OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Manuel Giol i Borràs

Manuel Giol i Boràs (Les Borges del Camp 26 de març de 1849 - Cervera 13 d'octubre de 1909) va ser un religiós català membre de la família claretiana.
Fill d'una família pagesa molt catòlica, va ser cridat al servei militar el 1869, i va participar activament en la Tercera Guerra Carlina, durant la qual, assegurava, l'havia protegit la Verge Maria. El 1876 va entrar al noviciat de la Casa-missió de Gràcia, on va tenir de mestre Jaume Constans. Va fer vots simples l'any 1877. El seu primer destí va ser a la residència de l'orde al carrer Alt de Sant Pere a Barcelona, on gestionava diversos temes i feia sortides d'apostolat als barris propers.
Va escriure dos tractats, que va titular Moradas en el Corazón de María del alma enamorada i Ensayo de la vida interior. Són escrits amb un fort contingut autobiogràfic, on explica les seves experiències religioses i místiques i on planteja exercicis de contemplació, destinats sobretot a la Verge Maria.
En una visita a Olesa de Montserrat, ja malalt, va voler pujar a peu al Monestir, i ho va aconseguir. Traslladat a la casa de Cervera, va morir als pocs dies.

## Referències

* ↑ «Hno. Manuel Giol». Misioneros claretianos. Arxivat de l'original el 2018-02-01. [Consulta: 31-I-2018].
# Mackinawita

La mackinawita és un mineral de la classe dels sulfurs. Va ser descoberta l'any 1962 a la mina Mackinaw, a la localitat de Monte Cristo, estat de Washington (EUA), sent nomenada a partir del nom de la mina.

## Característiques químiques

La seva fórmula química va ser redefinida l'any 2024, passant a ser FeS. La fórmula prèvia, (Fe,Ni)$_{1+x}$S [x = 0–0,07], considerava la mackinawita com un sulfur simple de ferro i níquel, tots dos en quantitat relativa variable. A l'estudi presentat per Rickard on es redefineix la fórmula mostra que la composició es correspon al terme extrem, on tant el níquel com el cobalt i el coure es presenten com a constituents subordinats que no haurien de ser inclosos en la fórmula ideal.

## Formació i jaciments

Es forma com un producte de l'activitat hidrotermal en jaciments de minerals, durant la serpentinització de roques ultramàfiques de tipus peridotita, i també pot formar-se en ambients reductors en el fang del fons del riu, pot ser que per l'acció de bacteris magnetotàctics i reductors del sulfat.
Més rarament però també ha estat trobat en meteorits de ferro i de condrites carbonàcies.
Sol trobar-se associat a altres minerals com: calcopirita, cubanita, pentlandita, pirrotina, greigita, maucherita o troilita.

## Usos

Pot ser extret barrejat amb altres sulfurs com a mena de ferro i níquel.

## Referències

* ↑ «Mackinawite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* ↑ Handbook of Mineralogy (Anthony et al.), 1 (1990), 305.
* ↑ American Mineralogist (1963): 48: 215.
* ↑ Rickard, David «The composition of mackinawite». American Mineralogist, 109, 3, 01-03-2024, pàg. 401–407. DOI: https://doi.org/10.2138/am-2023-8943 [Consulta: 6 abril 2024].
* ↑ Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 78». European Journal of Mineralogy, 36, 2, 05-04-2024, pàg. 361–367. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-36-361-2024 [Consulta: 6 abril 2024].
* ↑ Buchwald, V.F., 1977. "The mineralogy of iron meteorites». Phil. Trans. Royal Soc. London, A. 286, 453–491.
* Mackinawita, webmineral.com.
* Manual de mackinawita, Mineral Data Publishing.
# Mackenzie (Missouri)

