OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Valdez (Alaska)

Valdez és una població dels Estats Units a l'estat d'Alaska. Segons el cens del 2000 tenia 4.036 habitants.
Situada a l'estret de Prince William, actualment és un dels ports més importants d'Alaska, per la pesca comercial i el tràfic de mercaderies.
Després de ser afectada pel del terratrèmol d'Alaska de 1964, la població es traslladà a un terreny més estable a 6 km de distància de la seva localització original.
A la seva proximitat hi ocorregué el vessament de petroli de l'Exxon Valdez, el 1989.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Valdez tenia 4.036 habitants, 1.494 habitatges, i 1.042 famílies La densitat de població era de 7 habitants/km².
Dels 1.494 habitatges en un 41,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 56,4% hi vivien parelles casades, en un 8,4% dones solteres, i en un 30,2% no eren unitats familiars. En el 21,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 2,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,66 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,15.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 29,7% tenia menys de 18 anys, un 7,3% entre 18 i 24, un 33,2% entre 25 i 44, un 26,4% de 45 a 60 i un 3,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 107 homes.
La renda mediana per habitatge era de 66.532 $ i la renda mediana per família de 74.188 $. Els homes tenien una renda mediana de 56.932 $ mentre que les dones 31.855 $. La renda per capita de la població era de 27.341 $. Aproximadament el 5% de les famílies i el 6,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Annual Estimates of the Population for Incorporated Places in Alabama». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Valdez». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 16 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Valdez». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 16 juliol 2010].
# Maria de Cotteblanche

Maria De Cotteblanche (nascuda ca. 1520, Paris - morta abans de 1584, probablement París) va ser una noble francesa coneguda per la seva habilitat en llengües i per la traducció d'obres d'espanyol a francès.
Maria era filla de Guy De Cotteblanche, un advocat pel Parlement de Paris. La seva mare era Catherine Hesseline qui es va casar el 1517. Va tenir un germà més gran Elie, qui va esdevenir un Senyor de la Cambra Reial el 1571, i una germana Marguerite. El poeta François de Belleforest va dedicar un poema a la família l'any 1560 titulat Chasse d'amour. Hi ha indicis que la família era Hugonota. Marie de Cotteblanche va estudiar llengües, filosofia, ciència, i matemàtiques. Els seus elogis van ser cantats pel bibliògraf Le Croix de Maine. La seva patrona era Marguerite de Saluces, qui li va ensenyar l'italià.
L'única obra coneguda de Maria que es conserva és la seva traducció de 1566 d'un text que va ser un gran èxit, Coloquios y Diálogos (1547) per l'enciclopedista espanyol Pedro Mexía. El títol francès era Trois diàlegs de M. Pierre Messie, touchant la naturalesa du soleil, de la terre et de toutes les choses qui se font et apparaissent en l'aire. Escrit en forma de diàleg apel·lava a un ample nombre de lectors i va tenir 29 reimpressions entre els anys 1566 i 1643.

## Referències

* 1 2 «Letter to Marguerite de Saluzzo (1566) Marie Cotteblanche» (en francès). Hannah Fournier, University of Waterloo. [Consulta: 23 febrer 2018].
* 1 2 Robin, Diana Maury. Encyclopedia of women in the Renaissance: Italy, France, and England (en anglès). 2007. ABC-CLIO, 2007, p. 100. ISBN 1851097724.
* 1 2 «Maria de Coste Blanche» (en anglès). Brooklyn Museum, New York, 19-03-2007. [Consulta: 23 febrer 2018].
# Joan Vila i Berga

Joan Vila i Berga (Barcelona, 4 d'octubre de 1942) és un antic jugador d'hoquei sobre patins català de les dècades de 1960 i 1970.

