OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Paramida

Paramida (Hessen, Alemanya) és una DJ i productora musical alemanya-iraniana. Durant la seva trajectòria professional ha desafiat les restriccions culturals de les dones a l'Iran.

## Primers anys

Va néixer al lander de Hessen, Alemanya, on va viure durant 13 anys. Entre els 13 i els 17 anys va viure a l'Iran i posteriorment es va mudar a Wiesbaden, on va descobrir la vida nocturna de l'àrea de Frankfurt.
Durant els seus anys de formació no només va conéixer l'ambient nocturn de Frankfurt, sinó també el de Berlín. Allà va descobrir un món hedonista i alliberador, però no gaire excèntric. La nit francfortesa la va viure més aviat a Offenbach, una ciutat propera. Allà va conéixer el club Robert Johnson, un espai curosament decorat i amb un públic molt divers que va esdevenir el referent estètic posterior de Paramida.
Quan va decidir que volia començar a ser discjòquei es va haver d'enfrontar a situacions de discriminació i masclisme perquè es tracta d'un àmbit laboral dominat pels homes.

## Carrera professional

L'any 2010 Paramida es va traslladar definitivament a Berlin, fugint de l'ambient conservador i jerarquitzat de l'escena musical de Frankfurt. El seu apropament sensual a la música va causar un gran impacte en l'escena local berlinesa. Durant els primers mesos d'estada a la ciutat va aconseguir una feina a la botiga de discos OYE Records i va dur a terme les seves primeres sessions musicals.
L'any 2014 va fundar el segell musical Love on the Rocks, El catàleg d'aquesta firma està format per música irresistible i poc convencional adaptada a la cultura dance. També reuneix elements de la cultura nu-disco, trance, acid, house i house progressiu i música ambiental de tots els continents. Aquestes connexions es van anar construint a mida que Paramida va anar viatjant pel món oferint les seves sessions musicals a clubs d'Europa, Àsia, Austràlia, Amèrica Central i Amèrica del Sud.
L'any 2020 va esdevenir DJ resident del Panorama Bar de Berghain (Berlín).

## Reconeixement

L'any 2023 va aparèixer a la llista de 100 dones de la BBC que reconeix a un centenar de dones referents de tot el món.

## Referències

* 1 2 3 admin. «Artist To Artist: Lena Willikens & Paramida» (en anglès), 20-08-2021. [Consulta: 19 gener 2024].
* 1 2 «BBC 100 Women 2023: Who is on the list this year? - BBC News» (en anglès britànic). [Consulta: 19 gener 2024].
* ↑ Wedia. «German-Iranian DJ voted among BBC’s Women of the Year 2023» (en anglès britànic). [Consulta: 19 gener 2024].
* 1 2 «PARAMIDA | A conversation with the Love on the Rocks founder». [Consulta: 19 gener 2024].
* ↑ «INTERVIEW Paramida» (en anglès), 07-02-2021. [Consulta: 19 gener 2024].
* ↑ «Paramida: Biography» (en anglès). RA. [Consulta: 19 gener 2024].
# Pazo

El pazo és un tipus de casa pairal tradicional gallega, de caràcter senyorial, normalment situada al camp, que era residència de persones importants de la comunitat (abans, de reis o nobles).

