OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gurzil

En l'antiga religió amaziga, Gurzil o Agurzil era el déu del tro, una divinitat guerrera representada per un cap de brau. Hauria nascut de la unió del déu Amon i una vaca.

## Història

En els seus combats amb els romans d'Orient, els laguatans, una antiga tribu amaziga, abans d'iniciar-se el combat, llençaven un brau contra els seus adversaris, perquè la lluita els fos favorable. Al segle vi, el poeta Corip esmenta que Ierna, aleshores cap d'aquesta tribu amaziga i també gran sacerdot del déu Gurzil, utilitza aquesta pràctica en la seva guerra contra els romans d'Orient i envia contra les tropes enemigues un brau. Després de la seva desfeta l'any 547, Ierna hauria fugit amb la imatge sagrada de Gurzil, però fou capturat i mort i la imatge destruïda.
Entre els austurians, llur cap complia també la funció de gran sacerdot de Gurzil, que n'era el seu déu principal.
Tot i que no és clar, alguns autors com M'hamed Hassine Fantar interpreten l'ídol que, segons al-Malikí, duia la Kàhina en la seva lluita contra els invasors àrabs musulmans, com un darrer esment d'una imatge del déu Gurzil.

## Culte

Entre les ruïnes de Gerisa, a Líbia, s'ha conservat un temple que podria haver estat dedicat a Gurzil. De fet, el nom de la ciutat també hi podria estar relacionat.
En 1846 es descobrir una inscripció neopúnica a Leptis Magna que esmentava Gurzil, precedit del nom de Saturn, la qual cosa indica la importància que tindria aquesta divinitat.

## Referències

* ↑ Saint-Priest, Ange de. Encyclopédie du dix-neuvième siècle: répertoire universel des sciences, des lettres et des arts avec la biographie de tous les hommes célèbres (en francès), 1846.
* ↑ Migne, Jacques-Paul. Encyclopédie théologique: ou, Serie de dictionnaires sur toutes les parties de la science religieuse ... t. 1-50, 1844-1862; nouv, ser. t. 1-52, 1851-1866; 3e ser (en francès), 1838.
* ↑ Gabriel, Camps «Qui sont les Dii mauri ?». Antiquités africaines, 26, 1, 1990, pàg. 131–153. DOI: 10.3406/antaf.1990.1172 [Consulta: 31 maig 2019].
* ↑ Camps, 2011.
* 1 2 Modéran, Yves. «Kahena (Al-Kâhina)». A: Encyclopédie Berbère (en (francès)). 27, 2005, p. 4102-4111.
* ↑ Corip, V, v.23-25.
* ↑ John Morris, Arnold Hugh Martin Jones, John Robert: The Prosopography of the Later Roman Empire p. 612
* ↑ Corip, II, v.109.
* ↑ René Basset. «Recherches Sur La Religion Des Berberes». Revue de L'Histoire des Religions, 1910. [Consulta: 3 octubre 2011].
* ↑ Elmayer (A.F.), The libyan god Gurzil in a neo-punic inscription from Tripolitania. Libyan studies, t. 13, 1982, p. 49-50.
# Henry Schoenefeld

Henry Schoenefeld (Milwaukee, Wisconsin, 4 d'octubre de 1857 - Los Angeles, Califòrnia, 4 d'agost de 1936) fou un pianista i compositor nord-americà. Estudià en els Conservatoris de Leipzig i Weimar, i des dels setze anys formà part de l'Òpera Simfònica de Milwaukee com a pianista. Dirigí durant onze anys la Germania Männercher, de Chicago, on també dirigí alguns centres d'ensenyança. De les seves composicions destaquen: Rural Symphony, Springtime Symphony, Suite característica, per a orquestra de corda, The Three Indians, escena dramàtica per a baix, cor d'homes i orquestra i d'altres obres de menor importància.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm 54, pàg. 1108 ISBN 84-239-4554-5
# Henry Joseph Vincent

Henry Joseph Vincent (Theilheim, Würzburg, 1819 - Viena, Àustria, 1901), fou un compositor alemany.
Estudiant de teologia en la seva joventut, aviat abandonà aquesta carrera per dedicar-se a la música, que estudià a fons tant teòricament com pràctica. Abans de consagrar-se a la composició i als estudis de musicologia, en els quals aconseguí un lloc distingit, actuà algun temps com a tenor en els teatres de Viena.
Va escriure i feu representar diverses òperes i operetes i publicà alguns lieder. Com a teòric assolí gran renom, essent un dels més ardents partidaris del sistema cromàtic temperat, moviment que s'accentuà per Alemanya en construir-se els primers pianos cromàtics de Paul von Jankó.