Mackenzie és una població dels Estats Units a l'estat de Missouri. Segons el cens del 2000 tenia 137 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Mackenzie tenia 137 habitants, 64 habitatges, i 35 famílies. La densitat de població era de 1.763,2 habitants per km².
Dels 64 habitatges en un 23,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 40,6% hi vivien parelles casades, en un 12,5% dones solteres, i en un 45,3% no eren unitats familiars. En el 39,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,14 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,89.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 20,4% tenia menys de 18 anys, un 5,1% entre 18 i 24, un 40,1% entre 25 i 44, un 21,2% de 45 a 60 i un 13,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 78,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 45.357 $ i la renda mediana per família de 46.250 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.719 $ mentre que les dones 34.250 $. La renda per capita de la població era de 29.732 $. Entorn del 7,3% de les famílies i el 5,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Mackenzie». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Mackenzie». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 8 agost 2010].
# Manuela Parralo Marcos

Manuela Parralo Marcos (Gibraleón, Huelva) és una política espanyola. Va ser vicepresidenta de la Diputació Provincial de Huelva entre 2003 i 2007. En les eleccions municipals de 2007 va ser candidata a l'alcaldia de la localitat de Huelva, en la qual va obtenir 9 regidors, convertint-se en portaveu del Partit Socialista Obrer Espanyol (PSOE) a l'Ajuntament de Huelva, fins 2011. En 2018, va ser nomenada Subdelegada de Govern d'Espanya a Huelva pel Consell de Ministres.

## Referències

* ↑ PAÍS, Ediciones EL. «Resultados Electorales en Huelva: Elecciones Municipales 2011» (en castellà). [Consulta: 16 juliol 2021].
* ↑ «Subdelegado del Gobierno:: Ministerio de Política Territorial y Función Pública ::». [Consulta: 16 juliol 2021].
* ↑ anarodriguezescobar. «Manuela Parralo Marcos, nueva subdelegada del Gobierno en Huelva» (en castellà), 27-06-2018. [Consulta: 16 juliol 2021].
* ↑ «BOE.es - BOE-A-2018-12703 Resolución de 4 de septiembre de 2018, de la Delegación del Gobierno en la Comunidad Autónoma de Andalucía, por la que se nombra Subdelegada del Gobierno en Huelva a doña Manuela Parralo Marcos.». [Consulta: 16 juliol 2021].
# Manuela Pascual Ruiz

Manuela Pascual Ruiz (Alcoi, l'Alcoià, 26 de desembre de 1961) és una sindicalista valenciana que fou Secretaria General del Tèxtil, Pell, Indústries Químiques i afins de CCOO de l'Alcoià-Comtat (1997-2000). Després va ocupar la Secretaria General del mateix sector de les Comarques Centrals (2003-2021), al mateix temps que s'integrava a les executives de CCOO del sector del País Valencià i Estatal, com a responsable del sector Tèxtil-Confecció.
Va representar a CCOO a la negociació del Conveni Tèxtil-Confecció Estatal (1997-2008), que afectava en aquells moments a 400.000 persones i ha treballat en la regularització de treballadors del sector del Joguet a Ibi i Onil, legalització del treball d'immigrants, reconeixement de la relació laboral de treballadores de la llar. També ha participat en la preparació de tres vagues generals.

## Referències

* ↑ Sánchez, Isabel «Manuela Pascual: "Ahora toca luchar por conservar los derechos que ya tenemos"» (en castellà). Ciudad de Alcoy, 16-12-2012, pàg. 12-13.
* ↑ Gadea, Lucía. «Manuela Pascual: "Seguiré para lo que considere el nuevo equipo y el sindicato"» (en castellà), 27-04-2021. [Consulta: 5 març 2022].
* ↑ Sánchez, Isabel «Pascual apela a la participación en la huelga tras su reelección» (en castellà). Ciudad de Alcoi, 10-11-2012, pàg. 13.
# Margarete Teschemacher