## Història i característiques

En realitat, un pazo és un conjunt d'edificacions: la principal significa la presència social, la importància dels seus amos. Separades solen estar els habitatges del servei i les dependències agràries, com alpendres i quadres.
L'habitatge principal d'un pazo ha de tenir lareira (llar de foc), sostres alts, grans dormitoris, grans salons i un element comú: la pedra. Les parets són sempre de pedra, el terra pot ser també de pedra i de vegades ens trobem amb sostres de pedra.
Alguns pazos, com el d'Oca, destaquen pels seus jardins amb disseny versallesc. L'entorn natural d'altres, com el de Santa Cruz de Rivadulla, destaca per la seva magnífica flora semisalvatge en la qual abunden espècies impròpies del clima gallec.
Van ser d'importància crucial als segles xvii a XIX, relacionats amb l'arquitectura rural i monàstica i amb el sistema d'organització feudal, ja que constituïen una espècie d'unitat de gestió local al voltant dels quals transcorria la vida dels vilatans.
Com a categoria arquitectònica palatina floreix una vegada concloses les refregues senyorials del segle xv, perquè fins llavors els gentilhomes habitaven en torres, construccions més apropiades per a l'activitat bèl·lica. Així, el pazo (o els pazos) van ser convertint-se en la marca social i refugi de la classe hidalga, que va retratar en les seves novel·les Otero Pedrayo a principis del segle xx. També Emilia Pardo Bazán va reflectir en la literatura la vida als pazos, en la seva novel·la Los pazos de Ulloa, que va ser també portada al cinema i a la televisió.
De 700 pazos que hi ha catalogats a Galícia, uns 200 són privats i uns 50 estan dedicats al turisme rural.

## Etimologia

La paraula pazo és un cognat de "palau", perquè procedeix del llatí palatiu(m). Com a curiositat, la paraula portuguesa, llengua propera al gallec, per dir palau és paço.
El pazo dona lloc a nombrosos topònims gallecs, tals com Pazos de Borbén, Pazos de Borela o Pazos de Reis, tres localitats de la província de Pontevedra. Alhora aquests topònims o el pazo mateix donen lloc a diversos antropònims, tals com Pazo, Do Pazo, O Pazo, o Pazos. Aquests antropònims es tornen novament topònims en algunes localitats americanes, com el cas de Pazos Kanki, localitat de la província de Buenos Aires, a l'Argentina, que recorda la memòria de Vicente Pazos Kanki, sacerdot altperuà que va participar en la Revolució de maig.
# Partit Federal Social Democràtic Etiòpic

El Partit Federal Social Democràtic Etiòpic (Ethiopian Federal Social Democratic Party EFSDP, ኢትዮጵያ ማህበረ-ዴሞክራሲ ፌደራላዊ ፓርቲ), posteriorment (des del 2006) Partit Social Democràtic Etiòpic (Ethiopian Social Democratic Party ESDP) fou un partit polític d'Etiòpia. El 2005 tenia com a líders a Beyene Petros (president), Mulu Meja (vicepresident) i Alema Koira (secretari).
A les eleccions legislatives del 15 de maig de 2005 va participar en coalició dons de les Forces d'Unitat Democràtica Etíop que va aconseguir 52 escons dels 527 del Parlament.
El 2006 va canviar el seu nom de Partit Federal Social Democràtic Etiòpic a Partit Social Democràtic Etiòpic, accentuant els seus lligams amb la socialdemocràcia europea.
El 2008 va integrar la coalició Medrek de la que forma part.

## Notes

* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2006-04-20. [Consulta: 23 juny 2012].

## Enllaços externs

* ESDFP Says will Hold discussion with EPRDF
# Pere Serra i Postius

Pere Serra i Postius (Barcelona, 8 de maig de 1671 - 26 de març de 1748) fou un incansable recopilador d'històries, anècdotes i llegendes.
Moltes de les històries eren de temàtica religiosa, i la seva obra a voltes manca del rigor historicista suficient i és al límit del proselitisme; la seva obra bascula, als ulls del lector actual, entre el folklorisme i la crònica de l'edat moderna a Catalunya.
De les obres que escriví, Torres i Amat n'esmenta diverses:
* «Prodigios y finezas de los Stos. ángeles, hechas en el principado de Cataluña». Barcelona a la impremta de Jaume Suriá 1726. Va recopilar en aquesta obra moltíssimes notícies d'escriptors catalans de les quals es valgué Torres i Amat per a escriure les seves Memorias para ayudar a formar un diccionario crítico de los escritores catalanes y dar alguna idea de la antigua y moderna literatura de Cataluña. En aquesta obra inserí un catàleg d'altres obres seves manuscrites, algunes d'elles inacabades, de les quals esmenta el títol d'una vintena.
* «Historia de Ntra. Sra. de Monserrate», dividida en quatre parts i dedicada al rei Joan V de Portugal (Barcelona, 1747, Pablo Campins)
* «Resumen de la vida de los Santos, y varones insignes en santidad del principado de Cataluña» Barcelona per Juan Jolis 1746.
* «Resumen de la vida de Sta. Eulalia de Barcelona».
* «Vida de S. Emeterio o Madi, labrador», amb el nom suposat de Pere Parés o Rares, anagrama de Serra (Barcelona, 1735).

