OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Outside the Wall

«Outside the Wall», (de l'anglès, "Fora del Mur"), també pensada en un principi com «Bleeding Hearts» ("Cors Sagnants") i «The Buskers» ("Els Músics de Carrer") és una cançó de la banda anglesa de rock progressiu Pink Floyd. Va ser publicada al seu onzè àlbum, The Wall del 1979, sent la setena cançó de la cara B del segon disc del mateix. Va ser escrita per Roger Waters i compta amb una duració de 1 minut i 41 segons. Apareix a la pel·lícula Pink Floyd: The Wall, basada en el mateix àlbum.

## Composició

La cançó és una de les més tranquil·les i curtes de l'àlbum. Consisteix bàsicament en una instrumentació amb un clarinet i la recitació de la lletra per part de Roger Waters. A la versió demo original, en comptes d'un clarinet, va ser utilitzada una harmònica.

## Trama

A diferència de les altres cançons de l'àlbum, aquesta cançó en particular ofereix poc a la trama que inclou a Pink. Es dona a entendre que el mur ("the wall") ha estat destruït (com a resultat de les seves accions en «The Trial»), i es discuteix que a moltes persones els ocorren barreres socials, i que això és repetitiu a la naturalesa; i que mentre una persona es reintegra en la societat, una altra es va.
Una interpretació tradicional de la cançó és que si un no destrueix la seva pròpia paret metafòrica, els que tracten d'entrar es rendeixen i et deixen vivint una vida solitària (que és el que li passa al personatge principal, Pink, durant el transcurs de l'àlbum).
Roger Waters s'ha negat explícitament a donar alguna explicació sobre el significat del tema quan algú li ha preguntat.

## Personal

* Roger Waters: Veus
* Frank Marrocco: Concertina
* Larry Williams: Clarinet
* Trevor Veitch: Mandolina
* Children's Choir from New York: Cors

## Referències

* ↑ «The Wall - Pink Floyd». [Consulta: 12 maig 2021].
* ↑ «Outside The Wall». [Consulta: 12 maig 2021].
* ↑ «Letra Traducida de Pink Floyd - Outside The Wall» (en castellà). [Consulta: 12 maig 2021].

## Vegeu també

* Discografia de Pink Floyd
# Guy Alexis Lobineau

Guy Alexis Lobineau (1666, Rennes - 1727, Saint-Jacut-de-la-Mer) fou un monjo benedictí, historiador i hagiògraf francès.

## Biografia

Amb disset anys professà a l'Abadia de Saint-Melaine de la Congregació de Sant Maur, a Rennes, i després de completar els estudis habituals de l'orde, vista la seva aplicació a la feina, els seus superiors li encarregaren la continuació de la història de Bretanya que Antoine Paul le Gallois deixà incompleta després de morir. Els dos volums in folio de la Histoire de Bretagne foren publicats el 1707, el primer contenia la història bretona entre els anys 458 i 1532, i el segon els documents justificatius; l'obra no estigué exempta de polèmica: la teoria que s'hi exposava que el Ducat de Bretanya havia estat independent del Regne de França fou refutada per René Aubert de Vertot i per Claude Dumolinet, i la teoria que els bretons havien rebut la religió dels armoricans fou refutada per Jean Liron.
Fou també autor d'una recopilació de vides de sants bretons i de la continuació de la història de París que deixà inacabada el difunt Michel Félibien. També traduí al francès la història de Miguel de Luna, les Stratagemata de Poliè i les obres teatrals d'Aristòfanes, i deixà manuscrita una Histoire de la ville de Nantes.

## Obres

* ↑ Histoire de Bretagne, composée sur les titres et les auteurs originaux, vol. I y vol. II (1707).
* ↑ Rèponse au traité de la mouvance de la Bretagne (1712).
* ↑ Contr'apologie ou réflections sur l'apologie des armoricains (1712).

