OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Domostroi

Domostroi (en rus: Домострой, «ordre domèstic») és un text pràctic de literatura russa del segle xvi, amb instruccions i consells d'administració de la llar, pertanyents a diverses qüestions religioses, socials, nacionals, i la família de la societat russa. Els valors fonamentals del Domostroi van tendir a reforçar l'obediència i la submissió a Déu, al tsar i a l'Església. Les obligacions principals eren el dejuni, l'oració, la veneració d'icones i l'entrega d'almoines.

## Història

El seu veritable autor és desconegut, però la creença més estesa és que va ser editat per l'arxipreste Silvestre, un influent assessor del jove Ivan IV. El text inclou una epístola titulada «64. Epístola d'un pare instruint el seu Fill», que va ser escrit per Silvester per instruir el seu fill, Antemio, sobre alguns dels temes més importants que es troben dins del Domostroi. Una edició actualitzada va ser compilat per Karion Istomin durant el segle xvii. Per als investigadors moderns, és un relat preciós sobre la societat russa i la vida dels boiars i comerciants acabalats.
Els investigadors moderns tendeixen a rastrejar els orígens del Domostroi en la República de Nóvgorod del segle xv, on podria haver estat utilitzat com una espècie de codi moral per a les persones riques. Amb aquest fi, té algunes cites del llibre de Proverbis i d'altres textos bíblics a més a més dels de textos més antics de la moral de Rússia, com Izmaragd i Zlatoust, i d'alguns textos occidentals com Llibre de les ensenyances cristianes (Txeca]) i Le Ménagier de Paris (França).
En la Rússia moderna, el terme Domostroi té un significat pejoratiu. S'utilitza un tipus de textos clàssics com d'Aleksandr Herzen El meu passat i pensaments i de Ivan Turguénev en Pares i fills per referir-se a una forma de vida tradicionalista associada amb una tirania patriarcal, com s'observa en les següents cites: «Una esposa que és bona, laboriosa i silenciosa és una corona per al seu marit». «No tinguis llàstima d'un youngling (esclau) mentre el copeges: si ho castigues amb una vara, no morirà, però es farà més sa».

## Estructura

El llibre es divideix en 67 seccions -en la versió de Silvestre- ocupen més o menys amb les següents matèries:
* Pràctiques religioses
* Relació entre el poble rus i el tsar
* Organització de la família
* Administració de la llar
* Culinari

## Referències

* ↑ Heiko Hauman: Geschichte Russlands. Zürich 2003. p. 129
* ↑ Carolyn Johnston Pouncey, The Domostroi: Rules for Russian Households in the Time of Ivan the Terrible, p. 37 isbn 0-8014-9689-6
* ↑ Ivan Turguénev, Pares i fills. Traducció del rus per Francesc Payarols. Badalona: Proa, 1929
# Pui de les Canals

El Pui de les Canals, és una muntanya de 1.594,4 m d'altitud situada al límit dels termes municipals de Senterada i el Pont de Suert, dins de l'antic terme de Viu de Llevata i, per tant, fa de límit entre el Pallars Jussà i l'Alta Ribagorça. Es troba al sud del poble de Pinyana, i al sud-oest del de Cadolla.
# Novomikhàilovka (Altai)

* Per a altres significats, vegeu «Novomikhàilovka».
Novomikhàilovka (en rus: Новомихайловка) és un poble del krai de l'Altai, a Rússia, que el 2013 tenia 216 habitants. Pertany al districte de Lóktevski.

## Referències

* ↑ Список населённых мест Сибирского края. – Том 1. Округа Юго-Западной Сибири. – Новосибирск: Сибирский Краевой Исполнительный Комитет. Статистический отдел, 1928. – 831 с.
# Senyoriu de Meirás

El Senyoriu de Meirás és un títol nobiliari espanyol creat, amb caràcter personal, el 26 de novembre de 1975 amb Grandesa d'Espanya para María del Carmen Polo Martínez-Valdés pel rei Joan Carles I d'Espanya.
El nom prové pel pazo que la família Franco té a Galícia i que gaudeixen com a residència privada.
El seu únic titular anava a ser María del Carmen Polo y Martínez Valdés, vídua del dictador General Franco. Quan aquesta va morir al febrer de 1988, el títol va desaparèixer. No obstant això, mesos més tard el títol va ser reclamat per Francisco Franco y Martínez-Bordiú, net de l'anterior titular, i al no reclamar-ho ningú de la família que tingués més dret al títol que ell, un mes més tard el rei va signar un decret pel qual el net gran de Franco fos nou titular del senyoriu de Meirás.

