OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Clau de lluna

Clau de lluna és un grup de folk català fundat el 1989 per Cesc Sans i Sastre i Perepau Ximenis. El 1992 s'hi va afegir Francesc Tomàs Aymerich Panxito. Juntament amb Bitayna, Casellas Sextet Folk, El Cau del Llop, Primera Nota, Tercet Treset, entre d'altres, es considera un dels grups rellevants que va actuar al Centre Artesà Tradicionàrius des de final de la dècada de 1980.
L'any 2000 el grup es va dividir en dues propostes diferents. D'una banda, Sa Cobla, que va mantenir el ball folk i que, de fet, ja s'havia creat el 1997 com a «formació portàtil». De l'altra, Atzawara, una proposta de composició i de fusió. El mateix 2000, Clau de lluna va continuar com a empresa que englobava els diferents projectes.
L'any 2019, Clau de lluna va celebrar el 30è aniversari amb l'espectacle XXX. A més dels fundadors hi van participar dos músics que havien format part del grup en diverses èpoques: Simone Lambregts i Pep Coca. Aquesta efemèride es va anunciar com un retorn als escenaris i va coincidir amb la 32a edició del Tradicionàrius. Tanmateix, el grup ja s'havia reunit en altres ocasions, com a La Violinada d'Argelaguer.

## Discografia

* Cercle de Gal·la. Àlbum, Sonifolk, 1992.
* Fica-li noia! Àlbum, Sonifolk, 1994.
* Obertura. Àlbum, Música Global Discogràfica, 1996.
* La Punyalada. Àlbum, Audiovisuals de Sarrià, 1998.

## Referències

* 1 2 3 4 Cardona, Aleix «Bifurcació en clau de lluna». Caramella. Revista de música i cultura popular, 2000, pàg. 50-51.
* ↑ Enderrock.cat. «Recordant Clau de Lluna | Enderrock.cat». [Consulta: 5 desembre 2020].
* ↑ Història de la música catalana, valenciana i balear. 1. ed. Barcelona: Edicions 62, 1999-2004. ISBN 84-297-4700-1.
* ↑ «CLAU DE LLUNA». Berguedà Folk, 2019. Arxivat de l'original el 2021-01-25. [Consulta: 5 desembre 2020].
* ↑ Ràdio, Catalunya. «La 32a edició del Tradicionàrius. El retorn de Clau de Lluna». [Consulta: 5 desembre 2020].
* ↑ «Viasona» (en català). [Consulta: 5 desembre 2020].
# Coelorinchus cylindricus

Coelorinchus cylindricus és una espècie de peix de la família dels macrúrids i de l'ordre dels gadiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 19 cm de llargària total.

## Hàbitat

És un peix d'aigües profundes que viu entre 550-920 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nova Caledònia.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Giorna M. E. 1809. Mémoire sur des poissons d'espèces nouvelles et de genres nouveaux. Plus: Suite et conclusion du mémoire (pp. 177-180). Mem. Acad. Imp. Sci. Lit. Beaux-arts., Turin v. 9 (pt 1). 1-19, 177-180.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ «Coelorinchus cylindricus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Iwamoto, T. i N.R. Merrett, 1997. Pisces, Gadiformes: Taxonomy of grenadiers of the New Caledonian region, southwest Pacific. Mem. Mus. Natl. Hist. Nat. (176):473-570.

## Bibliografia

* Cohen, D.M., T. Inada, T. Iwamoto i N. Scialabba 1990. FAO species catalogue. Vol. 10. Gadiform fishes of the world (Order Gadiformes). An annotated and illustrated catalogue of cods, hakes, grenadiers and other gadiform fishes known to date. FAO Fish. Synop. 10 (125). 442 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Geistdoerfer, P. 1986. Macrouridae. p. 644-676. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.) Fishes of the north-eastern Atlantic and the Mediterranean. UNESCO, París. Vol. 2.
* Geistdoerfer, P. 1990. Macrouridae. p. 541-563. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Iwamoto, T. 1999. Order: Gadiformes. Macrouridae (sometimes Coryphaenoididae, Bathygadidae, Macrourididae, Trachyrincidae, in part, in literature). p. 1986-1992. A K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the WCP. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes part 1 (Elopidae to Linophrynidae). FAO, Roma.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Coelorinchus cookianus

Coelorinchus cookianus és una espècie de peix de la família dels macrúrids i de l'ordre dels gadiformes.