## Vegeu també

* Lo perquè de Barcelona

## Bibliografia

* Torres i Amat, Fèlix. Memorias para ayudar a formar un diccionario crítico de los escritores catalanes y dar alguna idea de la antigua y moderna literatura de Cataluña (en castellà). Barcelona: Imprenta de J. Verdaguer, 1836, p. 569-570 [Consulta: 27 octubre 2013].
* Serra y Postius, Pedro. Prodigios y finezas de los santos angeles hechas en el Principado de Cataluña (en castellà). Barcelona: Jayme Surià, 1726 [Consulta: 27 octubre 2013].
* Serra y Postius, Pedro. Epítome histórico del portentonso Santuario de Ntra. Sra. de Mouserrate (en castellà). Barcelona: Pablo Campins, 1747 [Consulta: 27 octubre 2013].
* Serra y Postius, Pedro. Indice de los Santos y de los Varones, y Mugeres insignes un Santidad del Principado de Catalunya (en castellà). Barcelona: Juan Jolis Impressor a los Algodoneres, 1746 [Consulta: 27 octubre 2013].
* Serra y Postius, Pedro. Trecenario de la insigne virgen e invencible martyr, la noble barcelonesa Sta. Eulalia (en castellà). Barcelona: Juan Jolis, 1746 [Consulta: 27 octubre 2013].

## Enllaços externs

* «Pere Serra i Postius». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Pere Serrano

Pere Serrano va ser un orguener espanyol del segle xvi, constructor dels orgues de la catedral de Barcelona a 1538.
No s'ha de confondre amb altres personatges homònims que van conviure en la seva època.

## Referències

* ↑ Jambou, Louis. Historia de la música española e hispanoamericana..
* ↑ Jambou, Louis. Evolución del órgano español: siglos XVI-XVIII (en castellà). Universidad de Oviedo, 1988. ISBN 9788474681826.
# Pic Occidental de la Cascada

El Pic Occidental de la Cascada és una muntanya de 3.095 m d'altitud, amb una prominència de 66 m, que es troba al massís del Mont Perdut, entre la província d'Osca (Aragó) i el departament dels Alts Pirineus (França). La primera ascensió als Pics de la Cascada la van realitzar Henry Russell i Cèlestin Passet l'any 1877.
Per a fer l'ascensió al cim es pot fer des del vessant aragonès a través del refugi de Góriz (2.100 m) i des del vessant Francés pel refugi de Sarradets a (2.587 m).

## Referències

* ↑ Buyse, Juan. Los Tresmiles del Pirineo, un estudio enciclopédico (en castellà). 3a. ed.. Barcelona: Martínez Roca, 1993 (Muntanyisme). ISBN 8427017340.
* ↑ Coll, Xavier; Coll, Joan. Ordesa Vignemale Mte Perdido, Esc. 1:40.000. 4a. ed.. Granollers: Editorial Alpina, 1976 (E-25). ISBN 84-7011-067-5.
* ↑ Millán, Vicente. «Góriz» (en espanyol europeu). [Consulta: 10 octubre 2017].
* ↑ «Cresta de Marboré y MUCHO MAS | La Montaña es mi Reino» (en espanyol europeu). [Consulta: 14 octubre 2017].
* ↑ «Cresterío del Circo de Gavarnie». [Consulta: 14 octubre 2017].