Margarete Teschemacher (Colònia, 3 de març de 1903 - Bad Wiessee, 19 de maig de 1959) va ser una soprano alemanya associada amb el repertori de Wagner i Richard Strauss.
Va debutar en Colònia en 1923 i com a membre de l'elenc d'Aquisgrà (1924-26), Dortmund (1926-28), Mannheim (1928-30), Stuttgart (1930-34), Dresden (1934-46) i Düsseldorf (1947-52).
Va ser la creadora de Daphne de Richard Strauss, de qui va ser una important Arabella i Mariscala.
El 1931, va cantar al Covent Garden de Londres i el 1936 va formar part de la companyia de Dresden.
En 1934 en el Teatre Colón de Buenos Aires va cantar dirigida per Fritz Busch la Sieglinde de Die Walküre, Marenka, Senta i Arabella al costat d'Alexander Kipnis.
La Temporada 1933-1934 va cantar al Gran Teatre del Liceu de Barcelona.
Dos anys més tard va arribar a Londres i va cantar la Comtessa a Les noces de Fígaro i Donna Elvira a Don Giovanni a la Royal Opera House Covent Garden.
El 1935 va arribar a l'Òpera Estatal Saxona de Dresden, on va cantar el paper principal el 1938 a l'estrena mundial de Daphne de Richard Strauss com a parella de Torsten Ralf. També va participar al Festival de Salzburg.
També ha estat convidada a La Scala de Milà, al Gran Teatre del Liceu de Barcelona, a l'Òpera de Chicago i a les Òperes Estatals de Berlín, Múnic i Viena. El 1940 va participar en l'estrena de la cantata Deutsche Auferstehung al Musikverein de Viena. Una cançó festiva de Franz Schmidt.
El 1943 es va casar amb el pintor Richard Panzer. El 1944, Teschemacher figurava a la llista de persones dotades per Déu del Ministeri d'Il·lustració Pública i Propaganda del Reich.
Després de la Segona Guerra Mundial va tenir un contracte d'actuació convidada amb la "Deutsche Oper am Rhein" de Düsseldorf.
En diversos enregistraments va ser parella de Helge Rosvaenge, Marcel Wittrisch, Georg Hann i Karl Schmitt-Walter.

## Referències

* ↑ Teschemacher, Margarete. In: Theodor Kellenter: Die Gottbegnadeten : Hitlers Liste unersetzbarer Künstler. Kiel: Arndt, 2020 ISBN 978-3-88741-290-6, S. 264

## Bibliografia

* Karl-Josef Kutsch, Leo Riemens: Margarete Teschemacher. In: Diess.: Unvergängliche Stimmen. Kleines Sängerlexikon. 2. Ausg. Francke Verlag, Bern 1966, Sp. 501 (früherer Titel: Kleines Sängerlexikon).
* Teschemacher, Margarete, in: Ernst Klee: Das Kulturlexikon zum Dritten Reich. Wer war was vor und nach 1945. Frankfurt am Main : S. Fischer, 2007, ISBN 978-3-10-039326-5, S. 609
# Manuel Bardina i Prat

Manuel Bardina i Prat (Barcelona, 27 de maig del 1915 – ?>1980) va ser compositor de sardanes i un dels fundadors de la revista Serra d'Or.

## Biografia

Estudià amb el mestre Grau i amb Cassià Casademont. Durant molts anys visqué a Castellbell i el Vilar i treballà a Montserrat en tasques diverses. Manuel Bardina va ser el 1955 un dels fundadors de la revista Serra d'Or, publicació que originalment constava com a "portaveu del Chor Montserratí i revista dels treballadors del santuari".
El seu germà Amadeu Bardina i Prat (de les Joventuts del Partit Comunista de Catalunya) morí al local del CADCI en els fets del sis d'octubre del 1934, amb només 27 anys.

## Obres

* El bazar de los juguetes, filigrana musical (1952), amb música de Francesc Vila i Ginferrer i lletra de Jaume Sech i Manuel Bardina
* Himne per als joves d'Acció Catòlica de Montserrat

### Sardanes

* Antonieta (1948)
* La bonica "Pepitón"
* Carmeta bonica
* Donzelles de Monistrol
* En Martinet de Montserrat
* Festa de joventut (1954)
* Gentil Maria Dolors
* Maria Pilar
* La més bella de Molins
* Nit de Montserrat, per a cor i cobla, dedicada a l'abat Aureli Maria Escarré
* Palau solitari
* La Pepeta del Borràs (1949)
* El petit Miquelet
* La petita del bar Serra (1946), enregistrada per la Cobla Jovenívola de Sabadell al CD Sardanes santvicentines (Barcelona: Àudio-visuals de Sarrià, 2004. Ref. 5.1938)
* Petita Immaculada
* Records de Cornellà