## Senyors de Meirás

| | Titular | Periodo |
| Creació per Joan Carles I |||
| I | María del Carmen Polo Martínez-Valdés | 1975-1988 |
| II | Francisco Franco y Martínez-Bordiú | 1989-actual titular |

## Arbre genealògic

Carmen Polo de Franco, I Senyora de Meirás (1900-1988) :

## Referències

* ↑ Decreto-llei amb la concessió del títol de senyora de Meirás a Carmen Polo
* ↑ Sol·licitud de la successió en el títol per part de Francisco Franco i Martínez-Bordiú
* Elenco de Grandezas y Títulos Nobiliarios Españoles. Instituto "Salazar y Castro", C.S.I.C.
# Illes de l'Institut Àrtic

Les illes de l'Institut Àrtic (rus: острова́ Аркти́ческого Институ́та, ostrovà Arktítxeskogo Instituta) és un arxipèlag deshabitat, format per tres illes estretes cobertes de tundra. Les illes es troben al mar de Kara, a uns 173 km al nord de la costa de Sibèria i 45 km al sud del grup d'illes més proper, les illes Izvesti TSIK.

## Geografia

La distància entre l'extrem nord i el sud de l'arxipèlag és de 49,5 km i la seva amplada màxima és de 21 km d'est a oest. L'illa principal es diu Bolxoi, una superfície de 259,5 km² i un litoral de 150,7 km. Mali és a l'est de l'extrem sud de l'illa principal, té una forma allargada i el sòl és sorrenc a l'est i rocós i pantanós a l'oest. L'illa Sidorova es troba al sud de l'extrem sud de Bolxoi. Té forma de V, el braç esquerre de la qual està format per una llarga franja de sorra. La resta de l'illa és rocosa i pantanosa. El clima és sever i el mar que envolta les illes està cobert de gel durant el llarg hivern i fins i tot durant l'estiu es conserven nombrosos bancs de gel. Les illes són planes, amb tan sols 25 metres com a punt més elevat i estan formades per dipòsits glacials i marins del Quaternari. Hi ha 13 rierols amb una longitud de més de 2 km, així com 9 llacs de fins a 250 metres de diàmetre. L'arxipèlag està envoltat de cordons litorals de sorra que separen la llacuna Spokoynaya, Melkovodnaya i la badia de Kutsiy Nos del mar obert.
Aquest grup d'illes pertany al krai de Krasnoiarsk de la Federació Russa i forma part de la Reserva Natural del Gran Àrtic, la reserva natural més gran de Rússia. Les illes foren batejades en honor a l'Institut de Recerca de l'Àrtic i de l'Antàrtic.
L'illa més meridional del grup, l'illa Sidorova, porta el nom del comerciant siberià i propietari de mines d'or Mikhail Sidorov (1823-1887), que desenvolupà una proposta per al comerç tot seguint la Ruta marítima del Nord.

## Bibliografia

* William Barr, Reinhard Krause i Peter-Michael Pawlik, The polar voyages of Captain Eduard Dallmann, whaler, trader, explorer 1830–96.

## Enllaços externs

* Mapes nàutics russos S-44-III,IV, S-44-V,VI, S-44-IX,X i S-44-XI,XII - Àrea del 1956.

## Referències

* ↑ «Bolysoy (Bol'Soj)». Arxivat de l'original el 2012-02-04. [Consulta: 21 novembre 2021].
* ↑ On sea Ice conditions near the Arkticheskiy Institut Islands
* ↑ Nature Reserve Arxivat 2007-10-08 a Wayback Machine.
* ↑ «Mikhail K. Sidorov». Arxivat de l'original el 2007-08-21. [Consulta: 11 juny 2008].
# Urraca Fernández de Castella

Urraca de Castella o Urraca Fernández (ca. 935 - 1007) va ser una infanta de Castella i en dues ocasions reina consort de Lleó (951-956) i (958-960) i reina consort de Navarra (970-994).

## Orígens familiars

Filla del comte de Castella Ferran González i la seva primera dona Sança de Pamplona.