## Trajectòria

Es formà al Claret, essent fitxat posteriorment pel FC Barcelona, club on passà la major part de la seva carrera. L'any 1962 fitxà pel CP Vilanova, passant a continuació pel CD Mataró i a la dècada de 1970 retornà novament al Barcelona. Els seus darrers clubs foren el Cerdanyola CH i l'AH Premià.
Amb la selecció espanyola jugà entre 1965 i 1976, i guanyà 4 campionats del món i un europeu.
Ha estat entrenador del CP Vilanova (1982), UE Horta, Reus Deportiu (1987), CP Tordera (1988),

## Palmarès
### CP Vilanova

* Copa espanyola:
** 1964
* Campionat de Catalunya:
** 1963-64, 1965-66

### FC Barcelona

* Copa d'Europa:
** 1972-73, 1973-74
* Copa espanyola:
** 1972, 1975
* Lliga espanyola:
** 1973-74

### Espanya

* Campionat del Món:
** 1966, 1970, 1972, 1976
* Campionat d'Europa:
** 1969
* Copa de les Nacions:
** 1967

## Referències

* 1 2 3 «La selección nacional el números». Mundo Deportivo, 11-04-1970. [Consulta: 1r octubre 2015].
* ↑ Closa, Antoni [et al.].. Diccionari del Barça. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1999. ISBN 978-84-412-0126-2.
* 1 2 3 4 «Galería de figuras». Mundo Deportivo, 17-06-1972. [Consulta: 1r octubre 2015].
* ↑ «Barcelona 6 Igualada 2». Mundo Deportivo, 12-10-1960. [Consulta: 1r octubre 2015].
* ↑ «Esta noche en Arenys de Munt». Mundo Deportivo, 02-09-1962. [Consulta: 1r octubre 2015].
* 1 2 3 «Perfil a rinkhockey.net». rinkhockey.net. [Consulta: 1r octubre 2015].
* ↑ «Vila seguirá en el Premià». Mundo Deportivo, 27-09-1980. [Consulta: 1r octubre 2015].
* ↑ «Juan Vila: homenaje y desagravio». Mundo Deportivo, 26-03-1985. [Consulta: 1r octubre 2015].
* ↑ «El Reus cerró su capítulo de fichajes». Mundo Deportivo, 28-07-1987. [Consulta: 1r octubre 2015].
* ↑ «Ultimátum a Joan Vila». Mundo Deportivo, 29-10-1988. [Consulta: 1r octubre 2015].
# Xerraire bigarrat

El xerraire bigarrat (Turdoides hypoleuca) és un ocell de la família dels leiotríquids (Leiothrichidae).

## Hàbitat i distribució

Habita garrigues i clars del bosc a les terres altes del centre de Kenya, cap al nord fins al Mont Kenya, i nord-est de Tanzània.

## Referències

* ↑ «Xerraire bigarrat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/12/2021(català)
# Paz (escultura)

L'escultura urbana coneguda pel nom Paz, ubicada a l'avinguda Fundación Príncipe de Asturias, a la ciutat d'Oviedo, Principat d'Astúries, Espanya, és una de les més d'un centenar que adornen els carrers de l'esmentada ciutat espanyola.
El paisatge urbà d'aquesta ciutat, es veu adornat per obres escultòriques, generalment monuments commemoratius dedicats a personatges d'especial rellevància en un primer moment, i més purament artístiques des de finals del segle xx.
L'escultura, feta de bronze, és obra de Luis Sanguino, i està datada 1999.
L'obra mostra a una dona nua que llança a l'aire cinc coloms, amb la qual cosa es vol simbolitzar la pau que tracta de promoure el guardó a la Concòrdia dels Premis Príncep d'Astúries.
Va ser situada en l'any 1999 a l'Avinguda de la Fundació Príncep d'Astúries, amb motiu de la inauguració de La Losa (nom amb què es coneix popularment la coberta de l'estació ferroviària del Nord, sobre la qual discorre la nova avinguda de la Fundació Príncep d'Astúries)

## Referències

* 1 2 3 4 «Escultura «Paz» de Oviedo - Turismo Asturias» (en castellà). Turismo Asturias, 05-07-2018.
* 1 2 «Escultura pública en Oviedo». Arxivat de l'original el 2014-07-17. [Consulta: 12 novembre 2018].
* ↑ «Ruta por el Oviedo más escultural... 32 figuras que te dejarán de piedra :) ¿TE ATREVES CON UN "SELFIE" DIFERENTE EN TODAS? - GUÍA TURISMO ASTURIAS» (en castellà). GUÍA TURISMO ASTURIAS.
* ↑ «Panoramio is no longer available» (en anglès). Arxivat de l'original el 2014-09-03. [Consulta: 12 novembre 2018].
Viccionari
# Mas dit el Castell

El Mas dit el Castell és una obra del municipi de Campdevànol (Ripollès) declarada bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Es tracta d'una masia de planta rectangular d'una planta i amb la pallissa annexa. La teulada és a doble vessant amb el carener paral·lel a la façana principal. La porta d'entrada està precedida per unes escales de pedra amb baranes metàl·liques. Totes les obertures són allindanades.
Hi ha un conjunt de petites edificacions que fan les funcions de galliner, garatge, cambra dels mals endreços,...
Tot i que el topònim és el castell, no s'ha documentat cap estructura.