## Obres més conegudes

* Kein Generalbass mehr: (1860)
* Die Einheit in der Tonwelt: (1862)
* Die Neuklaviatur: (1874)
* Die Zwölfzahl in der Tonwelt: (1892)
* Eine neue Tonschrift: (1900)
A més una sèrie d'articles vers del teclat i la notació cromàtica, publicats en les revistes Allgemeine Deutsche Musikzeitung i Allgemeine musikal Zeitung, Klavierlehrer i altres diaris professionals alemanys.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Tom núm 68, pàg. 1659 (ISBN 84-239-4568-5)
# HNK Cibalia Vinkovci

El Hrvatski Nogometni Klub Cibalia o HNK Cibalia Vinkovci és un club de futbol croat de la ciutat de Vinkovci.

## Història

El club va ser fundat el 1919 com a HGŽK Cibalia Vinkovci, i el 1925 es fusionà amb RŠK Sloga. Durant la Segona Guerra Mundial va suspendre activitats. El 1945 els clubs Sloga i OFD Graničar es fusionaren en NK Dinamo Vinkovci. Jugà a la primera divisió iugoslava entre 1982 i 1987. El 1990 adoptà el nom Cibalia i fou un habitual a la primera divisió croata durant les dècades de 1990 i 2000. També fou finalista de copa el 1999.
El club manté major rivalitat amb NK Osijek.

## Palmarès

* Segona divisió iugoslava de futbol:
** 1981-82
* Tercera divisió iugoslava de futbol:
** 1974-75
* Segona divisió croata de futbol:
** 1997-98, 2004-05, 2015-16

## Referències

* ↑ «Cibalia profile». UEFA.com. [Consulta: 10 setembre 2010].
* ↑ "FK Bačka Mol", page 92 (serbi)
* ↑ «Croatia - Final Tables». rsssf.com. [Consulta: 9 abril 2017].
* ↑ «Croatia - Cup Finals». rsssf.com. [Consulta: 9 abril 2017].
* ↑ «Uoči slavonskog derbija potukli se pripadnici Kohorte i Ultrasa» (en croata). Jutarnji list, 20-11-2010 [Consulta: 25 octubre 2012]. Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 29 setembre 2017].

## Enllaços externs

* HNK Cibalia Vinkovci - Lloc web oficial (croat)
* Cibalia perfil a UEFA.com
* Cibalia perfil Arxivat 2009-11-26 a Wayback Machine. a Sportnet.hr (croat)
# Hergnies

Hergnies és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord. L'any 2006 tenia 4.182 habitants. Limita al nord amb Wiers, a l'est amb Vieux-Condé, al sud amb Odomez, al sud-oest amb Bruille-Saint-Amand i al nord-oest amb Flines-lès-Mortagne.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 3.522 | 3.568 | 3.389 | 3.300 | 3.696 | 3.849 | 4.182 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Jacques Schneider | UMP |
# Herguijuela del Campo

Herguijuela del Campo és un municipi de la província de Salamanca a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 165 | 138 | 122 | 118 |

## Enllaços externs

* Enllaç a Wikisalamanca Arxivat 2007-09-14 a Wayback Machine.
# Hipposideros alongensis

Hipposideros alongensis és una espècie de ratpenat de la família dels hiposidèrids. És endèmic del nord del Vietnam, on viu a altituds d'entre 3 i 523 msnm. Nia en coves situades en hàbitats que van des de camps de conreu amb horts fins a boscos primaris i secundaris en paisatges càrstics. Està amenaçat pel turisme i la caça furtiva. Anteriorment era considerat una subespècie del ratpenat nasofoliat de les Riu-Kiu (H. turpis).

## Referències

* ↑ Thong, V. D.; Bates, P. J. J. «Hipposideros alongensis» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2019. DOI: 10.2305/IUCN.UK.2019-3.RLTS.T80224880A95642200.en. [Consulta: 19 desembre 2022].
# L'alabarder

L'alabarder, Alabarder o Retrat d'un alabarder és una pintura a l'oli sobre taula, posteriorment transferida a llenç, de Pontormo, de 92 x 72 cm, datada el 1529-1530 o 1537 i conservada al Museu J. Paul Getty de Los Angeles.