## Reina consort de Lleó i Navarra

El 941 es casà, en primeres núpcies, amb Ordoni III de Lleó. D'aquest matrimoni nasqueren:
* l'infant Ordoni de Lleó, mort jove
* la infanta Teresa de Lleó, monja
El 958 es casà, en segones núpcies, amb Ordoni IV de Lleó, usurpador del tron lleonès. Mitjançant aquest enllaç el rei pretengué legitimitzar el seu poder. D'aquest matrimoni no hi hagué fills.
El 962 es casà, en terceres núpcies, amb Sanç II de Navarra. D'aquest matrimoni van néixer:
* l'infant Garcia III Sanxes II de Navarra (964-1004), rei de Navarra i comte d'Aragó
* l'infant Ramir de Navarra (?-992)
* l'infant Gonçal de Navarra (?-997)
Va sobreviure al seu darrer marit i va intervenir en els afers polítics mentre van regnar el seus fill i nét, Garcia i Sanç.

## Referències

* 1 2 3 4 «Urraca de Castella». Gran Enciclopèdia Catalana. enciclopedia.cat. [Consulta: 14 maig 2022].
# Cophixalus bewaniensis

Cophixalus bewaniensis és una espècie de granota que viu a Papua Nova Guinea.

## Referències

* Richards, S. & Allison, A. 2004. Cophixalus bewaniensis. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 1 de febrer del 2008.
# Domovini

Domovini (rus: Домовины) és un poble de l'óblast de Lípetsk, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 50 habitants.

## Referències

* ↑ Всероссийская перепись населения 2010 года. Численность и размещение населения Липецкой области Arxivat 2018-04-04 a Wayback Machine. (en rus).
# Alessandro Carbonare

Alessandro Carbonare és un clarinetista italià nascut a Desenzano del Garda. Carbonare començà a tocar un clarinet en mi bemoll a l'edat de 5 anys. Als 21 esdevingué co-principal a l'Orquestra de l'òpera de lió, i més tard entrà a l'Orquestra Nacional de França. és el clarinetista principal de l'Orquestra de Santa Cecilia a Roma des del 2003. Ha tocat a l'Orquestra Filharmònica de Berlin. També toca amb el Quintetto Bibiena. Carbonare toca un clarinet de recital de la marca Selmer amb una llengüeta Vandoren B40 (ajustada manualment).

## Discografia

* The art of the clarinet. Decca, 2008.
* W.A. Mozart - Quintetto per clarinetto e archi K581 / J. Brahms - Quintetto per clarinetto e archi op. 115. Amadeus, 2007.
* Clarinet Sings Opera. Japan Import, 2006.
* Carl Maria von Weber: Concertos for Clarinet and Orchestra, amb l'orquestra Haydn Bozen. Art Music, 2004.
* No Man's Land, amb Andrea Dindo. Velut Luna, 2003.
* Unus Inter Pares. Velut Luna, 2002.
* Le Clarinette à l'Operà: Paraphrases of Italian Operas for Clarinet and Piano. Harmonia Mundi, 2001.
* Piramidi, amb Luca Donini. Splasc(h), 2001.
* Mozart K622, Beethoven Piano Concerto Op. 15, amb Marta Argerich i l'orquestra del Festival. Musincom, 2001.
* Brahms, Mozart. Harmonia Musica, 1999.
* Robert Schumann: Marchennerzalungen Op. 132, Romanzen Op. 94, Fantasiestuck Op. 73, Marchenbilder Op. 113, amb Simone Braconi i Andrea Dindo. Agorà, 1997.
* W.A. Mozart Clarinet Concerto K622, G. Rossini - Andante tema e variazioni - Variazioni in Do, amb Sudwestdeuches Kammerorchester Pforzheim. Agorà, 1997.
* Mozart, Salieri, amb Euroensemble. Banca CRT, 1997.
* Modest Mussorgsky: Pictures at an Exhibition, amb Quintetto Bibiena. Agorà, 1996.
* Clarinet Sings Verdi. Agorà, 1995.
* Il Quintetto Bibiena. Ermitage Aura, 1995.
* Francis Poulenc: Ouvres pour instruments à vent et piano, amb Quintetto Bibiena and Andrea Dindo. Agorà, 1995.
* Johannes Brahms: Trio for Clarinet, Cello and Piano Op. 114, Sonates for Clarinet and Piano Op. 120, amb Marco Decimo i Andrea Dindo. Agorà, 1994.

## Referències

* 1 2 3 4 Roberts, Andrew «Clarinet with Alessandro Carbonare». Clarinet & Saxophone, Spring 2007, pàg. 18.
* ↑ Barbera, Mattia. «Biography». [Consulta: 4 agost 2009].