## Vegeu també

* Pic Central de la Cascada
* Pic Oriental de la Cascada
# Pic Negre

«Pic Negre» té aquests significats:
* Pic Negre d'Envalira, muntanya d'Andorra
* Pic Negre d'Urgell, muntanya de les Valls de Valira i Andorra
# Període Postclàssic mesoamericà

El període postclàssic mesoamericà és una de les subdivisions cronològiques tradicionalment utilitzades des de la segona meitat del segle XX per a la periodització de Mesoamèrica.
El postclàssic es subdivideix en dos subperíodes. El primer, conegut com a postclàssic antic, s’estén des del segle X fins al XIII, i es caracteritza per una gran inestabilitat política, un i un fort moviment de militarització de la societat, després de l’abandonament de moltes ciutats importants durant el període anterior, l’Epiclàssic. Es produïren moltes migracions, inclosa la incursió de pobles agrícoles i caçadors-recol·lectors al nord de Mesoamèrica.
El segon període, anomenat postclàssic tardà, correspon al final de la història de Mesoamèrica, que va acabar amb la conquesta espanyola. Existeix una forta integració comercial afavorida pels intercanvis maies que condueix a una estandardització dels estils artístics.
També està marcat per una estandardització cultural, en particular a la zona de Nahua, i per l’aparició de grans imperis tributaris al centre de Mèxic, en particular, al segle XIV, els dels asteques i els Tarascos.
El final del Postclàssic que es dona amb la segona dècada del XIV facilita un procés de transculturació que canvia les cultures indígenes i posa les bases del mestissatge a Mèxic i Centreamèrica.

## Referències

* ↑ Berdan, Frances F.; Smith, Michael E. «El Sistema Mundial Mesoamericano Postclásico». Relaciones. Estudios de Historia y Sociedad, XXV, 99, 2004, pàg. 20. ISSN: 0185-3929.
* ↑ Duverger, Christian. El primer mestizaje: la clave para entender el pasado mesoamericano (en castellà). Consejo Nacional para la Cultura y las Artes, 2007. ISBN 978-970-770-856-3.

## Vegeu també

* Civilització Tolteca
* Civilització Maia
* Huastecs
* Mixteques
* Zapoteca
# Periquito llistat

El periquito llistat (Bolborhynchus lineola) és una espècie d'ocell de la família dels psitàcids que habita zones boscoses i sabanes de la zona Neotropical, des de l'Estat mexicà de Guerrero cap al sud, a través d'Amèrica Central fins als Andes de Colòmbia, oest de Veneçuela, nord de l'Equador i el Perú.

## Referències

* ↑ Periquito llistat al TERMCAT Rev. 05/08/2012
# Perameles

Perameles és un gènere de bàndicuts que, a més de tres espècies fòssils, n'inclou tres de vivents:
* Bàndicut barrat occidental (P. bougainville)
* Bàndicut barrat oriental (P. gunnii)
* Bàndicut de musell llarg (P. nasuta)
# Paul Letondal