## Bibliografia

* Manuel Bardina Prat, retrat i breus notes biogràfiques al Carnet del sardanista 899 (10 de gener del 1963) p.5

## Notes

* ↑ Xavier Garcia i Soler Memòria i confessió (Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1992) en fa ressenya des del coneixement personal: en Manuel Bardina havia estat sergent de l'exèrcit república durant la guerra civil espanyola i posteriorment havia menat una existència errant fins que Pere Tarrés el conegué i el recomanà als monjos de Montserrat. Primer va fer de manobre, posteriorment de guarda del monestir. Garcia també rememora una ballada de sardanes feta a la plaça del monestir amb en Bardina xiulant com a únic instrument, i portant el ritme escrupolosament perquè els dansaires poguessin seguir el ball. Garcia també hi conta que pel 1986 va escriure un llibre dedicat a en Bardina (però no se n'ha localitzat cap exemplar en catàlegs de biblioteques)
* ↑ Manuel Bardina apareix citat com a fundador de Serra d'Or en el llibre de Josep Massot i Muntaner Els creadors del Montserrat modern (Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1979), que indica que al 1957 encara formava part de la redacció. També surt citat i fotografiat en l'article de Massot La primera etapa de "Serra d'Or", Serra d'Or 591 (2009) p.14-18

## Enllaços externs

* Resum biogràfic, tret del Diccionari d'autors de sardanes
* Llista de sardanes
# Malcoha ventrenegre

El malcoha ventrenegre (Phaenicophaeus diardi) és una espècie d'ocell de la família dels cucúlids (Cuculidae) que habita zones boscoses de la Península Malaia, Sumatra i Borneo.
# Malcoha ullblau

El malcoha ullblau (Phaenicophaeus viridirostris) és una espècie d'ocell de la família dels cucúlids (Cuculidae) que habita zones amb arbres i arbusts del sud de l'Índia.
# Malcoha pitbrú

El malcoha pitbrú (Phaenicophaeus curvirostris) és una espècie d'ocell de la família dels cucúlids (Cuculidae) que habita zones boscoses de la Península Malaia, Sumatra, Borneo, Java, Bali, i les Filipines més occidentals. Alguns autors han separat recentment la població de les illes Mentawai en una espècie diferent, Phaenicophaeus oeneicaudus.
# Guillaume de Plaisians

Guillaume de Plaisians (segle XIII - 1313 $^{(Gregorià)}$) Originari del poble de Plaisians a les Baronnies (Dauphine), va ser un dels legistes (membre del Consell del Rei, prefiguració del ministre), Felip IV el Bell, rei de França, al tombant dels segles xiii i xiv.
Se li atribueix la famosa fórmula: "El rei de França és emperador al seu regne". En efecte, per reforçar la posició del rei de França contra l'emperador del Sacre Imperi Romanogermànic, els juristes francesos volien fer servir els textos romans, però es refereixen al poder de l'emperador. Amb aquesta fórmula, va suavitzar les dificultats i va confirmar la independència del rei respecte a l'emperador, però també pel que fa al papa que, segons la doctrina de les dues espases, són els titulars, per primer, del poder. temporal i, per la segona, el poder espiritual, aquest darrer és superior a aquest. D'altra banda, la fórmula prefigura també les tendències absolutistes de determinats monarques, sempre que en l'absolutisme vegin diverses formes (des de l'absolutisme clàssic fins a l'absolutisme il·luminat i l'absolutisme individualista).
Sovint apareix relacionat amb els actes de Guillaume de Nogaret, el principal dels assessors, en molts casos.
També apareix en la llarga lluita del rei contra els templers, en diversos actes al costat de Guillaume de Nogaret, Pierre Flote, Gilles Aycelin (bisbe de Narbona), Philippe de Villepreux i, posteriorment, Enguerrand de Marigny que va ser l'assessor de darrers anys del regnat. Guillem de plaisians morirà abans del judici final dels Templers de març de 1314. La posició de William Plaisians (els plaisians, aleshores terra de l'Imperi), tot i que excepcional, no fou inèdita. Jean de Joinville, un dels molt propers al rei Lluís IX, i cronista de la vida del rei, fou també un nacionalistea regent del Sacre Imperi Romanogermànic.