## Hàbitat

És un peix bentopelàgic i marí d'aigües temperades que viu entre 446-1175 m de fondària.

## Distribució geogràfica

És un endemisme de Nova Zelanda.

## Referències

* ↑ «Coelorinchus cookianus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ McMillan, P.J. i C.D. Paulin, 1993. Description of nine new species of rattails of the genus Caelorinchus (Pisces, Macrouridae) from New Zealand. Copeia (3):819-840.
* ↑ Paulin, C., A. Stewart, C. Roberts i P. McMillan, 1989. New Zealand fish: a complete guide. National Museum of New Zealand Miscellaneous Series Núm. 19. xiv+279 p.

## Bibliografia

* Cohen, D.M., T. Inada, T. Iwamoto i N. Scialabba 1990. FAO species catalogue. Vol. 10. Gadiform fishes of the world (Order Gadiformes). An annotated and illustrated catalogue of cods, hakes, grenadiers and other gadiform fishes known to date. FAO Fish. Synop. 10 (125). 442 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Geistdoerfer, P. 1986. Macrouridae. p. 644-676. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.) Fishes of the north-eastern Atlantic and the Mediterranean. UNESCO, París. Vol. 2.
* Geistdoerfer, P. 1990. Macrouridae. p. 541-563. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Iwamoto, T. 1999. Order: Gadiformes. Macrouridae (sometimes Coryphaenoididae, Bathygadidae, Macrourididae, Trachyrincidae, in part, in literature). p. 1986-1992. A K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the WCP. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes part 1 (Elopidae to Linophrynidae). FAO, Roma.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Cheminée du Front-de-Seine

La cheminée du Front-de-Seine (xemeneia del Front-de-Seine) és una xemeneia situada al barri del Front-de-Seine, al 15è districte de París, a França.
Amb una alçada de 130 metres, aquesta xemeneia és l'estructura més alta del barri, superant de més de 30m els altres edificis; és fins i tot la 4a estructura més alta al territori del municipi de París, després de la torre Eiffel, la torre Montparnasse i l'hotel Concorde Lafayette.
La xemeneia va ser concebuda per François Stahly entre 1970 i 1971. La seva forma és depurada i és integralment blanca, a excepció d'events purament estètics situats dalt de l'estructura.
El seu ús és el d'evacuar el fum dels cremadors que serveixen per produir vapor distribuït en canalitzacions subterrànies cap als immobles del barri (per als usos de calefacció central i d'aigua calenta sanitària). La companyia d'explotació és la Companyia parisenca de calefacció urbana (CPCU).
La farga utilitza el fuel TTBTS (molt baix en sofre). La seva capacitat de producció és de 590 tones de vapor per hora. En temps normal, s'exploten quatre calderes de les sis que hi ha disponibles. Les dues suplementàries només són utilitzades en cas de fred extrem o en cas d'indisponibilitat d'altres centres de producció de la CPCU (el centre de producció està integralment connectat a la xarxa de distribució de la CPCU a París i la regió parisenca).
# Coll de les Cabres

El Coll de les Cabres és una collada dels contraforts nord-orientals del Massís del Canigó, a 1.871,9 metres d'altitud, en el límit dels termes comunals de Castell de Vernet i de Vernet, tots dos a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord.
Està situada a la zona sud-occidental del terme de Vernet, i a l'est de la zona central-oriental del terme de Castell de Vernet, al sud-est del Coll de les Vanes i del Pic del Coll de les Vanes i al nord-oest del Coll de la Jaça d'en Vernet i del Pic de la Jaça d'en Vernet.

## Referències

* ↑ El Coll de les Cabres en els ortofotomapes de l'IGN
# Coll de les Comes

«Coll de les Comes» té aquests significats:

## Vegeu també

* Coll de les Nou Comes
* Coll de Comes
# Coll del Ric

El Coll del Ric, o Coll Ric, és un coll situat a 960,9 m alt dels contraforts septentrionals dels Pirineus entre els termes comunals dels Banys d'Arles i Palaldà, a l'antic terme de Montalbà, i de Reiners, tots dos del Vallespir (Catalunya del Nord).
És a la zona sud-est del terme comunal al qual pertany, al sud-est del poble de Montalbà, a ran, també al sud-est, del Cortal de la Garriga, que és dins del terme dels Banys d'Arles i Palaldà i al sud-oest de la Mondina, del terme de Reiners. També és al sud-est del Coll del Faig i al nord-oest del Puig de la Porrassa.
Consta documentat des del 1377 (a coll Dolrich), a més de diverses documentacions posteriors.