## Història

Durant molt de temps es va considerar que el retratat era Francesco Guardi, un jove soldat de la República Florentina durant el setge de Florència, que Vasari esmenta com a objecte d'un fi retrat de Pontormo. El noi, que havia nascut el 1514 i residia al barri de Borgo la Croce, era aleshores un adolescent. Una altra teoria, basada en una nota d'un antic inventari, afirma que seria Cosme I de Médici, un victoriós jove de 18 anys després de la batalla de Montemurlo el 1537.
En qualsevol cas, l'obra era a les col·leccions dels Riccardi a Florència i va anar passant per successives col·leccions privades. El maig de 1989 va sortir a subhasta, aconseguint el preu més alt pagat fins aleshores per una obra d'art "antiga" (Vells Mestres): 32,5 milions de dòlars.
De l'obra hi ha un dibuix preparatori al Gabinet de Dibuixos i Gravats de la Galleria degli Uffizi que mostra una posició diferent de la figura, més frontal i amb menys gir.

## Descripció i estil

Un noi jove, estatuari en primer pla, en un enquadrament aproximat fins a la cuixa, contra el fons d'un baluard de pedra tot just definit. Es recolza a l'asta de l'alabarda amb una ferma subjecció de la mà dreta, mentre l'esquerra descansa orgullosament sobre el maluc. La vestimenta, elegantíssima, consisteix en unes calces vermelles, un fi cinturó que en ressalta l'esvelta cintura i del qual penja l'espasa, un gipó de seda clara i gruixuda, una llarga cadena de baules d'or al coll, la camisa blanca sorgint del coll alt, els punys prisats, la cridanera bragueta, una gorra també vermella amb una agulla d'or clavada que subjecta una ploma i una medalla amb les figures d'Hèrcules i Anteu.
Els diversos materials estan plasmats amb extraordinària habilitat pictòrica, des del metall brunyit de l'empunyadura de l'espasa, fins al cuir del cinturó, passant per la suavitat del plomissol de la gorra, la fusta vetejada de l'asta de l'alabarda, o la sedosa consistència dels plecs de les mànigues del gipó, que recorda les lliçons de Rafael.

## Bibliografia

* MARCHETTI LETTA, Elisabetta: Pontormo, Rosso Fiorentino, Scala, Florència 1994. ISBN 88-8117-028-0

## Enllaços externs

* «Fitxa a la pàgina web del museu J. Paul Getty».
# Pontedassio

Pontedassio (en ligur Puntedassce o Puntedasc) és un comune italià, situat a la regió de la Ligúria i a la província d'Imperia. El 2015 tenia 2.323 habitants.

## Geografia

Té una superfície de 13,31 km² i les frazioni de Bestagno, Villa Guardia i Villa Viani. Limita amb Chiusanico, Chiusavecchia, Diano Arentino, Imperia, Lucinasco i Vasia.

## Evolució demogràfica

* Gràfica d'evolució de Pontedassio entre 1861 i 2011
* Font: ISTAT

## Referències

* ↑ Frisoni, Gaetano. Nomi propri di città, borghi e villaggi della Liguria del Dizionario Genovese-Italiano e Italiano-Genovese. Gènova: Nuova Editrice Genovese.
* ↑ Dizionario di toponomastica. Storia e significato dei nomi geografici italiani. Milà: GARZANTI, 1996, p. 508.
* ↑ «Dato Istat al 31 desembre 2015». Arxivat de l'original el 2 de maig 2017. [Consulta: 15 d’abril 2017].
# Josep Thió

Josep Thió (Barcelona, 1965) és un músic i compositor català, membre del grup de música Sopa de Cabra, on és guitarrista, corista i compositor.
Va compondre moltes de les cançons més populars de Sopa de Cabra: L'Empordà, Podré tornar enrere, Mai trobaràs, El far del sud, El boig de la ciutat o Camins juntament amb en Gerard Quintana, que feia gran part de les lletres.
Durant la dissolució de Sopa de Cabra va iniciar una carrera musical en solitari amb tres discos editats per Música Global: Avui és demà (2004), 5.000 nits (2006) i "Els teus cels" (2008). També ha col·laborat en diverses ocasions amb el grup mallorquí Fora des Sembrat.
Des del 2004 dirigeix un espectacle amb Berta, Laia Vaqué i Carol Duran fent versions de temes que les han influït com Morcheeba, Tribalistas, Nada Surf o Ovidi Montllor. També és el compositor de les dues nadales "Quan somrius" i "És un desig".