## Enllaços externs

** Entrevista amb Alessandro Carbonare
* Lloc web de Carbonare
# Procés Kraft

El procés Kraft , també conegut com a procés al sulfat , és usat en la producció pasta de cel·lulosa. El seu nom deriva de l'alemany Kraft, que significa 'força'. En la literatura apareix tant en majúscules com en minúscules, per la particularitat de la llengua alemanya de majuscular tots els substantius. Va ser desenvolupat pel suec Carl Dahl el 1884 i actualment es fa servir per al 80% del paper produït a nivell mundial.

## Descripció

El procés implica la utilització d'hidròxid de sodi i sulfur de sodi per extreure la lignina de les fibres de fusta en grans recipients a pressió anomenats digestors. El líquid que se separa, anomenat licor negre, és concentrat per evaporació i cremat en una caldera per a generar vapor d'alta pressió, que pot utilitzar per a les necessitats de vapor de la planta o per a la producció d'energia elèctrica. Les plantes modernes són més que autosuficients en la producció d'energia.
La porció inorgànica del licor està usada per recuperar l'hidròxid de sodi i el sulfit de sodi necessari per a la producció. En el cas de fusta de coníferes, una substància sabonosa s'obté com a subproducte de l'evaporació, aquest sabó està acidificat per produir oli de pi, una font de resines, àcids grassos i altres químics. També s'obté aiguarràs.

## Impacte mediambiental

Subproductes derivats del sulfur d'hidrogen i altres compostos volàtils sulfurats són la causa de pol·lució olfactiva força desagradable característiques de plantes velles. No obstant això, en les plantes modernes aquesta només és perceptibles durant els talls de manteniment o en altres esdeveniments poc freqüents. Així mateix, les emissions de diòxid de sofre, causants de pluja àcida, són molt menors que en plantes que utilitzen altres processos. La pasta produïda amb els procediments moderns en surt més fosca, de manera que el blanqueig ha de ser més eficient.
En l'actualitat, els efluents generats són tractats biològicament en depuradores abans que les aigües usades s'evacuïn al clavegueram o als rius.

## Referències

* ↑ Sílvia Martínez Sinbaldi, La indústria de la fabricació de pasta de paper, de par i cartró Arxivat 2013-03-13 a Wayback Machine., Barcelona, Generalitat de Catalunya, 2006, pàgines 14-15, ISBN 84-393-7007-5

## Vegeu també

* Paper d'estrassa
# Nsenga

El nsenga, també coneguda com a senga, és una llengua bantu de Zàmbia i Moçambic, que ocupa una àrea en l'altiplà que forma la divisòria d'aigües entre els sistemes fluvials del Zambezi i del Luangwa. La forma urbana de nyanja parlat a la capital de Zàmbia, Lusaka té moltes característiques del nsenga.

## Referències

* ↑ Nsenga a The Joshua Project

## Bibliografia

* Burdett Ranger, Apsley Sidney. Chinsenga handbook: a manual of the Nsenga language spoken in the protectorate of Northern Rhodesia (en anglès). Londres: Sheldon Press, 1928, p. 337.

## Enllaços externs

* Mammana, Richard; Wohlers, Charles. «Malombelo a Kamo Kamo Occasional», 1956.(Pastoral) Offices in Nsenga, material litúrgic anglicà)
# Senyoriu de Montribloud

El senyoriu de Montribloud fou una petita jurisdicció feudal del país de Dombes, que va ser donada per Humbert VI senyor de Thoire-Villars a son cosí Eudes de Villars, senyor de Monteiller, a canvi de Beauvoir, i que comprenia quatre parròquies. Eudes va morir sense fills el 1418 i va passar als seus nebots de la família de Beaume-Montrevel. El 1590, Antoni, membre de la família senyorial, la va vendre a Martí i Joan de Covet, els successors dels quals van obtenir l'elevació del senyoriu a comtat el 1660. El 1754 el comtat fou venut a la família Nicolau. Es va extingir amb la revolució el 1789.

## Referències

* ↑ Guigue, Marie-Claude (1832-1889) Auteur du texte. Topographie historique du département de l'Ain, ou Notices sur les communes, les hameaux, les paroisses, les abbayes, les prieurés, les monastères,... : accompagnée d'un précis de l'histoire du département depuis les temps les plus reculés jusqu'à la Révolution / par M.-C. Guigue,... (en francès), 1873.
# Társilo Piles i Guaita

Társilo Piles i Guaita (Torís, 1947) és un polític i empresari valencià. Va ser membre d'Unió Valenciana i va exercir càrrecs al València CF i al Banc de València fins l'extinció de l'entitat. Va ser regidor a l'Ajuntament de València i Primer Tinent d'Alcalde de València.