## Referències

* ↑ El Coll del Ric en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Cailà i Escudero, 2006.

## Bibliografia

* Cailà Guitart, Montserrat; Escudero, Jean-Paul. Història dels noms de Reiners. Les arrels d'un poble del Vallespir. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 2006 (Treballs de l'Oficina d'Onomàstica, X). ISBN 84-7283-805-6.
# Colichemarde

Colichemarde és un tipus d'espasí força popular des del final del segle xvii fins a mitjans del segle xviii.

## Visió general

Els espasins són considerats descendents de les anomenades "roperes de transició", que es van desenvolupar a causa la demanda d'una espasa més lleugera i més adequada per parar. La forma de la fulla d'un colichemarde presenta un terç fort ample, que abruptament s'enfila a una forma molt més estreta en un punt que varia entre un cinquè i un terç de la longitud de la fulla des de l'empunyadura. La secció transversal de la fulla era sovint triangular i buida. Aquesta configuració combinava bones característiques tant per parar, gràcies a la secció ampla i forta de la fulla, com per estocar, gràcies a la secció estreta; tot amb bona maniobrabilitat. La seva lleugeresa, juntament amb la menor longitud i l'equilibri superior, en comparació amb la rapière, permetien un moviment més ràpid i precís de la fulla.
El punt on la fulla d'una espasa s'uneix a la espiga era un punt dèbil reconegut. L'espiga era sovint feta de ferro maleable forjat i soldat a l'acer de la fulla. Una fulla més ampla en aquest punt de transició, com la del colichemarde, pot haver estat considerada una unió més forta.

## Història breu

La configuració de la fulla colichemarde és àmpliament considerada com una invenció del Graf von Königsmark, degut a la similitud en la pronunciació dels seus noms. No obstant això, les primeres fulles d'aquest tipus són d'abans de la vida del comte. El colichemarde va aparèixer per primera vegada al voltant de 1680 i va ser popular durant els següents 40 anys a les corts reials europees. Va ser especialment popular entre els oficials de la Guerra Franco-Índia. George Washington es va presentar amb exemplar un durant la seva inauguració El malentés generalitzat de que el colichemarde va deixar de produir-se després de 1720 sobtadament, data de l'opinió donada per sir Richard Francis Burton en el seu llibre "The Book of the Sword" que data de 1884. Tanmateix, hi ha moltes espases de datades amb seguretat de finals de la dècada de 1770 repartides en diverses col·leccions.
Aquesta espasa va aparèixer alhora que el floret. Tanmateix, aquest va ser creat per practicar esgrima de sala, mentre el colichemarde va ser creat pels duels. Va ser especialement popular en els duels de Nova Orleans. Un descendent del colichemarde és el épée, una arma d'esgrima moderna.
Amb l'aparició de la pistola de butxaca com a arma d'autodefensa, els colichemardes van trobar un ús encara més extens en el duel, desapareixent de la vida pública.

## Referències

* ↑ Peterson, Harold L. Arms and Armor in Colonial America 1526-1783. Harrisburg, Pennsylvania: Stackpole Company, 1956, p. 76.
* ↑ Peterson, Harold L. Arms and Armor in Colonial America 1526-1783. Harrisburg, Pennsylvania: Stackpole Company, 1956, p. 270.
* ↑ Burton, R.F. (1884 - reprinted 2009) The Book of the Sword, Cosimo Classics, New York. p. 135
* ↑ Peterson, H.L. (1965) The American Sword 1775-1945, Ray Riling Arms Books, Philadelphia. pp. 300, 303
* ↑ «Dueling Oak | New Orleans Historical».