## Referències

* ↑ Ritmes.cat, Figueres, sense endolls
# Mel·lífer de Tristram

El mel·lífer de Tristram (Myzomela tristrami) és un ocell de la família dels melifàgids (Meliphagidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de les illes de Makira i Santa Ana, a les Salomó meridionals

## Referències

* ↑ «Mel·lífer de Tristram». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 22/04/2022(català)
# El gronxador

El gronxador és el nom de les següents obres:
* El gronxador (Fragonard) de Jean-Honoré Fragonard
* El gronxador (Renoir) de Pierre-Auguste Renoir
# Felip V

Felip V és el nom dels següents personatges:
* Felip V d'Espanya (Versalles, 1683 - Madrid, 1746), Rei d'Espanya (1700-46), Nàpols (1700-07), Sicília (1700-13) i duc de Milà (1700-06)
* Felip V de França "el Llarg" (Lió, 1294 - Longchamps, 1322), comte de Borgonya (1315-22); regent de França i Navarra (1316) i rei (1316-22)
* Felip V de Borgonya dit "el Prudent" (Valladolid, 1527 - l'Escorial, 1598), rei de Nàpols i Sicília (1554-98); de Castella i Lleó, València, Aragó i comte de Barcelona (1556-98); i rei de Portugal (1580 -98)
* Felip V de Macedònia (237 aC-179 aC), rei de Macedònia
* Felip V de Girona (Madrid, 1968), Príncep de Girona
# Felip Rodés i Baldrich

Felip Rodés i Baldrich (l'Hospitalet de Llobregat, Barcelonès 1878 - Barcelona, juny de 1957) fou un polític i advocat català, diputat a Corts Espanyoles i ministre durant la restauració borbònica.

## Biografia

Es llicencià en dret i el 1906 fou nomenat secretari del Centre Nacionalista Republicà. Quan aquest grup va formar part de la Solidaritat Catalana fou elegit diputat per Balaguer a les eleccions generals espanyoles de 1907, renovant l'escó fins al 1923. Va estar vinculat un temps a la Unió Federal Nacionalista Republicana i fou un dels signants del pacte de Sant Gervasi.
Participà en l'Assemblea de Parlamentaris de Barcelona de 1917, on va col·laborar amb la Lliga Regionalista i Francesc Cambó per a intentar forçar una modificació constitucional que posés fi al sistema de turnisme instaurat per Antonio Cánovas del Castillo. Tanmateix, arran de la vaga general de 1917 i l'acord de Cambó amb Alfons XIII, acceptà ocupar el càrrec de ministre d'instrucció pública i belles arts en el govern de concentració de Manuel García Prieto, però va dimitir el 1918 per les intromissions d'Alfons XIII.
A les eleccions generals espanyoles de 1936 fou novament elegit diputat per Barcelona pel Front Català d'Ordre. Durant la guerra civil espanyola va donar suport als sublevats. El 1939 representà el govern de Francisco Franco a París.

## Bibliografia

* Mendoza, Cristina. Ramon Casas, Retrats al carbó. Sabadell: Editorial AUSA, 1995, p. 282pp. (catàleg). ISBN 84-8043-009-5.

## Referències

* ↑ José Varela Ortega. El poder de la influencia: geografía del caciquismo en España (1875-1923), p.724.

## Enllaços externs

* «Felip Rodés i Baldrich». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Biografia
* Roser Puig i Tàrrech. Una carta d'elogi de Salvador Espriu a Josep Maria Poblet el 1970
* Fitxa del Congrés dels Diputats
# Francisco Javier Vicente Navarro

Francisco Javier Vicente Navarro (ciutat de València, 6 de febrer de 1974) conegut futbolísticament com a Javi Navarro, és un exfutbolista internacional que va desenvolupar la major part de la seua carrera al València CF i al Sevilla FC.

## Carrera professional

És un producte del planter de joves del València CF, Navarro debutà amb el primer equip durant la temporada 1993-94 (4 partits) i després d'una temporada de préstec amb el CD Logroñes, tornà amb poc impacte (0 aparicions entre 1998-2000, encara que va jugar 19 partits amb el València CF que va acabar segon a la temporada 1995-96).
Després d'una temporada en Segona Divisió amb l'Elx CF, Navarro signà en juliol del 2001 amb el Sevilla FC, on va procedir a formar un temible centre de la defensa associant-se amb Pablo Alfaro (entre 2001-06). En març del 2005, Navarro brutalment impactà amb el seu colze en el jugador del Reial Mallorca Juan Arango, deixant al veneçolà inconscient en el camp.
Després d'haver estat un dels jugadors més importants de tot l'equip del Sevilla durant les conquestes en 2005-07 (dos Copa de la UEFA, una Supercopa d'Europa i una Copa del Rei de futbol), Navarro es va quedar al marge durant gairebé dos anys amb una severa lesió de genoll.
El 19 de maig de 2009 va anunciar la seua retirada del futbol professional sense haver-se pogut recuperar de la greu lesió patida l'any 2007.