## Fonts

* Philippe Le Cerf: Bibliothèque historique et critique des auteurs de la Congrégation de S. Maur, pp. 205-211 (1725).
* René Prosper Tassin: Histoire littéraire de la congrégation de Saint-Maur, pp. 484-489 (1770).
* Joseph François i Louis Gabriel Michaud: Biographie universelle, ancienne et moderne, vol. XXV, pp. 5-6 (1865).
* Arthur Le Moyne de La Borderie: Inventaire des papiers de Dom Alexis Lobineau (1880).
# Teos

Teos (en grec antic Τέως) era una ciutat jònica de la costa d'Àsia Menor, situada al costat sud de l'istme que connecta una península amb el continent.
Originària ment era una colònia fundada pels minies d'Orcomen dirigida per Atamant, un descendent d'Atamant fill d'Èol, i durant l'emigració se'ls van unir atenencs i beocis, segons diuen Estrabó i Pausànies. La regió on estava situada produïa un molt bon vi i Dionís era un dels déus principals
La ciutat tenia dos bons ports. Un a tocar de Teos i l'altre a 30 estadis de distància que Estrabó anomena Γερραίδαι ("Gerraídai") i Titus Livi Geraesticus. Teos es va convertir en una ciutat important fins a l'establiment del domini persa a Jònia, quan els habitants de la ciutat incapaços de suportar la insolència dels bàrbars, van emigrar i es van establir a Abdera, a Tràcia, segons Heròdot. Però una part dels antics habitants van restar a la ciutat o hi van tornar i després de la invasió persa de Grècia, i Teos va ser una ciutat aliada d'Atenes. Després del fracàs atenenc a l'expedició de Sicília, la ciutat es va revoltar però va ser ràpidament sotmesa, segons Tucídides.
A la Guerra Romano-Síria entre Roma i el selèucida Antíoc, la flota de romans i rodis el va derrotar prop de Teos.
Encara es conserven força restes de Teos a la ciutat turca de Sighajik, especialment un teatre, el temple de Dionís i les muralles. Algunes inscripcions mencionen tractats de la ciutat amb Roma, Etòlia, algunes ciutats de Creta i altres estats, reconeixent la inviolabilitat del territori de Teos, la preeminència del deu Bacus i el dret d'asil.
Prop de les ruïnes de Teos es troba la moderna ciutat turca de Seferihisar.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Teos». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 11 gener 2021].
# Marino (Rússia)

* Per a altres significats, vegeu «Marino».
Marino (en rus: Марино) és un poble de l'óblast de Vólogda, a Rússia, que el 2002 tenia 81 habitants.

## Referències

* ↑ Постановление Губернатора области «Об изменениях в административно-территориальном устройстве Вытегорского района» от 27.06.2001 № 620Plantilla:Недоступная ссылка
# Festa Major de Canyelles

La Festa Major de Canyelles se celebra la primera setmana d'octubre al barri de Canyelles, al districte de Nou Barris de Barcelona. El barri compta amb un bon teixit associatiu, que treballa en àmbits diversos durant tot l'any i que durant la primera setmana d'octubre organitza de manera conjunta la festa major. El programa és constituït per conferències, cinema, torneigs esportius, concerts, balls, grans àpats populars i tallers i espectacles per als més petits.

## Referències

* ↑ «Festa Major de Canyelles». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).
# Paris Match

Paris Match és una revista setmanal francesa d'actualitat nacional i internacional, nascuda el 1949. Pertany al grup de premsa Hachette Filipacchi Médias (HFM), al seu torn filial del grup Lagardère.

## Història

Paris Match va ser creada el 1949 per l'industrial Jean Prouvost i té el seu origen en el setmanari Match, una antiga revista esportiva recuperada el 1938 per Prouvost, i a l'any següent transformada per aquest en una revista d'actualitat. Match deixa de ser publicada durant la Segona Guerra Mundial per reaparèixer el 1949 sota el títol Paris Match. La fórmula de la nova revista s'inspira en el de la nord-americana Life, una revista d'informació sobre l'actualitat amb grans reportatges i nombroses fotos exclusives. El primer número surt a la llum el 25 de març de 1949, amb Winston Churchill en portada. La revista té un gran èxit fins a finals dels anys 60. Després les seves vendes comencen a descendir a poc a poc davant l'aparició de noves publicacions i de la televisió. La seva difusió passa d'1.800.000 exemplars el 1958 a menys de 600.000 el 1975. El 1976, després de ser represa per Daniel Filipacchi, que havia estat fotògraf de la publicació al començament de la seva carrera, i el retorn a la direcció de Roger Thérond, la publicació reprèn el camí de l'èxit i les seves vendes comencen de nou a augmentar. En l'actualitat, Paris Match és el principal setmanari francès, amb una difusió de pagament a França que sobrepassa els 605.000 exemplars (2006).