## Vegeu també

* Sabre (esgrima)
* Duel
* Espasí (arma)
# Coll de Portella

El Coll de Portella és una collada amb el punt de sella a 556,7 metres d'altitud dins del municipi de Monistrol de Calders, del Moianès. Està situat a l'antic camí ral de Manresa, possiblement hereu del camí romà de Manresa a Girona, per la qual cosa el Coll de Portella està documentat des de l'alta edat mitjana. És al lloc on el Serrat de Brusa s'uneix als contraforts meridionals de la Serra de les Abrines. En el vessant nord-oriental d'aquest coll hi havia hagut una la Pedrera del Coll de Portella, una de les diverses explotacions d'extracció de pedra que donaren tanta vida a Monistrol de Calders cal als anys seixanta i setanta del segle xx.
En el vessant nord-oest del Coll de Portella s'obre el Sot del Planter, amb la Baga del Coll de Portella i el torrent de la Baga del Coll de Portella.
Referit a aquest indret hi ha un fet destacable de la darrera guerra civil: en plena retirada de l'exèrcit republicà, els primers dies del 1939, una tanqueta republicana -de fet, una metralladora muntada sobre una petita camioneta- s'avarià al Coll de Portella i fou abandonada pels republicans. De seguida, l'única persona del poble de Monistrol de Calders que en aquells anys treballava amb camions, ja que feia de traginer, s'arribà fins al lloc on havia estat abandonat aquell vehicle, en desmuntà el motor, i el muntà en un camió avariat que tenia. Al cap de pocs dies els ocupants franquistes l'anaven a buscar per dur-lo a un consell de guerra per haver-se apropiat de material de guerra. Se'n sortí amb una condemna lleu.

## Bibliografia

* ERILL I PINYOT, Gustau; GUAL I PURTÍ, Jordi (fotografies); MANENT I ORISTRELL, Llibert (cartografia). Monistrol de Calders: El poble dels pagesos enginyers. Moià-Monistrol de Calders: Ajuntament de Monistrol de Calders, 2006 (Col·lecció Pedra i aigua, 1). Gràfiques Ister DL. B-54.339/2006.

## Referències

* ↑ Altituds preses in situ amb un GPS bàsic Garmin eTrex H.
* ↑ PERARNAU I LLORENS, Jaume; PIÑERO I SUBIRANA, Jordi. Monistrol de Calders. La seva història i el seu patrimoni. Monistrol de Calders: Ajuntament de Monistrol de Calders, 1993. i testimoni oral dels de Cal Serni, fills del protagonista del fet.
# Colibrí ermità del Planalto

El colibrí ermità del Planalto (Phaethornis pretrei) és una espècie d'ocell de la família dels troquílids (Trochilidae) que habita boscos clars, sabanes i poblacions del sud i sud-est de Bolívia, extrem nord-oest de l'Argentina, el Paraguai oriental i centre i est del Brasil.

## Referències

* ↑ «Colibrí ermità del Planalto». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 octubre 2024(català)
# Colibrí ermità del Tapajós

El colibrí ermità del Tapajós (Phaethornis aethopygus) és una espècie d'ocell de la família dels troquílids (Trochilidae) que habita el sotabosc de la selva de la zona dels rius Tapajós i Xingu, a l'estat brasiler de Pará.

## Referències

* ↑ «Colibrí ermità del Tapajós». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 octubre 2024(català)
# Chouteau

Chouteau és un poble dels Estats Units a l'estat d'Oklahoma. Segons el cens del 2000 tenia 1.931 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Chouteau tenia 1.931 habitants, 751 habitatges, i 560 famílies. La densitat de població era de 312 habitants per km².
Dels 751 habitatges en un 35,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 58,2% hi vivien parelles casades, en un 12,1% dones solteres, i en un 25,4% no eren unitats familiars. En el 22,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 10,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,52 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,95.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,6% tenia menys de 18 anys, un 8,3% entre 18 i 24, un 27,1% entre 25 i 44, un 22,4% de 45 a 60 i un 15,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 91,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 32.950 $ i la renda mediana per família de 40.109 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.750 $ mentre que les dones 19.559 $. La renda per capita de la població era de 15.482 $. Entorn del 12,2% de les famílies i el 14,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Chouteau». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Chouteau». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 10 agost 2010].
# Christie's