## Referències

* Les papiers de Guillaume de Nogaret et de Guillaume de Plaisians au Trésor des Chartes. Ch. V. Langlois. Paris. Klincksieck, 1908. Notices et Extraits des Manuscrits. Bibliothèque Nationale. T. XXXIX p. 211-254.

## Bibliografia

* Abel Henry, "Guillaume de Plaisians, ministre de Philippe le Bel", Le Moyen Âge, 5, 1892, p. 32-36.
* Franklin Pegues, The Lawyers of the Last Capetians, Princeton, 1962.
* René Verdier, "Guillaume de Nogaret, une succession médiévale" dans La pierre et l'écrit, 11, 2000, p. 99-110.
* René Verdier, "Guillaume de Nogaret, Itinéraire d'un légiste", dans Vienne au crépuscule des templiers, dir. Roger L'Auxerrois, Saint-Martin d'Hères, 2014, p. 83-92.
# Micropterígids

Els micropterígids (Micropterigidae) són una família d'insectes lepidòpters, l'única existent dins la superfamília dels micropterigoïdeus (Micropterigoidea). Són un tipus d'arnes i se les anomenen arnes mandibulades arcaiques.

## Sistemàtica

Està constituïda per 12 gèneres actuals i és considerada com el llinatge més primitiu dels lepidòpters vivents (Kristensen, 1999).
* Micropterix Hübner, 1825
** =Eriocephala J. Curtis, 1839
** =Microptericina Zagulajev, 1983
* Epimartyria Walsingham, 1898
* Issikiomartyria Hashimoto, 2006
* Kurokopteryx Hashimoto, 2006
* Neomicropteryx Issiki, 1931
* Palaeomicroides Issiki, 1931
* Paramartyria Issiki, 1931
* Vietomartyria Mey, 1997
* Sabatinca F. Walker, 1863
** =Micropardalis Meyrick, 1912
** =Palaeomicra Meyrick, 1888
* Agrionympha Meyrick, 1921
* Hypomartyria Kristensen & Nielsen 1982
* Squamicornia Kristensen & Nielsen, 1982
* Parasabatinca Whalley, 1978 [fòssil]
* Baltimartyria Skalski, 1995 [fòssil]

## Referències

* ↑ Kristensen, N.P. (1999): "The non-Glossatan Moths". Ch. 4, pp. 41-49 a Kristensen, N.P. (Ed.). Lepidoptera, Moths and Butterflies. Volum I: "Evolution, Systematics, and Biogeography".

## Bibliografia

* Christopher O'Toole (ed.): Firefly Encyclopedia of Insects and Spiders. ISBN 1-55297-612-2, 2002
* Handbuch der Zoologie. Eine Naturgeschichte der Stämme des Tierreiches. Volum IV "Arthropoda: Insecta Teilband". Part 35: 491 pp. Walter de Gruyter, Berlin, New York.

## Enllaços externs

* Tree of Life

## Vegeu també

* Classificació dels lepidòpters
# Xot de Carolina

El xot de Carolina o xot americà comú (Megascops asio) és un ocell rapinyaire nocturn de la família dels estrígids (Strigidae). Habita els boscos de la meitat oriental dels Estats Units, a l'est de les muntanyes Rocoses, i zones limítrofes de Mèxic i Canadà.El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Xot de Carolina». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 12 desembre 2022 (català)
* ↑ Xot americà comú a CERCATERM Rev. 23/04/2012
* ↑ «Owls» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.1. International Ornithologists' Union, 01-01-2023. [Consulta: 17 gener 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 261. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Eastern Screech-owl. Megascops asio» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2019. [Consulta: 17 febrer 2023].
# Neoperla jacobsoni

Neoperla jacobsoni és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels pèrlids.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sumatra.

## Referències

* ↑ Needham, 1905. Proc.Biol.Soc.Wash. 18:108.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Klapálek, 1910. Notes Leyden Mus. 32:38.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Peter Zwick i Ignac Sivec, 1985. Supplements to the Perlidae (Plecoptera) of Sumatra. Spixiana, 8, 2, 123-133. Múnic. «PDF».

## Bibliografia

* Illies, 1966. Das Tierreich 82:272.
* Zwick, 1983. Spixiana 6: 184.

