# Renyer de Montferrat (1162-1183)

* Per a altres significats, vegeu «Renyer de Montferrat».
Renyer de Montferrat o Rainier de Montferrat (1162 – Constantinoble, 1183), era fill del marquès de Montferrat Guillem V i de Judit de Babenberg, i fou nomenat cèsar pel seu sogre l'emperador romà d'Orient Manuel I Comnè. Morí assassinat durant les lluites pel poder a l'Imperi Romà d'Orient.

## Arribada a Constantinoble

Va ser l'emperador Manuel I Comnè qui va proposar el matrimoni entre la seva filla Maria Comnena, fruit de la unió amb la seva primera esposa Berta de Sulzbach, i un fill del seu aliat Guillem V de Montferrat. En aquell moment els altres fills del marquès, Bonifaci i Conrad ja estaven casats, mentre que Frederic havia començat la carrera eclesiàstica, per tant l'escollit va ser Renyer.
Renyer va marxar cap a Constantinoble la tardor del 1179 i tot seguit es va unir a l'emperador en una campanya militar. El matrimoni amb Maria es va celebrar el febrer del 1180 amb grans festes.Renyer va rebre el títol de cèsar i va canviar el seu nom pel de Joan, segons les cròniques d'aquell temps,i se li va confiar el govern de Tessalònica. L'esposa era la segona en l'ordre de successió a l'imperi i el fet que tingués un germanastre, Aleix, no la va desplaçar en la línia de successió al tron. Això va fer que Renyer s'impliqués en les lluites pel poder.

## Guerra de successió romana d'Orient

El setembre del 1180, a la mort del seu sogre, el tron va passar al petit Aleix II, sota la regència de la seva mare Maria d'Antioquia, que tenia com amant el protosebast Aleix. Aquest fet i la seva política favorable als mercaders itàlics i francs va ser la causa d'un complot per portar al poder a Maria i al seu espòs Renyer. Mentrestant, el cosí de Manuel I, Andrònic I Comnè, de la seva residència del Pont on era governador, va començar a enviar missatgers amb propaganda que el presentava com el salvador de l'imperi, en contraposició als llatins i de tors aquells que volien portar-lo a la destrucció o dels que volien usar el jove Aleix en benefici propi. Andrònic es va traslladar després a Constantinoble, segur de tenir el suport del poble. La regió de Paflagònia es va posar de la banda d'Andrònic, mentre que a la capital va trobar una potent aliada en la persona de Maria, l'esposa de Renyer. Units pel desig de fer fora Maria d'Antioquia i el seu amant, fent-se passar pels salvadors del petit emperador, van ordir un cop d'estat. Els plans, però, van fallar i Maria i Renyer van cercar acolliment a l'església de Santa Sofia. Hi va haver un enfrontament armat als voltants de l'església que els revoltats anomenaven guerra santa. Per tal de posar fi a les hostilitats, se'ls va oferir als conjurats una amnistia.
Andrònic, va derrotar les tropes del protosebast a Nicomèdia, després va entrar amb el seu exèrcit a Constantinoble i es va posar al capdavant d'una revolta popular que descarregava el seu odi contra els europeus que anomenaven "llatins", els quals van ser massacrats o, si alguns van poder, van fugir cap a occident. Andrònic es va apoderar del tron i va enviar Aleix II amb la seva mare a la vil·la imperial de Philopation. Renyer i la seva esposa van ser trobats morts, probablement enverinats, sense que es sabés qui en va ser responsable.
La regent, Maria d'Antioquia va ser condemnada a ser estrangulada i el seu fill Aleix II a signar la condemna, poc després també el van condemnar a morir.

## Referències

* ↑ Guillem de Tir Historia Transmarina, 22.4
* ↑ Robert de Torigni Chronique, ed. del 1844, p. 528
* ↑ Sicard de Cremona, Crònica, ed. del 1903, p. 173
* ↑ Harris, 2006, p. 104.
* ↑ Treadgold, 1997, p. 650-651.
* ↑ Bréhier, 2006, p. 281.
* ↑ Harris, 2006, p. 116-119.
* ↑ Bréhier, 2006, p. 282.
* ↑ Norwich, 1998, p. 140.
* ↑ Sicard de Cremona, Crònica, ed. del 1903, p. 172
* ↑ Harris, 2006, p. 118.

## Bibliografia

* Bréhier, Louis. Vie et mort de Byzance. París: Albin Michel, 2006. ISBN 2-226-17102-9.
* Harris, Jonathan. Byzantium and the Crusades. Continuum International Publishing Group, 2006. ISBN 1852855010.
* Norwich, John Julius. Histoire de Byzance (330-1453). París: Librairie Académique Perrin, 1998. ISBN 2-262-01333-0.
* Treadgold, Warren T. A History of the Byzantine State and Society. Stanford, Califòrnia: Stanford University Press, 1997.