## Referències

* ↑ «Top 50 Finance/Business/News magazines worldwide (by circulation)» (Report). Magazine Organization. [Consulta: 13 desembre 2014].
* ↑ Audrey Leblanc «The Color of May 1968». Etudes Photographiques, 26, 01-11-2010 [Consulta: 24 abril 2015].
* ↑ «Historical development of the media in France». McGraw-Hill Education. Arxivat de l'original el 25 de febrer 2015. [Consulta: 24 febrer 2015].

## Enllaços externs

* Pàgina oficial
# Palau de Bertangles

El palau de Bertangles, també conegut com a palau de Clermont-Tonnerre (Château de Clermont-Tonnerre), es troba a la ciutat de Bertangles en el departament de Somme, regió d'Alta França.

## Història

El senyoriu de Bertangles va passar a la família de Clermont-Tonnerre pel matrimoni de Gabrielle de Glisy amb Jacques de Clermont-Tonnerre l'any 1611.
El palau va ser construït per Germain Boffrand per al comte Louis-Joseph de Clermont-Tonnerre , per a reemplaçar l'antic edifici medieval que, reconstruït per primera vegada al començament del segle XVI, va ser restaurat després de ser incendiat pels espanyols l'any 1597 en el marc de la guerra dels Vuitanta Anys. Només va quedar d'ell el portal, que data de l'any 1625 i que dona accés a la granja, a l'oest.
En 1918, el palau va ser la seu de l'estat major australià sota el comandament del general John Monash. Aquest últim va ser nomenat cavaller pel rei Jorge V el 12 d'agost de 1918 durant una cerimònia en l'escalinata del palau.
A l'agost de 1930, un incendi va destruir l'interior i especialment les boiseries, que es van refer en els anys següents. L'escala i la seva barana de ferro forjat s'havien conservat.
Des de la carretera d'Amiens a Villers-Bocage, una avinguda d'arbres centenaris condueix a la reixa d'honor del castell, una veritable obra mestra del mestre forjador de Corbie Jean Veyren, sobrenomenat el "Vivarais" (també creador de la gran reixa i tancaments que envolten el cor de Notre-Dame d'Amiens).

## Descripció

La façana està decorada amb escultures que representen a Minerva (deessa de la saviesa, de les lletres, les ciències i les arts). Bacus decora el pavelló que acull la cuina i els cellers. En una visita es pot admirar un gran colomar, una porta monumental i un pou amb un torniquet d'aigua.

## Referències

* ↑ Vivre en Somme, n° 95, été 2015, p. 18.
# Heliconia

Heliconia és un gènere de plantes de l'ordre de les zingiberals, l'única de la família de les heliconiàcies (Heliconiaceae). Comprèn entre 80 a 200 espècies, originàries de Sud-amèrica, Centreamèrica, les illes del Pacífic i Indonèsia. S'anomenen helicònia per les seves fulles o ocell del paradís i queixal de llagosta per les acolorides bràctees que embolcallen les seves flors.
El nom fa referència a la muntanya grega, Helicó, lloc sagrat on es reunien les muses.

## Caràcters

Generalment el pecíol, de 15 a 50 cm de llarg, embolica a la tija. Produeixen inflorescències al final de cada tija i a la base de la planta. Les panotxes amb diverses bràctees de colors (vermell, groc, ataronjat) i flors nèctars, atreuen al colibrí, que és el pol·linitzador d'aquestes flors. Els fruits són drupes. Necessita calor i humitat per al seu desenvolupament.

