of the Mathematical Society of Serbia» (en anglès). The Teaching of Mathematics, Vol. 20, Num. 2, 2017, pàg. 47-63. ISSN: 2406-1077.
* Антоненко, Н.В. «С.Н. Прокопович и А.Д. Билимович: пересечение судеб и взглядов» (en rus). Вестник МичГАУ, Vol. 4, 2013, pàg. 101-104. ISSN: 1992-2582.
* Musicki, Djordje «Generalization of the Pfaff-Bilimovic method in the Field Theory» (en anglès). Publications de l'Institut Mathématique, Vol. 2, Num. 16, 1962, pàg. 5-20. ISSN: 0350-1302.
* Petrovic, Aleksandar. «Canon of Eccentricity: How Milanovic built a general mathematical theory about insolation». A: André Berger, Fedor Mesinger, Djordje Sijacki (eds.). Climate Change (en anglès). Springer, 2012, p. 131-140. ISBN 978-3-7091-0972-4.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Anton Bilimovic» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
* Djukic, Djordje. «ANTON DIMITRIJA BILIMOVIČ (1879 - 1970)». Mathematical Institute (Acadèmia Sèrbia de les Arts i les Ciències), 2000. [Consulta: 22 febrer 2020]. (anglès)
* Боголюбов, О. М. «Білімович Антон Дмитрович». Енциклопедії Сучасної України. [Consulta: 22 febrer 2020]. (ucraïnès)
# Antonio Castello

Antonio Castello (Roma, 23 d'abril de 1945) va ser un ciclista italià que s'especialitzà en la pista. Va guanyar tres medalles, una d'elles d'or, als Campionats del món de persecució per equips.

## Palmarès en pista

* 1966
** Campionat del món de persecució per equips amateur (amb Cipriano Chemello, Gino Pancino i Luigi Roncaglia)
* 1968
** 1r a la Coppa Penna

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a museociclismo.it