## Biografia

Abans de començar amb la seua carrera política, Piles va treballar al Banc de València fins a l'any 1991, quan va demanar l'excedència per dedicar-se completament al seu càrrec de regidor.
L'any 1982 va participar en la fundació d'Unió Valenciana al costat d'altres polítics com ara Miquel Ramón i Izquierdo o Vicent González i Lizondo. Va ser regidor a l'Ajuntament de València i posteriorment, va succeir a González Lizondo com a primer tinent d'alcalde de València fins al 1995. Des de 1995 va ser candidat a l'alcaldia de València, renovant l'acta de regidor l'any 1995, però perdent-la el 1999, quan UV no aconseguí cap representació al consistori. Paral·lelament i des de l'any 1996, Piles va exercir com a President d'UV a la província de València, carrec del qual dimití després de la davallada electoral del partit a les eleccions del 1999. El mateix any, Piles va competir pel lideratge del partit en unes primàries amb Hèctor Villalba. Poc després, i a causa de discrepàncies amb la nova direcció del partit encapçalada per Josep Maria Chiquillo, Piles abandonà el partit.
Després de retirar-se de la política, Piles va dedicar-se al mercat immobiliàri. Des de 2009 fins al 2015, va presidir la Fundació del València CF Tot i que abans ja havia estat conseller d'administració de l'equip de futbol. L'any 2015 va ser imputat pel delicte d'apropiació indeguda per les irregularitats amb el negoci de piscifactoria que va fer amb l'exministre i exalcalde de Manises Antoni Asunción. El jutge no sols no va trobar culpables a Piles i Asunción, sinó que condemná en costes al Banc de València.

## Referències

* ↑ https://valenciaplaza.com/tarsilo-piles-recibe-75000-euros-por-su-despido-de-banco-de-valencia
* 1 2 https://elpais.com/diario/2000/02/10/cvalenciana/950213883_850215.html
* ↑ https://elpais.com/diario/1999/06/18/cvalenciana/929733485_850215.html
* ↑ https://elpais.com/diario/1999/09/11/cvalenciana/937077489_850215.html
* ↑ https://www.lasprovincias.es/v/20130129/deportes/valencia/tarsilo-piles-coloca-marido-20130129.html
* ↑ http://www.valenciacf.com/ver/20706/recepcion-oficial-en-el-palau-de-la-generalitat.html%5BEnllaç+no+actiu%5D
* ↑ https://www.superdeporte.es/valencia/2015/06/17/imputan-exministro-antoni-asuncion-venta/261201.html
# Cova de So n'Hereu - Sa Pleta

La cova de So n'Hereu - Sa Pleta és un jaciment arqueològic constituït per restes de diverses construccions talaiòtiques i islàmiques molt arrasades, situat a la possessió de So n'Hereu, al municipi de Llucmajor, Mallorca.
En el jaciment destaquen tres construccions en planta; un conjunt de 8 sitges i 2 coves, una pretalaiòtica i una talaiòtica amb columna exempta. Tot això s'ubica a la part elevada del terreny, als vessants nord, est i oest. Tres de les sitges es troben mig tapades mentre que les altres són de fàcil accés i estan en perfecte estat. El diàmetre de les sitges varia de 50 cm fins a 1 m i la fondària d'algunes va poc més enllà dels tres metres. Pel que fa a les coves, apuntar que es troben en bon estat de conservació amb l'accés i l'interior espaiat i net. La cova talaiòtica amb columna exempta és de grans dimensions amb 13 metres d'amplària i quasi 6 de fondària, i amb una altura a l'interior de més de 4 metres.

## Referències

* ↑ Font, B. Història de Llucmajor. Volum 1. Palma: Ajuntament de Llucmajor, 1973, p. 65. ISBN 84-500-5970-4.
* ↑ de Luna, J; i col «Jaciments arqueològics Tom V» (pdf). Catàleg de béns immobles [Llucmajor], 2000, pàg. 5 [Consulta: 4 gener 2013].
# Alexandra Sontheimer

Alexandra Sontheimer (Friburg de Brisgòvia, Baden-Württemberg, 15 de juny de 1987) és una ciclista alemanya especialista en la pista.