## Taxonomia

* Heliconia aemygdiana
* Heliconia angusta
* Heliconia angustifolia
* Heliconia aurantiaca
* Heliconia aurea
* Heliconia berryi
* Heliconia bicolor
* Heliconia bihai
* Heliconia bourgaeana
* Heliconia brasiliensis
* Heliconia brenneri
* Heliconia burle-marxii
* Heliconia caltheaphylla
* Heliconia caribaea
* Heliconia champneiana
* Heliconia chartacea
* Heliconia collinsiana
* Heliconia curtispatha
* Heliconia episcopalis
* Heliconia excelsa
* Heliconia farinosa
* Heliconia flabellata
* Heliconia fredberryana
* Heliconia gaiboriana
* Heliconia hirsuta
* Heliconia indica
* Heliconia latispatha
* Heliconia lennartiana
* Heliconia lingulata
* Heliconia litana
* Heliconia lutheri
* Heliconia magnifica
* Heliconia mariae
* Heliconia markiana
* Heliconia marthiasiae
* Heliconia metallica
* Heliconia monteverdensis
* Heliconia mutisiana
* Heliconia nutans
* Heliconia obscura
* Heliconia ortotricha
* Heliconia pearcei
* Heliconia paka
* Heliconia paludigena
* Heliconia pardoi
* Heliconia peckenpaughii
* Heliconia pendula
* Heliconia peteriana
* Heliconia platystachys
* Heliconia pogonantha
* Heliconia pseudoaemygdiana
* Heliconia psittacorum
* Heliconia ramonensis
* Heliconia revoluta
* Heliconia richardiana
* Heliconia riopalenquensis
* Heliconia rostrata
* Heliconia schiedeana
* Heliconia sclerotricha
* Heliconia shumanniana
* Heliconia spathocircinata
* Heliconia spissa
* Heliconia stricta
* Heliconia subulata
* Heliconia tortuosa
* Heliconia vaginalis
* Heliconia vellerigera
* Heliconia velloziana
* Heliconia velutina
* Heliconia virginalis
* Heliconia wagneriana
* Heliconia willisiana
* Heliconia xanthovillosa
* Heliconia zebrina
# Herbert Neumann

Herbert Neumann (Colònia, 14 de novembre del 1953) és un entrenador i exjugador de futbol alemany. Durant la seva carrera, Neumann va jugar a l'1. FC Köln, a l'Udinese Calcio, al Bologna FC 1909, a l'Olympiakos FC, i al FC Chiasso.
Un cop es va retirar del futbol en actiu, Herbert Neumann va començar la seva carrera com a entrenador, desenvolupant la seva feina al FC Zürich, al RSC Anderlecht, a l'Istanbulspor, al NAC Breda, al SBV Vitesse, i al VVV-Venlo.

## Referències

* ↑ «Neumann, Herbert» (en alemany). kicker.de. [Consulta: 6 octubre 2012].
* ↑ Herbert Neumann a der spieler

## Enllaços externs

* Herbert Neumann Arxivat 2013-01-27 a Wayback Machine. a beijen.net (neerlandès)
* Herbert Neumann a worldfootball.net
# Catedral de Sant Bertran de Comenge

La Catedral de Sant Bertran de Comenge (occità: Catedrala de Sent Bertran de Comengeː francès: cathédrale Notre-Dame de Saint-Bertrand-de-Comminges) és una antiga catedral catòlica romana situada a Sant Bertran de Comenge, Alta Garona, al sud-oest de França. Va ser la seu de l'antiga diòcesi de Comenge.
La catedral fou classificada com monument històric de França l'any 1840. El claustre està inclòs a la llista des de l'any 1889.
L'edifici es compon de tres parts amb tres estils arquitectònics diferents: Una part romànica del segle xii, una altra de gòtica que data del segle xiv i fou encarregada pel papa Bertrand de Goth. Finalment, una part renaixentista, que juntament amb l'orgue data del segle xvi.
El nàrtex acaba en dos grans pilars, cadascun amb una circumferència de no menys de 11,45m. A través dels murs nord i sud es poden veure els arcs romànics. El terra és de marbre i inclou algunes tombes i sepulcres. El claustre també és clarament romànic i ofereix una impressionant vista sobre tota la vall.
La part gòtica està construïda a la part sud de l'edifici. Hi ha una sola nau que és de 55m de llarg, 16m d'ample i 28m d'alt. Sobre dels arcs apuntats hi ha els escuts d'armes dels bisbes fundadors. Les vidrieres són impressionants amb els seus intricats detalls, gairebé comparable als de la Catedral d'Aush.
El cor va ser encarregat pel bisbe Joan de Mauleon a partir de 1500. Les mancances documentals fan que sigui impossible anomenar l'artista que els va fer, encara que, en comparació amb altres llocs, aquests poden considerar un treball de Nicolas Bachelier, o més aviat, de la seva escola, que havia estat utilitzant artistes de França, Espanya i Itàlia. La major part del treball va ser realitzat en roure i noguera, i el cor sembla independent de la resta de l'església on contrasta tant amb el gòtic i peces romàniques.
Els seixanta-set llocs representen personatges, tant de l'Antic com del Nou Testament, incloent escenes com 'temptació', 'enveja' i 'luxúria'.
A l'interior del santuari és possible veure algunes representacions de cançons de gesta, com la ‘’Cançó de Roland, amb Oliver clarament representats.
L'antiga catedral ha estat catalogada com a Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO com a part dels Camins de Sant Jaume a França.