Paul Letondal (Montbenoît, 25 de gener de 1831 - 24 de juliol de 1894) va ser un pianista, organista, violoncel·lista, compositor i professor de música francès - canadenc.
Paul Letondal havia estat cec des de petit. Va rebre la seva formació a l'Institut per a joves cecs de París on va estudiar orgue, composició, violoncel i piano. En aquest institut es va utilitzar el flamant mètode braille. Va treballar el piano amb un dels deixebles de Kalkbrenner.
Letondal va arribar a Mont-real el 1852. Els jesuïtes li van proposar convertir-se en professor de música al col·legi Sainte-Marie i, més tard, organista a l'església de Gesù fins al 1869. Els seus alumnes van ser Moïse Saucier, Édouard Clarke, Euphémie Coderre, Dominique Ducharme, Gustave Gagnon, Calixa Lavallée, Clarence Lucas, Salomon Mazurette, Charles-Marie Panneton i Joseph Saucier.
Va ser un membre fundador de l'"Académie de musique du Quebec", i probablement el primer músic cec que es va establir al Canadà; que va tenir un paper important en el desenvolupament de la música clàssica a Mont-real al segle xix.
Paral·lelament a la seva carrera musical, Paul Letondal va participar en la fundació del "Canadian Review".
Il est mort le 24 juillet 1894 à Cacouna. Ses funérailles ont lieu à sa résidence à Montréal le 27 juillet 1894.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Sisters of Sainte-Anne,"Paul Letondal", Diccionari de músics canadencs, Lachine, Mont-Sainte-Anne,1935, pàg. 180-182 (llegiu en línia [arxiu])
* ↑ M. Paul Létondal », Le Courrier du Canada, 26 juillet 1894, p. 4 (lire en ligne [archive])
* ↑ Létondal, La Presse, 25 juillet 1894, p. 4 (lire en ligne [archive])
# Petrovo

«Petrovo» té aquests significats:

## Bòsnia i Hercegovina

* Petrovo (Bòsnia i Hercegovina), localitat de la república Srpska, Bòsnia i Hercegovina

## Crimea

* Petrovo (Crimea), localitat de la República Autònoma de Crimea, a Ucraïna

## Eslovàquia

* Petrovo (Eslovàquia), localitat de la regió de Košice, a Eslovàquia

## Rússia

* Petrovo (Saràtov), localitat de l'óblast de Saràtov, a Rússia
* Petrovo (Tatarstan), localitat de la república del Tatarstan, a Rússia
# Petrovo (Saràtov)

Petrovo - Петрово (rus) - és un poble de l'óblast de Saràtov, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 459 habitants. Pertany al districte municipal d'Atkarsk.

## Referències

* ↑ «Саратовская губерния. Список населенных мест по сведениям 1859 года». Arxivat de l'original el 2018-02-28.
* ↑ «Списки населенных мест Саратовской губернии. Аткарский уезд / Оценочно-стат. отд. Сарат. губ. зем. управы. — Саратов, 1914». Arxivat de l'original el 2017-11-12.
* ↑ «Aleksandrovka». GeoNames. Arxivat de l'original el 2018-03-03.
# Piscataway

«Piscataway» té aquests significats:
* Piscataway (àrea no incorporada), comunitat no incorporada al Comtat de Prince George's (Maryland, Estats Units)
* Piscataway (grup humà), tribu índia algonquina, també anomenada conoy pels iroquesos
* Piscataway (municipi), township al comtat de Middlesex, a l'estat de Nova Jersey
# Plaça de Soler i Gustems (Vilanova i la Geltrú)

La plaça de Soler i Gustems és una plaça de Vilanova i la Geltrú, al Garraf, protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

La plaça de Soler i Gustems, coneguda popularment com a plaça dels Carros. S'origina a la confluència dels carrers de Sant Sebastià i de Sant Felip Neri, sobre l'eix de l'antic camí de Mar, adoptant una característica forma triangular -singularitzada actualment per una plantació perimetral de casuarines- i per la font dedicada a Joaquim Soler i Gustems, obra de l'arquitecte vilanoví J. Font i Gumà.
La plaça queda tancada per un conjunt heterogeni de façanes que, malgrat la degradació de les plantes baixes, manté encara un cert caràcter degut especialment a la correcció de les alçades i a la utilització d'elements compositius de l'arquitectura popular de l'època, que generalment segueix les pautes compositives del neoclassicisme.