## Palmarès
### Resultats a la Copa del Món

* 2007-2008
** 1a a Copenhaguen, en Persecució per equips

## Enllaços externs

* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a museociclismo.it
# RPM

RPM té els següents significats:
* Unitat de mesura: Revolució per minut, unitat de mesura de la freqüència, usada generalment per a mesurar la velocitat angular.
* Informàtica: Gestor de paquets RPM, sistema d'administració de paquets per a Linux.
* Música:
** RPM (revista), revista musical canadenca
** RPM (banda), grup musical brasiler
# Valdemar III

Valdemar III (1314-1364) va ser breument rei de Dinamarca del 1326 al 1329, quan encara era menor d'edat, així com en 1325-26 i de 1330-1364 fou duc de Schleswig com a Valdemar V. Fou un rei rival contra el fracassat Cristòfor II de Dinamarca i rebé àmplia oposició per moltes de les seves decisions. El seu període va acabar quan va abdicar. De vegades, el rei anterior Valdemar el Jove és anomenat Valdemar III en el seu lloc.

## Biografia

El pare de Valdemar va ser el duc Eric II de Schleswig i la seva mare era Adelaida, filla d'Enric I de Rendsborg.
Quan el seu parent llunyà Cristòfor II de Dinamarca va ser bandejat del seu regne, el Holsteiner i els danesos de l'alta noblesa es van disposar a triar un nou rei. La seva elecció va recaure en el Duc Valdemar V de Schleswig, d'onze anys, que era el cap de la branca descendent de rei Abel de Dinamarca. A causa de la seva curta edat, el seu oncle matern, el poderós comte Gerard de Rendsborg (Gerard III de Holstein), que també era el major creditor hipotecari de Dinamarca, va ser nomenat regent i tutor ("grev Gert" o "Den kullede Greve").
La promissòria ascensió de Valdemar al tron va ser almenys tan estricta com ho havia estat la de Critòfor. Hi va haver algunes disposicions noves, com ara que tots els castells reials de Escània havien de ser demolits, i tots els nobles tenien dret a fortificar casa seva. L'acord més important, però va ser anomenat Constitutio Valdemariana que prometia que en el futur, una mateixa persona no podia ser governant de Slesvig i Dinamarca a la vegada.
Valdemar a conseqüència d'això, va renunciar al seu patrimoni, Schleswig, i infeudà al seu oncle i tutor, mitjançant el qual el primer membre de la casa Holstein esdevenia duc: Gerhard, duc de Jutlàndia (o Jutlàndia del Sud o Schleswig).
Dinamarca, en la pràctica, es trobava completament, en mans de certs nobles. Això no era popular entre els camperols. Una part dels nobles eren estrangers, i havien establert fins i tot nous impostos. En 1328, els camperols de Sjælland es van revoltar, tot i que la rebel·lió va ser sufocada. En 1329, va ser el torn de la rebel·lió a Jutlàndia. Allà els camperols van aconseguir millors resultats, però al final les revoltes també van ser sufocades. Finalment, el comte de Gerhard va abandonar en nom del seu rei, i el 1329 es va permetre a Cristòfor II tornar al tron. Valdemar va tornar a ser duc de Schleswig, on va regnar fins a la seva mort el 1364.
En 1340, va donar la seva única germana, Helvig de Schleswig, en matrimoni amb Valdemar IV, el nou rei de Dinamarca. Durant la resta del seu regnat va portar una política canviant cap a Dinamarca, en la qual va alternar la guerra i amb la cooperació.
Valdemar va morir el 1364. Estava casat amb Richardis de Schwerin (morta el 1384), filla del comte Günzelin VI de Schwerin-Wittenburg. Van tenir dos fills, Valdemar (1338-1360) i Enric (1342-1375). Enric succeí a son pare com a duc de Schleswig a la seva mort.
# Cova de Son Boscana

La cova de Son Boscana és una gran cova artificial subterrània prehistòrica situada a la possessió de Son Boscana, al municipi de Llucmajor, Mallorca.
La cambra d'aquesta cova té uns diàmetres perpendiculars de 8,0 per 9,4 m; la seva alçada és de 2,5 m. Al paladar hi ha un forat per ruptura de dimensions 2,3 per 3,6 m de diàmetre. Per accedir a la cambra hi ha un corredor d'accés de 3,3 m de llargària per 1,0-0,7 m d'amplària, orientat al mestral. Actualment es troba descobert, però se suposa que anava cobert per lloses. A mitjan lloc d'aquest corredor, a 1,9 m de l'entrada, hi ha unes estries afrontades a cada part per encaixar-hi una llosa de tancament.

## Referències

* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 2. Palma: Promomallorca, p. 225. ISBN 84-8661702-2.