## Referències

* ↑ Referència n. PA00094447, a la base de dades Mérimée, del Ministeri de Cultura francès.
* 1 2 Referència n. PA00094447, a la base de dades Mérimée, del Ministeri de Cultura francès., consultat el 27 març 2019.
* ↑ «Routes of Santiago de Compostela in France» (en anglès). Unesco. [Consulta: 25 abril 2021].

## Enllaços externs

* Web de Sant-Bertrand-de-Comminges Catedral (francès)
# Teosebia

Teosebia (en llatí Theosebia, en grec Θεοσεβία) va ser una poeta romana d'Orient que va viure probablement sota l'emperador Teodosi II vers el 420.
Va escriure un epigrama funerari que figura a l'Antologia grega.

## Referències

* ↑ Wolf, J. Ch.. Prosistas griegas: testimonios y fragmentos. Oviedo: KRK Ediciones, 2011, p. 283. ISBN 9788483673386.
# Mathieu Drujon

Mathieu Drujon (Troyes, 1 de febrer de 1983) és un ciclista francès, que fou professional des del 2006 al 2013.
El seu germà Benoît també s'ha dedicat al ciclisme.

## Palmarès

* 2001
** 1r a la Tour de l'Haut-Anjou
* 2004
** Vencedor d'una etapa de la Ronda de l'Isard d'Arieja
** Vencedor d'una etapa del Circuit des plages vendéennes
* 2006
** Vencedor d'una etapa del Circuit des plages vendéennes
* 2013
** 1r a la Classic Sud Ardèche

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Festa Major de Ciutat Meridiana

La Festa Major de Ciutat Meridiana se celebra la primera setmana de juny al barri de Ciutat Meridiana, situat peu de la serra de Collserola, al districte de Nou Barris de Barcelona. L'associació Amics de la Festa Ciutat Meridiana és una plataforma que aplega entitats, organitzacions i empreses del barri. L'associació és l'encarregada d'organitzar cada any la festa major, que dura un cap de setmana llarg, de dijous a diumenge. El programa festiu inclou actes i celebracions per a tots els gustos i totes les edats: des d'una cantada d'havaneres, activitats infantils, àpats populars i concerts de festa major fins a balls de sevillanes.

## Referències

* ↑ «Festa Major de Ciutat Meridiana». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).
# Parkville (Pennsilvània)

Parkville és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Pennsilvània. Segons el cens del 2000 tenia 6.593 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Parkville tenia 6.593 habitants, 2.611 habitatges, i 1.832 famílies. La densitat de població era de 865,8 habitants/km².
Dels 2.611 habitatges en un 34,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 55,1% hi vivien parelles casades, en un 10,1% dones solteres, i en un 29,8% no eren unitats familiars. En el 24,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,53 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,99.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,4% tenia menys de 18 anys, un 7,5% entre 18 i 24, un 32,9% entre 25 i 44, un 20,8% de 45 a 60 i un 12,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 94 homes.
La renda mediana per habitatge era de 44.419 $ i la renda mediana per família de 48.417 $. Els homes tenien una renda mediana de 34.310 $ mentre que les dones 24.659 $. La renda per capita de la població era de 18.815 $. Entorn del 2,8% de les famílies i el 4,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Parkville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Parkville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Hipòloc (fill de Bel·lerofont)

Hipòloc (en grec antic Ίππόλοχος), segons la mitologia grega, va ser un heroi grec d'origen lici, fill de Bel·lerofont i de Filònoe. Va ser pare de Glaucos, que va combatre davant de Troia amb els licis.