## Referències

* ↑ Navarro assaults Arango
* ↑ Javi Navarro on road to recovery
* ↑ «Javi Navarro anuncia la seva retirada» (en castellà). Diari Marca, 09-05-2019.

## Enllaços externs

* Stats at Liga de Fútbol Profesional (castellà)
* National team data Arxivat 2012-02-29 a Wayback Machine. (castellà)
# Fermín Artagoitia Calabuig

Fermín Artagoitia Calabuig (València, 12 de febrer de 1946) és un advocat i polític valencià, diputat en la III i IV legislatura de les Corts Valencianes

## Biografia

Estudià amb els maristes de València i al Liceu Espanyol de París, on va treballar com a mecànic a la fàbrica Renault, com a delineant a l'empresa de prefabricats de formigó Kaiser, a Crédit Commerciale i a altres empreses del sector electrònic i immobiliari. Quan tornà es va llicenciar en dret a la Universitat de València, especialitzant-se en dret de la Unió Europea.
Durant la transició espanyola va militar inicialment en la Unió de Centre Democràtic després de l'ensulsiada en el Centro Democrático y Social, partits amb el qual fou regidor a l'ajuntament de València, fins que es va unir a Unió Valenciana. Amb aquest partit fou escollit regidor a les eleccions a les Corts Valencianes de 1991 i 1995. Ha estat president de la Comissió de Política Social i Ocupació (1991-1999) i vicepresident, entre d'altres, de la Comissió de Coordinació, Organització i Règim de les Institucions de La Generalitat, de la Comissió de Governació i Administració Local, i de Comissió Permanent no legislativa d'Afers Europeus (1995-1999)

## Referències

* ↑ Javier Paniagua Fuentes i J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.43. ISBN 9788495484802.
* ↑ Fitxa de les Corts Valencianes Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine., III Legislatura
* ↑ Fitxa de les Corts Valencianes Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., IV Legislatura
# Filozous

Els filozous (Filozoa) són una agrupació monofilètica dintre dels opistoconts. Inclou els animals i els seus parents unicel·lulars més propers (aquells organismes que estan més estretament relacionats amb els animals que amb els fongs o els mesomicetozoeus).

## Taxonomia

Hi ha tres grups assignats al clade dels filozous:
* Classe Filasterea – creada per agrupar els gèneres Ministeria i Capsaspora.
* Classe Choanoflagellata coanoflagel·lats – flagel·lats amb collaret.
* Regne dels animals o metazous.

## Cladograma

| Opisthokonta | Holomycota  Fungi  Cristidiscoidea Nucleariida Fonticula  Holozoa  Mesomycetozoea Pluriformea Filozoa Filasterea Choanoflagellatea Animalia |

## Referències

* ↑ Shalchian-Tabrizi K., Minge M.A., Espelund M., et al. «Multigene phylogeny of choanozoa and the origin of animals». PLoS ONE, 3, 5, 2008, pàg. e2098. DOI: 10.1371/journal.pone.0002098. PMC: 2346548. PMID: 18461162.
# Filumè (escultor)

Filumè (en llatí Phileumenos, en grec antic Φιλεύμενος) era un escultor grec el nom del qual va ser descobert per primer cop l'any 1808 en una inscripció al suport d'una estàtua de la Villa Albani a Itàlia, on hi ha una altra estàtua que és amb seguretat del mateix autor.
Les dues estàtues són de marbre pentèlic i sembla que corresponen a l'escola àtica d'escultura del temps d'Hadrià (segle ii).