Christie's és una de les més famoses cases de subhasta del món. Va ser fundada a Londres, Anglaterra, el 5 de desembre de 1766 per James Christie. Christie's va aconseguir crear-se ràpidament una reputació entre les cases de subhasta britàniques, aprofitant el gran moment que la capital britànica va viure en els anys següents a la Revolució Francesa respecte del comerç d'obres d'art. Christie's ha arribat en els últims anys a subhastar obres i objectes personals de creadors i personalitats com Vincent Van Gogh, Pablo Picasso, Leonardo da Vinci, Rembrandt, Napoleó Bonaparte i Lady Diana, així com obres considerades patrimoni cultural de la humanitat.
Des de l'any 1823 la seu principal es troba a King Street, a Saint James's.
Christie's disposa de filials en tot el món: Nova York, París, Ginebra, Roma, Milà, Los Angeles, Amsterdam, Hong Kong, Singapur, Bangkok.

## Vegeu també

* Sotheby's
# Christie Brinkley

Christie Lee Hudson, més coneguda com a Christie Brinkley (Detroit, Michigan, 2 de febrer de 1954) és una top model estatunidenca, coneguda especialment per les seves tres aparicions a la portada de la Sports Illustrated swimsuit Issue el 1979, 1980 i 1981, per la llarga durada del seu contracte amb CoverGirl i per ser ex-dona del músic Billy Joel. Tots dos tenen una filla, la cantant Alexa Ray Joel.
Brinkley, que parla amb fluïdesa el francès, també ha treballat com a actriu, il·lustradora, fotògrafa i dissenyadora, i com a activista pels drets humans i dels animals i el medi ambient.
Les seves finances ascendeixen a un valor estimat de 80 milions de dòlars, principalment com a propietària immobiliària de bona part de The Hamptons.

## Referències

* ↑ Biografía al seu lloc web oficial - www.christiebrinkley.com Arxivat 2019-04-06 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ «Christie Brinkley biography in William Morris agency» (PDF) (en anglès).
* ↑ «Catching up with Christie Brinkley's Hamptons properties» (en anglès).

## Enllaços externs

* www.christiebrinkley.com (anglès)
* Christie Brinkley a Fashion Model Directory (anglès)
* Rich And Famous Arxivat 2012-10-25 a Wayback Machine. Bruce Newman a Sports Illustrated, 7-2-1989 (anglès)
* This Year's Model a New York Magazine (anglès)
# Christie Rampone

Christie Rampone (Christie Pearce fins al 2001) és una defensa de futbol internacional pels Estats Units, amb els que ha guanyat dos Mundials i tres Jocs Olímpics. Amb 311 partits és la segona futbolista amb més internacionalitats de la història després d'en Kristine Lilly, i la jugadora més major en jugar el Mundial, als 40 anys.

## Trajectòria

| Temporades | Lliga | Club | P | G | Actualitzat |
| 1993 - 1996 | D1/D2 | Monmouth Hawks |
| 1997 | D1 | Central Jersey Splash |
| 1998 | D1 | Buffalo FFillies |
| 1998 | D1 | New Jersey Lady Stallions |
| 2001 - 2003 | D1 | New York Power | 055 | 00 |
| 2009 - 2010 | D1 | Sky Blue FC | 030 | 00 |
| 2011 | D1 | magicJack | 011 | 02 |
| 2013 - act. | D1 | Sky Blue FC | 071 | 02 | 29/11/2016 |
| 1997 - 2015 | Selecció absoluta | Selecció absoluta | 311 | 04 | 29/11/2016 |
* Competició
* Títols — Seleccions nacionals |||||||||||||||||||
* 3 Jocs Olímpics
* 2 Mundials
* Títols — Clubs |||||||||||||||||||
* 1 Lliga Professional
* Reconeixements — Premis |||||||||||||||||||
* Esportista del any de la Lliga Professional
* Reconeixements — Seleccions de jugadores |||||||||||||||||||
* Onze ideal de la Lliga Professional

## Referències

* ↑ «FIFA». Arxivat de l'original el 2017-08-25. [Consulta: 28 juliol 2016].
* ↑ USA Today
* ↑ Washington Post
# Comtat de Santa Maria de Pomés

El comtat de Santa Maria de Pomés (o Pomers) és un títol nobiliari pontifici concedit a l'advocat Benet de Pomés i de Pomar (Barcelona 1875-1953).

## Referències

* ↑ «Comtat de Santa Maria de Pomés». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.