## Referències

* ↑ Parramon i Blasco, Jordi. Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 118. ISBN 8429741461.
# Catedral de Sant Andreu

La Catedral de Sant Andreu va ser, en el seu moment, la més gran i més esplendorosa de tota Escòcia, encara que en l'actualitat només en quedin ruïnes. Està ubicada a la població escocesa de Saint Andrews.

## Història

Els seus orígens es remunten a l'any 742, quan les relíquies de l'apòstol Andreu (St. Andrew en anglès), després patró d'Escòcia, van arribar a aquestes terres. Sobre una zona rocosa, just on avui es troben les ruïnes de la catedral, es va aixecar llavors l'Església de St Mary on the Rocks, la primera de les tres que successivament anirien ocupant aquest lloc. El 1140 una comunitat d'agustins va fundar aquí mateix la seva pròpia església (església de St. Rules), la torre quadrada i aïllada de la qual encara es conserva i que a dia d'avui serveix de mirador. L'any 1160, el Bisbe de Saint Andrew hauria promogut la construcció d'una gran catedral, les ruïnes de la qual són les que avui en dia encara es poden veure.
La construcció va durar prop de 158 anys, fins al 1318, quan la catedral va ser finalment consagrada. Tot i així, l'edifici ha sofert nombrosos canvis, el primer, el 1270, quan el costat oest va ser destruït per una galerna; posteriorment, el 1378, un incendi, que va obligar a la seva reconstrucció; i més endavant, el 1409, una altra tempesta, que va destrossar el costat sud.
Al llarg de la seva història, la catedral ha estat víctima també de moviments socials i religiosos, com ara la Reforma Protestant el segle XVI i la dura reacció de John Knox, la qual cosa va donar lloc al fet que fos semidestruida i pràcticament abandonada. A poc a poc les pedres de la catedral es van anar reutilitzant per a obres civils a la localitat de Saint Andrews. Així, de la catedral, avui només en queda una gran esplanada amb alguns murs dempeus, un dels frontons gairebé complet amb les dues torres als costats, i part del que va ser el claustre, d'estil gòtic.
Gran part del terreny es troba ocupat per un enorme cementiri, on antigues tombes de diverses grandàries i categories es distribueixen lliurement. La torre quadrada de l'antiga església de St. Rule es conserva en relatiu bon estat i es pot visitar, amb vistes del penya-segat i de la costa, com de les pròpies ruïnes de la catedral, de les del proper castell, o de l'actual localitat de Saint Andrews.

## Referències

* 1 2 «Catedral més gran d'Escòcia» (en castellà). [Consulta: 5 octubre 2018].
* 1 2 3 «History» (en anglès). [Consulta: 10 abril 2023].
# Mathieu Debuchy

Mathieu Debuchy (Fretin (Nord), 28 de juliol de 1985) és un futbolista internacional francès que juga pel Valenciennes FC.
El 13 de maig de 2014, l'entrenador de la selecció francesa Didier Deschamps el va incloure a la llista final de 23 jugadors que van representar França a la Copa del Món de Futbol de 2014.

## Referències

* ↑ «Une liste de 23 sans surprise». France Football, 13-05-2014. [Consulta: 13 maig 2014].
* ↑ «Benzema, Varanne y Griezmann, citados por Francia». FIFA.com, 13-05-2014. Arxivat de l'original el 2014-05-14. [Consulta: 13 maig 2014].
# Fill adoptiu de la vila d'Olesa de Montserrat

El Fill adoptiu de la vila d'Olesa de Montserrat és un títol atorgat per la casa consistorial del municipi d'Olesa de Montserrat. El registre dels títols i altres condecoracions es poden trobar a l'Arxiu Històric Municipal d'Olesa de Montserrat.

## Fills i filles adoptives d'Olesa de Montserrat

* Lucia Martínez Santidrian rebut l'any 1996
* Joan Povill i Adserà
* Santa Mare Paula Montal i Fornés
* Arquebisbe Ramon Torrella i Cascante (Olesa de Montserrat, 30/04/1923 - Tarragona 22/04/2004)

## Referències

* ↑ «Sor Lucía Martínez Santidrian». Arxivat de l'original el 2016-10-18. [Consulta: 31 desembre 2017].
* ↑ Montserrat, Ajuntament d'Olesa de. «La Passió». [Consulta: 31 desembre 2017].