## Referències

* ↑ Phileumenos a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 267-268
# Frederic Travé i Escardó

Frederic Travé i Escardó (? 1858 - Barcelona, 28 de setembre de 1938) fou un advocat i polític català, baró de Montclar.
Era membre d'una família de propietaris agraris de Cubelles i vincular al Banc de Barcelona. Va ser el propietari de Casa Travé de Cubelles, un edifici neoclàssic que conté nombrosos elements escultòrics relacionats amb el món grecoromà i amb la mitologia clàssica. Frederic Travé va crear, en relació a aquesta temàtica, una excepcional biblioteca. És molt notable el jardí de la finca, amb diverses espècies exòtiques. Un fill seu emparentà amb els comtes de Lavern. Era soci de l'Ateneu Barcelonès.
Milità al Partit Liberal, i fou elegit diputat pel districte de Vilanova i la Geltrú a les eleccions generals espanyoles de 1898, i pel de Granollers a les de 1901 i 1905. També fou escollit senador per la província de Tarragona el 1913. També fou regidor de l'ajuntament de Barcelona en 1893 i 1897 i diputat de la Diputació de Tarragona en 1911 i 1913. Fou gentilhome de cambra amb exercici del rei Alfons XIII.

## Referències

* ↑ José Varela Ortega. El poder de la influencia: geografía del caciquismo en España (1875-1923), p.719.
* ↑ Julià Cèlia Canyelles. Els governs de la ciutat de Barcelona (1875-1930). Ajuntament de Barcelona, 2013, p.280. ISBN 978-84-9850-461-3.

## Enllaços externs

* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* Fitxa del Senat Arxivat 2010-08-29 a Wayback Machine.
# Francisco Alcántara Jurado

Francisco Alcántara Jurado (Pedro Abad, Còrdova, Andalusia, 27 de març de 1854 - Madrid, 9 de març de 1930) va ser un humanista, pedagog, crític d'art i ceramista espanyol, inicialment relacionat amb la Institució Lliure d'Ensenyament i el krausisme. El seu amor a la terrisseria i els processos ceràmics es van veure premiats amb la fundació a Madrid, gairebé a la fi de la seva vida, de l'Escola de Ceràmica que porta el seu nom.

## Biografia

Nascut en el si d'una família acomodada, en la seva joventut va ingressar a l'Escola Provincial de Belles Arts de Còrdova, on va coincidir amb altres futurs artistes com Muñoz Lucena o els germans Rafael i Julio Romero de Torres, el pare, el pare del qual, Rafael Romero Barros, n'era el director.
Més tard, ja a Madrid, es va llicenciar en Dret i en Filosofia i Lletres, integrant-se en el cercle de seguidors de Francisco Giner de los Ríos i les activitats de la Institució Lliure d'Ensenyament. D'aquest període és la seva amistat amb José Ortega Munilla (el fill, José Ortega y Gasset, es va referir després a Alcántara com a «el meu mestre»).
El 1882, compromès amb la causa regeneracionista, va participar en el Primer Congrés Nacional de Pedagogia. Va ser professor de l'Escola d'Arts i Oficis Artístics de Madrid i va participar com a jurat en les Exposicions Nacionals de 1892, 1897 i 1899 i com a secretari en la de 1895.
Sent ministre d'Instrucció Pública seu paisà Juliol Burell, Alcántara aconseguiria un dels seus projectes favorits: la creació al Madrid de 1911 de les escoles de Ceràmica i d'Arts Gràfiques. En els següents anys va compartir el càrrec de cap de Protocol de l'Ajuntament de Madrid amb el de director de l'Escola de Ceràmica, que el 1928 va traspassar al seu fill Jacinto Alcántara.
Al llarg de la seva vida va col·laborar com a crític d'art en diaris i revistes com El Globo, Nuevo Mundo, Blanco y Negro, El Imparcial, El Sol, La Esfera, La Justicia o La Revista de España, sovint amb els pseudònims de Expladián i de Estudiante Españoleto.
El 15 de desembre de 1927, ja a la fi de la seva vida, l'ajuntament de Pedro Abad el va nomenar Fill Predilecte de la Vila, i li va dedicar un carrer i una làpida a la seva casa natal. Va morir dos anys i mig després, als 75 anys.

## Referències

* ↑ González Puentes, Rosario. Biografía de Don Francisco Alcántara Jurado: (fundador de la Escuela Nacional de Cerámica) (en castellà). Còrdova: Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Córdoba Obra Social y Cultural., 2004. ISBN 978-8479594763.
* ↑ «PDS SSO», 08-08-2014. Arxivat de l'original el 2014-08-08. [Consulta: 6 gener 2020].
* ↑ Gómez Alfeo i García Rodríguez, 2001.

## Bibliografia

* Gómez Alfeo, María Victoria; García Rodríguez, Fernando (2001). «Francisco Alcántara: la crítica de arte en "El Imparcial"». Documentación de las Ciencias de la Información (Universidad Complutense de Madrid) 24: 365-396. ISSN 1988-2890.