## Notícies històriques

La plaça data de finals del segle xviii formada a conseqüència de la intersecció i de les alineacions de les edificacions provinents dels carrers de Sant Sebastià i de Sant Felip Neri. Fins al 1848 quedava dintre del recinte fortificat, on s'ubicava el Portal de Mar i d'on sortien dos camins cap al barri de Mar. El 1849 s'obre el carrer de la Llibertat. EL 1893 s'inaugura la font. El 1909 es planten les casuarines. Els anys 70 es pavimenta la plaça amb trencadís de marbre.

## Referències

* 1 2 3 «Plaça de Soler i Gustems». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 octubre 2016].
# Petita Rússia

Petita Rússia (ucraïnès: Малоросія, Malorossia; rus: Малороссия, Malorossia), Petita Rus (ucraïnès: Мала Русь, Mala Rus; rus: Малая Русь, Malaia Rus) o Rússia Menor (del grec: Μικρὰ Ῥωσία, Mikrà Rossia), és un nom aplicat a parts de l'actual territori d'Ucraïna, abans del segle xx, i temps de l'Imperi Rus i fins i tot abans. D'aquest terme deriven altres com "petitsrussos" o "rússia petita" aplicats a persones, idioma, cultura, etc. Durant l'època del Tsarat Rus sovint s'usava com a contrast amb la Gran Rússia (dels russos moscovites) i la Rússia Blanca (dels belarussos).
Amb l'esdevenir del temps, i la construcció de la nació ucraïnesa al llarg dels últims cent anys, el terme dins del context històric pot ser considerat com un equivalent contemporani del terme modern d'Ucraïna i els seus derivats.
El terme és arcaic en l'actualitat, essent un anacronisme el seu ús en el context modern. Pot ser considerat ofensiu per alguns ucraïnesos, encara que en context històric està àmpliament acceptat i no genera polèmica.

## Bibliografia

* Orest Subtelny; Ukraine History; University of Toronto Press; 2000. ISBN 0-8020-8390-0.

## Referències

* ↑ Orest Subtelny; Ukraine History; University of Toronto Press; 2000. ISBN 0-8020-8390-0. pág. 141 The formal designation for the Cossak order and the lands it controlled was the Zaporozhian Host. The Muscovites, however, referred to it as Malorossiia (Little Russia), although the Poles continued to call it Ukraine
* ↑ Orest Subtelny; Ukraine History; University of Toronto Press; 2000. ISBN 0-8020-8390-0. pág. 159 Situated en the left bank, this land was called Hetmanate for Ukrainians, while Russians referred to it as Malorossiia. It included ten regimental districts: Starodub, Chrnihig, Nizhin, Pryluky, Kiev, Haidach, Lubny, Pereiaslav, Myrhorod y Poltava.
# Perdita (satèl·lit)

Perdita, també conegut com a Urà XXV (designació provisional S/1986 U 10), és un satèl·lit interior d'Urà. El descobriment de Perdita va ser complicat. Les primeres fotografies de Perdita fan ser fetes per la sonda Voyager 2 el 1986, però no es va reconèixer a la fotografia fins al cap de més d'una dècada. El 1999, Erich Karkoschka es va adonar del satèl·lit i ho va informar, però com que no van poder fer més fotografies per confirmar la seva existència, va perdre la categoria de satèl·lit el 2001. Tanmateix, el 2003, fotografies del telescopi espacial Hubble van capturar un objecte que es trobava on Perdita hauria de ser, confirmant finalment la seva existència.
Perdita (paraula llatina que vol dir 'perdut') va ser anomenat en honor de Perdita, filla de Leontes i Hermione a l'obra de William Shakespeare Conte d'hivern.
El satèl·lit orbita entre Belinda i Puck. Les mesures preses pel Hubble proven que Perdita no segueix una òrbita kepleriana al voltant d'Urà; en comptes d'això, està clarament atrapat en una ressonància orbital 43:44 amb Belinda. També està prop d'una ressonància 8:7 amb Rosalina.