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
* BioLib (anglès)
* Perlidae Species Listing Arxivat 2011-01-16 a Wayback Machine. (anglès)
# Niom

Niom (nom occità) (en francès Nyons) és un municipi d'Occitània (i de França), pertanyent a la regió tradicional del Delfinat, a la comarca de les Baronies Delfineses, al departament de la Droma i a la regió administrativa d'Alvèrnia-Roine-Alps. Té 7 107 habitants (2007).
# Teognost d'Alexandria

Teognost d'Alexandria és el nom dels següents personatges:
* Teognost d'Alexandria (escriptor romà), escriptor romà cristià
* Teognost d'Alexandria (escriptor romà d'Orient), escriptor romà d'Orient
# Liza mandapamensis

Liza mandapamensis és un peix teleosti de la família dels mugílids i de l'ordre dels perciformes present a les costes de l'Índia.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
# Liza carinata

Liza carinata és un peix teleosti de la família dels mugílids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Pot arribar als 18 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba des del Mar Roig fins a l'Índia, Japó i la Xina.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
# Liza dumerili

Liza dumerili és un peix teleosti de la família dels mugílids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Pot arribar als 40 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a les costes de l'Atlàntic oriental (des de Mauritània fins a Sud-àfrica) i a les de l'oceà Índic occidental (des de Moçambic fins a Sud-àfrica).

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
# Llombardisme

Un llombardisme és una paraula o una construcció de la llengua llombarda utilitzada en una altra llengua. La llengua amb més llombardismes és l'italià, probablement a causa de l'estret contacte entre les dues llengües.

## Per llengua
### Italià

Durant l'edat medieval, diversos termes, sobretot típics de la sitauació del Nord d'Itàlia, van ser manllevats del llombard vulgar al toscà vulgar, com ara "bufera", "slavina", "songino", "brugo", "rugiada", "cascina", "fesa" i "ciabatta". Fins i tot el terme "ciao", tot i que és considerat un terme que prové del vènet, va arribar a l'italià a través del dialecte milanès.
Els llombardismes tenen especial rellevància en la història de la llengua italiana perquè en la primera edició de Fermo e Lucia d'Alessandro Manzoni n'hi havia un gran nombre. En aquest llibre, amb el simbòlic "rentat de roba a l'Arno", l'autor va definir l'estructura de la llengua italiana moderna.
L'italià regional llombard és ric en llombardismes, ja siguin en la gramàtica -per exemple, la forma contínua fa "essere dietro a" (llombard: "vesser dree a", mentre que en italià estàndard és "star" + gerundi) o en l'ús de les perífrasis verbals-, ja sigui en el lèxic.

### Francès

Del llombard medieval, el francès ha adquirit alguns termes com ara "artichaut" (en català, carxofa), del llombard "articioch".

## Bibliografia

* Zolli, Paolo. Le parole dialettali. Milà: Rizzoli, 1986, p. 74. ISBN 88-17-85884-6.
* La Lingua di Alessandro Manzoni - Università di Milano Bicocca
# Llombard occidental

El llombard occidental, també anomenat ínsubre o insúbric (pronunciat en milanès com, o i en ticinès com, o) és el nom donat a les varietats occidentals de la llengua llombarda, parlada a Itàlia, a les províncies de Milà, Monza, Varese, Como, Lecco, Sondrio, part de Cremona (però no a Crema on es parla el llombard oriental), Lodi i Pavia, a les províncies piemonteses de Novara, Verbano-Cusio-Ossola i a Valsesia (província de Vercelli), i a Suïssa (Cantó de Ticino i algunes valls de Grisons). El dialecte central n'és el milanès.

## Vegeu també

* Llombard
* Llombard oriental
# Lo Peu de l'Obaga

Lo Peu de l'Obaga és un paratge del terme municipal de Conca de Dalt, a l'antic terme d'Hortoneda de la Conca, al Pallars Jussà, en terres dels Masos de la Coma.
Es troba al vessant de migdia de la Coma d'Orient, al sud de la Borda de Savoia i del Pletiu de Rocavolter, al nord i a sota de l'obaga de la Coma.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya