OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gemma Arro Ribot

Gemma Arro Ribot (Puigcerdà, Baixa Cerdanya, 28 d'agost de 1980) és una corredora de curses de muntanya i esquiadora catalana.
Competint com a membre del Club Excursionista Cerdanya (GREC), l'any 2003 participà per primera vegada en la Cronoescalada del Pas de la Casa. Durant la seva trajectòria esportiva ha estat una esportista polivalent en diferents disciplines de muntanya, però ha destacat especialment en competicions d'esquí de muntanya. Per altra banda, els anys 2006 i 2008 fou cinquena en el Campionat del Món i l'any 2010 quarta. L'any 2009 va classificar-se en quart lloc en el Campionat d'Europa de Relleus, i el 2010 també va classificar-se en quart lloc al Campionat del Món de curses per equips. L'any 2010 fou considerada pel Consell Superior d'Esports com a esportista d'alt nivell i alt rendiment.
L'any 2012 va quedar segona en el Campionat europeu d'esquí de muntanya, relleus, juntament amb Marta Riba Carlos i Mireia Miró i Varela

## Referències

* 1 2 «Gemma Arro Ribot». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Resolución de 23 de abril de 2010, de la Presidencia del Consejo Superior de Deportes, sobre la relación de deportistas de alto nivel correspondiente al primer listado de 2010». BOE, Núm. 115, 11-05-2010, pàg. 41937-41947 [Consulta: 16 febrer 2020].
* ↑ «9. ISMF European Championship 2012 Relay - Official Results». [Consulta: 3 abril 2012].
# Carmen Polo

María del Carmen Polo y Martínez-Valdés (Oviedo, Astúries, 11 de juny de 1900 - Madrid, 6 de febrer de 1988) va ser l'esposa del dictador espanyol Francisco Franco Bahamonde. A la mort del seu marit va ser-li concedit el títol nobiliari de senyora de Meirás i la Grandesa d'Espanya.
Filla d'una família de la classe alta, es va casar amb Franco, tot i l'oposició inicial de la seva família, el 23 d'octubre de 1923 i tingueren una única filla. Maria del Carmen, Nenuca, l'any 1926. No sembla que exercís gaire influència en la política espanyola excepte en la designació de Carlos Arias Navarro com a primer ministre quan Franco estava bastant malalt.
Tanmateix, va ser la dona més influent a Espanya durant els 40 anys de dictadura. Són molt familiars les seves paraules "tú, Paco, cállate" expressades diverses vegades en públic. Gairebé sempre somreia i l'ocupaven actes semioficials com la inauguració d'escoles i d'hospitals.
La seva neta Maria del Carmen es va casar el 1972 amb Alfons de Borbó i sembla que Carmen Polo desitjava que la seva neta arribés a ser la reina d'Espanya, però Franco va elegir com a successor seu Juan Carlos de Borbón, i això ho impedí.

## Bibliografia

* GARRIGA, Ramón. La señora de El Pardo. Barcelona: Planeta, 1979.
* PRESTON, Paul. Palomas de guerra. Barcelona: Plaza&Janés, 2001.

## Referències

* ↑ Rueda, Andrés. Franco, el ascenso al poder de un dictador. Madrid: Nowtilus, 4 març de 2013, p. 92. «En muchas biografías aparece confundida la fecha de la boda, al poner unos biógrafos el día 16 y otros el 23. La verdadera fecha es la última, según aparece en el acta matrimonial.»
# Daiquiri

El daiquiri, o daiquirí tal com es pronuncia a Cuba, és un còctel fet a base de rom. Aquests són els ingredients bàsics:
* Rom blanc
* Suc de llimona
* Xarop de canya de sucre
* Gel picat.
Després d'agitar els ingredients en una coctelera, se serveix la beguda en una copa gebrada.
El nom daiquiri ve del nom d'una mina de ferro a l'est de Cuba.
Aquest còctel va ser creat per un català emigrat a Cuba: Constantí Ribalaiga i Vert, nascut a Lloret de Mar el 1888. A l'Havana entrà a treballar en una empresa catalana (El Cafè d'En Cotorra), i més tard al Cafè La Florida, dirigit pels germans Francesc i Narcís Sala i Parera. El jove Constantí, anomenat Constante a l'obra novel·lística d'Ernest Hemingway, ja propietari i empresari de La Florida, convertida en La Floridita, esdevingué un autèntic mestre en l'ofici dels barmans.
Inventà el daiquiri, un combinat de rom blanc (la beguda dels pirates, suavitzada per Bacardí, nascut a Sitges), xarop de canya de sucre (la planta que les àrabs van dur a la península Ibèrica, i que d'aquí fou duta a les illes del Carib), suc de llimona (una altra fruita oriental trasplantada a Amèrica) i gel picat. Quan el 1952 morí Constantí Ribalaiga a l'Havana el seu combinat ja s'havia estès pel món occidental.

## Referències

* ↑ «.xml Daiquiri». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Notícies de la història de Catalunya, a 20 Minutos
* ↑ Ferrer, Jordi «L'ànima del Floridita és de Lloret. Constantí Ribalaigua va anar a fer les Amèriques de jove i és un referent de la cocteleria cubana. Després d'entrar-hi de bàrman, el lloretenc va ser l'amo del local del centre de l'Havana». El Punt Avui, 16-02-2020 [Consulta: 22 maig 2021].
* ↑ Història del daiquiri a patrimoni.gencat Consulta 07/11/2010
# Coronil·la

Coronil·la (Coronilla) és un gènere de plantes amb flors de la família Fabaceae, Els noms comuns són carolina, coronil·la o senet bord.

## Característiques

Aquest gènere comprèn espècies herbàcies i arbustives. És originari de les regions temperades del Vell Món. Als Països Catalans són autòctones les espècies següents:Coronilla scorpioides, C. repanda, C. juncea, C. minima, C. emerus (senet bord) i C. valentina.
Algunes espècies que abans formaven part d'aquest gènere, han sigut reclassificades, com la coroneta rosa (C. varia) que ara és la (Securigera varia) i la ginestera borda (C. emerus) que ara rep el nom de Hippocrepis emerus.

## Taxonomia

* Coronilla atlantica (Boiss. & Reut.) Boiss.
* Coronilla coronata L.
* Coronilla iberica L. (= Coronilla cappadocica i Securigera orientalis)
* Coronilla juncea L.
* Coronilla minima L.
* Coronilla ramosissima (Ball) Ball
* Coronilla repanda (Poir.) Guss.
* Coronilla scorpioides (L.) W.D.J.Koch
* Coronilla vaginalis L.
* Coronilla valentina L.
* Coronilla viminalis Salisb.

## Referències

* ↑ «Coronil·la». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Oriol de Bolòs & Josep Vigo i Bonada, Flora dels Països Catalans, Barcelona, 1980, ISBN 9788472265912
# Corts de Montsó-Barcelona (1563-1564)

Les Corts de Montsó-Barcelona de 1564 van ser presidides pel rei Felip I d'Aragó. Era President de la Generalitat quan es van convocar, en Miquel d'Oms i de Sentmenat, si bé les sessions varen ser dins del mandat d'Onofre Gomis.
De fet, la convocatòria inicial era per al 4 d'agost de 1563 a Montsó. Posteriorment es modificà la data per dues vegades, primer per al 26 d'agost i finalment per al 13 de setembre de 1563. Les Corts generals van finalitzar el 23 de gener de 1564 a Montsó.

## Corts Catalanes

El 28 de gener de 1564, els diputats barcelonins se'n tornen amb la notícia que el rei traslladaria la seu de les Corts Catalanes a Barcelona, on jurarà les Constitucions i privilegis de Catalunya. Felip I va entrar a Barcelona el 6 de febrer i jurà les Constitucions l'1 de març.
La permanent desconfiança de les institucions catalanes envers els oficials reials, provocava forces tensions i el rei decidí finar les corts el 23 de març de 1564, enpitjorant encara més la relació.

## Bibliografia

* Història de la Generalitat de Catalunya i els seus Presidents. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2003. Vol. 2. ISBN 84-412-0885-9
# Creu de Sa Parada

La creu de Sa Parada és una creu de terme situada a la Placeta de Sa Parada, al nucli urbà de Campos, Mallorca. L'antiga creu, existent ja el 1583, fou traslladada el 1884 des de la plaça de Sa Creu a Sa Parada, a l'entrada a Campos des de Llucmajor. Fou esbucada el 1936 i reconstruïda en 1937 pel mestre d'obres Julià Mascaró Ballester. A causa d'una reestructuració viària el 2001, aquesta creu del 1937 fou desplaçada uns 20 metres i emplaçada en una placeta de nova construcció. És construïda de pedra i marès i de parament en verd. Té una base de dos cossos, un de secció octogonal i l'altra de piràmide truncada. El fust és de secció octogonal, igual que el capitell, el qual té vuit figures i una cornisa a la part superior, amb vuit cares. Els relleus representen les figures de sant Jaume, sant Sebastià, un escut amb una corona i dos claus, cinc imatges (tres de les quals duen filacteris). La creu és llatina coronada, de braços rectes amb terminacions en medallons circulars, amb una corona de pedra amb decoració de fulles d'acant que encercla tota la creu. A l'anvers hi ha representat Crist crucificat i, als medallons, un pelicà (símbol de l'eucaristia), la Verge Maria, Sant Joan i Maria Magdalena plorant amb la figura de Crist ressuscitat al sepulcre. Al revers hom hi troba la Verge Maria amb el nin sobre una mènsula amb un àngel portant amb les dues mans una poma; als medallons hi ha la representació del tetramorf (una àguila, un àngel, un lleó i un toro) que representen els quatre evangelistes.

## Referències

* ↑ Roser, G. i al. «Creu de Sa Parada». A: Catàleg de Béns Patrimonials de Campos (pdf). II. Ajuntament de Campos, Gener 2006, p. 175-177 [Consulta: 14 setembre 2018]. Arxivat 2014-10-06 a Wayback Machine.
# Creu de Muntaner

La Creu de Muntaner és una obra neoclàssica de Sant Joan Despí (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

En un traster de l'ermita del Bonviatge es conserven les restes del que fou la creu de Muntaner: un fust cilíndric de pedra, de superfície estriada, acabat amb una motllura troncopiramidal.

## Història

Aquesta creu estava situada prop l'autopista A-2, en l'encreuament dels actuals carrers de Rubió i Tudurí amb el carrer de Les Vinyes. Sembla que durant la dècada dels 70 va ser enretirada degut a les obres de l'autopista. Per documents gràfics antics (Arxiu Bastardes, 1917) la creu ja no estava sencera, doncs i mancava la creu, pròpiament dita, que tot apunta que era de ferro. El fust estava muntat sobre un basament de pedra, esglaonat, de planta circular.
La ubicació inicial, en un punt alt, sembla que era just a meitat del camí entre el nucli antic de Sant Joan Despí i el de St. Just Desvern
No és fins al 1845 quan es té constància del carrer o raval de la Creu de Muntaner.

## Referències

* 1 2 3 4 «Creu de Muntaner». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 31 gener 2019].
# Silurus morehensis

Silurus morehensis és una espècie de peix de la família dels silúrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 21,4 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Manipur (Índia).

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Linnaeus C. 1758. Systema Naturae, Ed. X. (Systema naturae per regna tria naturae, secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis. Tomus I. Editio decima, reformata.) Holmiae. Systema Nat. ed. 10 v. 1. i-ii + 1-824.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Arun Kumar, L. i H.T. Singh 1997. Silurus morehensis, a new species of silurid cat fish (order: Siluriformes, family: Siluridae) from Manipur, India. J. Freshwat. Biol. 9(2):72-76.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kobayakawa, M. 1989. Systematic revision of the catfish genus Silurus, with description of a new species from Thailand and Burma. Jap. J. Ichthyol. 36(2):155-186.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Sergio Postigo

Sergio Postigo és el nom dels següents personatges:
* Sergio Postigo Cruz, director de cinema espanyol.
* Sergio Postigo Redondo, futbolista madrileny.
* Sergio Postigo Collado, futbolista català retirat.
# Serrat del Cogull

El Serrat del Cogull és un serrat del municipi de Llimiana, del Pallars Jussà, a la part central meridional del terme. És una serrat contrafort del Montsec de Rúbies, situat al sud de la vila de Llimiana.

## Referències

* ↑ «serrat del Cogull». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 28 gener 2024].
# Sinònim complementari

En terminologia, un sinònim complementari (abreujat sin. compl.) és una forma secundària, és a dir, no considerada adequada sinó en alguns contextos particulars. Es troben assenyalats en diccionaris terminològics, en què es diferencien els termes preferents (inclosos els sinònims absoluts) de les formes secundàries, que inclouen sinònims complementaris, abreviacions i símbols. Es pot distingir entre sinònims complementaris plens i sinònims complementaris parcials.
Anteriorment, els manlleus implantats en l'ús sovint s'havien considerat sinònims complementaris de la forma adaptada, malgrat que no es consideressin adequats en cap context. Això va ser així en algunes obres terminològiques del TERMCAT, especialment diccionaris, per facilitar l'accés a la informació en suport paper, però en dificultava la interpretació. Amb l'adveniment de la informatització, l'accés telemàtic a les obres i les eines de cerca, va ser possible deixar de fer servir aquest criteri.

## Referències

* ↑ «Abreviacions utilitzades» (PDF). www.termcat.cat. TERMCAT, Centre de Terminologia, 26-11-2010. [Consulta: 13 juliol 2017].
* 1 2 Quaderns d'assessorament terminològic 2: Material d'oficina. Servei de Llengua i Terminologia de la Universitat de Lleida, 1996, p. 8. ISBN 9788484097297 [Consulta: 13 juliol 2017].
* ↑ Aguilella, Antoni; Puche, Felisa. Diccionari de botànica. Universitat de València, 2004, p. 17. ISBN 9788437086392 [Consulta: 13 juliol 2017].
* ↑ Duran i Ordinyana, Miquel. «Gerrets i xucles: els noms dels peixos de la família Centracanthidae». A: Josep Massot i Muntaner (ed.). Estudis de llengua i literatura en honor de Joan Veny. Vol. II. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, juny 1998, p. 621. ISBN 8478269657 [Consulta: 13 juliol 2017].
* ↑ «Termes catalans com a alternativa a manlleus» (PDF). www.termcat.cat. TERMCAT, Centre de Terminologia, desembre 2000. [Consulta: 13 juliol 2017].
# Shen Dacheng (erudit confucià)

* No s'ha de confondre amb Shen Dacheng.
Shen Dacheng (1700), anomenat Xuezi, també conegut com Wotian, va ser un erudit confucià de la dinastia Qing.

## Biografia

Es va traslladar al comtat de Songjiang. Nascut el 25 d'octubre, el trenta-nou any de Kangxi (1700), es va casar amb Li l'any cinquanta-set del regnat de Kangxi. En el cinquanta-vuitè any del regnat de Kangxi a Jihai (1719), va participar en l'examen del comtat. L'enviat acadèmic Xie Kunhou va llegir els seus papers es va sorprendre tant que li va concedir el primer premi. El cinquè any del regnat de Yongzheng (1727), la seva dona va morir. El febrer del sisè any del regnat de Yongzheng (1728), el seu pare Shen Zhitang va morir al càrrec, però va ser empresonat durant un any. Des d'aleshores, la fortuna de la família va decaure. El segon any del regnat de Qianlong (1737), va entrar al shogunat de Wangshu. Zhang Fengsun el va anomenar "el confucià més gran de la seva generació". En els seus darrers anys, va viatjar a Huaiyang. L'any 13 del regnat de Qianlong (1748), va estar a Anhui i es va unir a Pan Siju. L'any 20 del regnat de Qianlong, ell i Hui Dong van col·laborar en la publicació de "Ya Yu Tang". L'any 25 del regnat de Qianlong (1760), ell i Dai Zhen estaven a la mateixa escola de Yangzhou , He Yimen, editant a mà el "Shui Jing Zhu". També va editar el calendari de Mei". L'any vint-i-set del regnat de Qianlong (1762), Lu Jianzeng va deixar el càrrec i es va quedar a la residència de Jiang Chun, un comerciant de sal. Va morir l'any trenta-sis del regnat de Qianlong (1771). Li Ciming va comentar que "entre els que van ser anomenats poetes pels estudiosos confucians durant el regnat de Qianlong, Wotian era el millor, seguit de Lanquan...". És l'autor de "Xuefu Zhai Collection". "Guochao Ci Zong" de Wang Chang conté tres dels seus poemes.

## Referències

* ↑ 汪大经《沈先生大成行状》，见钱仪吉等编《清碑传合集》卷一百四十一
* 1 2 惠栋《学福斋集序》，见沈大成《学福斋集》卷首。
* ↑ 袁枚《随园诗话》卷九：“ 云间沉大成，字学子，皓首穷经，多闻博学，尝见古庙有九原丈人之碑，不知所出。后閲《十洲记》，始知乃海神，司水者也。因作《九原丈人考》”
* ↑ 《学福斋集》卷一九《先太孺人传略》
* ↑ 张凤孙：《学福斋集序》
* ↑ 《畴人传》三编卷一
* ↑ 汪大經撰《沈先生大成行狀》稱：“先生生於康熙庚辰十月二十五日，歿于乾隆辛卯十月二十九日，年七十有二。”（錢仪吉纂錄：《碑傳集》卷141《文學下之下》。）
* ↑ 李慈铭，《越缦堂读书记》，页812，中华书局，2006年版。
# Cotinga de Sclater

La cotinga de Sclater (Doliornis sclateri) és un ocell de la família dels cotíngids (Cotingidae).

## Hàbitat i distribució

Habita boscos oberts als Andes, al centre del Perú i Colòmbia.

## Referències

* ↑ «Cotinga de Sclater». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15/02/2023(català)
# Cotinga de collar rosa

La cotinga de collar rosa (Lipaugus streptophorus) és un ocell de la família dels cotíngids (Cotingidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos als tepuis del sud-est de Veneçuela, oest de Guyana i l'adjacent nord del Brasil.

## Referències

* ↑ «Cotinga de collar rosa». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15/02/2023(català)
# Crying Wind

Crying Wind (nascuda el 1943) és una escriptora estatunidenca d'ètnia kickapoo. Es crià a la reserva que comparteixen amb sauk i fox amb la seva àvia Shima Sanii. Estudià a les universitats de Colorado (1961), Texas (1966), Nou Mèxic (1967) i Alaska (1969). Les seves obres són autobiografies on exposa la pobresa, la discriminació i la seva conversió al cristianisme: Crying Wind (1977) i My searching heart (1980).