## Referències

* 1 2 «NASA FACTS» (en anglès). NASA.
* ↑ URL de la referència: https://ssd.jpl.nasa.gov/?sat_phys_par. Data de consulta: 5 setembre 2020.
* 1 2 Karkoschka, Erich «Voyager's Eleventh Discovery of a Satellite of Uranus and Photometry and the First Size Measurements of Nine Satellites». Icarus, 151, 2001, pàg. 69–77. DOI: 10.1006/icar.2001.6597.
* ↑ Karkoschka, Erich. «IAU Circular No. 7171», 18-05-1999. Arxivat de l'original el 2000-12-11. [Consulta: 5 agost 2006].
* ↑ Foust, Jeff. «Moon of Uranus is demoted». Spaceflight Now, 31-12-2001. [Consulta: 5 agost 2006].
* 1 2 Showalter, Mark R.; Lissauer, Jack J. «The Second Ring-Moon System of Uranus: Discovery and Dynamics». Science Express, 311, 5763, 22-12-2005, pàg. 973. DOI: 10.1126/science.1122882. PMID: 16373533.
* ↑ Showalter, M. R.; Lissauer, J. J. «IAU Circular No. 8194», 03-09-2003. [Consulta: 5 agost 2006].
* ↑ «Planet and Satellite Names and Discoverers». Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology, 21-07-2006. [Consulta: 5 agost 2006].

## Enllaços externs

* Dades de Perdita a Solar System Exploration de la NASA
# Perdiu

* Per a altres significats, vegeu «perdiu (desambiguació)».
La perdiu o perdiu roja i també camavermella a les Balears (Alectoris rufa) és una espècie d'ocell de l'ordre dels gal·liformes de la família dels fasiànids (Phasianidae). Els polls de perdiu són els perdigons o perdigots o perdigalls al Rosselló; la perdiu jove és la perdigana; perdiganya, perdigalla o el perdigó; la perdiu mascle és perdigot, perdigó o perdigàs.
El mascle de la perdiu sovint era posat de reclam o enze per a la caça de ses semblants.

## Morfologia

La perdiu és un ocell de fins a 35 cm, ales i cua curtes, amb plomes a les parts superiors de color gris rogenc, galtes i gola blanques limitades per una franja negra, amb potes i el bec vermells.
Hi ha dos tipus de perdius, les de granja i les salvatges. Les salvatges se sostenen molt de temps i volen a una velocitat molt ràpida, però fa molt de soroll. També es destrien perquè tenen les potes vermelles. Les de granja tenen les potes més roses i no volen tan rabent. A més a més, fan volades de curta distància, al contrari de les salvatges.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un ocell propi de llocs oberts més aviat secs i de conreus de cereals. Viu a la península Ibèrica, al sud de França, al nord-oest d'Itàlia, al sud de la Gran Bretanya, a Còrsega i a les Balears (excepte a Formentera).

## Costums

És sedentari i gregari, grups familiars, que vola de forma sorollosa i incapaç de fer percursos llargs. Fa una posta d'uns 20 ous en nius a terra i les cries (perdigons) mengen insectes mentre els adults s'alimenten de gra.
* Cria de perdiu roja amb pocs dies de vida.
* Ous d'Alectoris rufa rufa

## Referències

* ↑ «perdiu». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* ↑ ICO. «Perdiu roja (Alectoris rufa)». SIOC: Servidor d'Informació Ornitològica de Catalunya.
* ↑ https://books.google.cat/books?id=q2JOrfnmB8wC&pg=PA28&lpg=PA28&dq=fulica+nigrans&source=bl&ots=xjllTfcpVI&sig=jpyrW-g2BnQ28bg6cy_etp11TtE&hl=ca&sa=X&ved=2ahUKEwjH38i_0qveAhVM0RoKHeu5C84Q6AEwBXoECAcQAQ#v=onepage&q&f=false