## Enllaços externs

* Biografia
# Soiuz T-3

Soiuz T-3 (rus: Союз T-3, Unió T-3) va ser un vol espacial tripulat de la Unió Soviètica en 1980 a l'estació espacial Saliut 6. La 15a expedició a la Saliut 6 va provar la versió de tres seients de la Soiuz T. El primer Soiuz des del 1971 en transportar tres cosmonautes. Va ser constituïda com una missió de renovació de la Saliut 6. Els Mayaks va ser la primera tripulació de tres persones a una estació espacial des del Soiuz 11 en 1971. Part de la seva missió va ser les proves al Soiuz-T. Durant la seva estada breu en la Saliut 6, van realitzar els experiments usuals utilitzant les unitats Splav i Kristall, i van estudiar els “objectes biològics” que van portar amb ells en el Soiuz-T 3. Van utilitzar les unitats Svetoblok i Oazis. Gran part del temps, però, es van dedicar al manteniment de l'estació espacial.
El 2 de desembre, van començar a realitzar l'experiment Mikroklimat per avaluar les condicions de vida de l'estació, i van començar a treballar en el sistema de control tèrmic. Van instal·lar una nova unitat hidràulica de quatre bombes. El 4 de desembre van substituir l'electrònica en el sistema de telemetria de la Saliut 6. El 5 de desembre van reparar els sistemes elèctrics. Altres reparacions van incloure la substitució d'un dispositiu de rellotge i programa en el sistema de control de bord i la substitució d'una unitat de font d'alimentació pel compressor en el sistema de reabastiment de combustible. La tripulació principal de l'Expedició 4 a la Saliut 6 en el TsUP va proporcionar a la tripulació la informació necessària per realitzar les reparacions. El 8 de desembre, la Progress 11 va actuar com a corretigor d'òrbita pel complex.

## Tripulació

| Posició | Tripulació | Tripulació |
| Comandant | Leonid Kizim Primer vol espacial | Leonid Kizim Primer vol espacial |
| Enginyer de vol | Oleg Màkarov Quart vol espacial | Oleg Màkarov Quart vol espacial |
| Cosmonauta d'investigació | Guennadi Strekàlov Primer vol espacial | Guennadi Strekàlov Primer vol espacial |

### Tripulació de reserva

| Posició | Tripulació | Tripulació |
| Comandant | Vassili Làzarev | Vassili Làzarev |
| Enginyer de vol | Víktor Savinikh | Víktor Savinikh |
| Cosmonauta d'investigació | Valeri Poliakov | Valeri Poliakov |
# Crema de mantega

La crema de mantega és una crema composta per mantega pomada, ous (rovell, blanc o sencer segons les receptes), sucre i, de vegades, llet.
Hi ha quatre tècniques per a fer crema de mantega:
* en xarop: s'escalfa una barreja d'aigua i sucre (xarop) abans d'incorporar-la al rovell de l'ou i després a la mantega pomada.
* amb merenga italiana: el xarop s'incorpora a les clares muntades, abans d'incorporar-se a la mantega pomada
* amb crema anglesa: la mantega estovada s'incorpora a un flam (barreja de rovell d'ou, sucre i llet)
* estil genovesa: la mantega estovada s'incorpora a un bescuit sense farina (barreja d'ou sencer i sucre batut al bany maria)
Hi ha una cinquena manera de fer crema de mantega: mantega pomada barrejada amb sucre de llustre que es pot perfumar i acolorir. És un mètode simple semblant a la crema de mantega, que s'utilitza sovint per a fer magdalenes casolanes, que evita la cocció del sucre (110 °C −115 °C).
La crema de mantega s'utilitza en pastisseria com l'Opéra, el Fraisier, el Moka, el Paris-Brest o la bûche de Noël. També pot decorar religieuses (pastís farcit de crema).

## Referències

* ↑ «Mantega pastissera | Recetas de La Gourmeteria», 20-07-2022. [Consulta: 21 setembre 2024].

## Vegeu també

* Crema de pastisseria
# Cyprinella stigmatura

Cyprinella stigmatura és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids que es troba a Nord-amèrica: Estats Units.

## Referències

* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Jordan, D. S. 1877. A partial synopsis of the fishes of upper Georgia; with supplementary papers on fishes of Tennessee, Kentucky, and Indiana. Ann. Lyc. Nat. Hist. N. Y. v. 11 (núms. 11-12): 307-377.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Page, L.M. i B.M. Burr, 1991. A field guide to freshwater fishes of North America north of Mexico. Houghton Mifflin Company, Boston, Estats Units.
* Robins, C.R., R.M. Bailey, C.E. Bond, J.R. Brooker, E.A. Lachner, R.N. Lea i W.B. Scott, 1991. Common and scientific names of fishes from the United States and Canada. Am. Fish. Soc. Spec. Pub. (20):183 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.