## Referències

* 1 2 3 «Mas dit el Castell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 gener 2016].
# Valdilecha

Valdilecha és un municipi de la Comunitat Autònoma de Madrid. Està situat entre els municipis de Villar del Olmo, Orusco de Tajuña, Tielmes, Campo Real i Arganda del Rey.
# Joan Vila i Gelpí

Joan Vila i Gelpí (Blanes, 24 de juny de 1882 - 1959) fou un cuiner català. Regentà la fonda Fonda Vila de Blanes i va mantenir un fort compromís amb la causa republicana. Fou un cuiner de moda, amb acadèmia pròpia i avesat a fer intervencions radiofòniques sobre cuina.

## Biografia

Als setze anys va entrar d'aprenent al prestigiós Grand Restaurant de France, a Barcelona, el primer restaurant francès que va tenir la capital catalana, més conegut com a Justin, situat a la plaça Reial. Vila va completar la formació als fogons de diferents hotels i restaurants de París i Londres. Després, viatjà a Sant Sebastià i Madrid, on començà a impartir classes de cuina i, més tard, tornà a Catalunya, on creà una acadèmia de cuina, que aviat va esdevenir molt popular entre les dones de la burgesia barcelonina. També impartí classes a l'Escola Professional per a la Dona de la Generalitat, fet que el va portar a establir vincles estrets amb l'administració republicana. Així, per exemple, el 17 d'abril de 1935 es va inaugurar el nou local de l'Associació de Funcionaris de la Generalitat de Catalunya al carrer de Portaferrissa, que tenia com a president Jaume Miravitlles, i Joan Vila va ser l'encarregat de preparar el sopar inaugural.
Esclatada la guerra, va mantenir el seu compromís amb el règim republicà i, al mateix juliol de 1936, Vila contribuí a configurar les bases de treball que regularien les relacions entre els patrons i dependents del Comerç en el ram de l'alimentació. També va ser membre del Front Únic de Treballadors Mercantils i va escriure el receptari Menús de guerra, un encàrrec de la Conselleria de Proveïments de la Generalitat de Catalunya, amb receptes senzilles i imaginatives, per proposar àpats possibles a la població en temps d'escassetat d'aliments en plena guerra. El 1937 les demostracions d'aquests plats es feien els dilluns, dimarts i dijous a la Sala Mozart, situada al carrer Canuda. L'entrada era gratuïta i els plats, un cop elaborats, es sortejaven entre els assistents.

## Referències

* ↑ «Don Juan Vila ha muerto». Diari d'Igualada, 10-10-1959, pàg. 4. Arxivat de l'original el 2021-02-03 [Consulta: 30 gener 2021].
* ↑ Garcia i Fortuny, Josep. «Joan Vila i Gelpí. Un mestre dedicat a l'ensenyament culinari». Cuina i Cuiners a la Corona d'Aragó i Catalunya. Arxivat de l'original el 2 de març 2016. [Consulta: 21 febrer 2016].
* 1 2 3 Freixes, Sergi. «Menús de guerra». Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 21 febrer 2016].
* ↑ Armengol, Cristina. «L'escriptura de la cuina». Vilaweb, 31-01-2015. [Consulta: 21 febrer 2016].
* ↑ «Una exposició reviu la cuina de guerra dels anys trenta a Blanes». El Punt Avui, 23-10-2015. [Consulta: 21 febrer 2016].
# Onigiri

Onigiri, pronunciat en japonès com oniguiri (お握り), també conegut com a Omusubi (お結び), és un plat japonès que consisteix a una bola d'arròs farcida o barrejada amb altres ingredients. Solt tenir forma triangular o oval, i de vegades està embolicada en una petita tira d'alga nori.

## Referències

* ↑ Murata, Yoshihiro. Kaiseki: The Exquisite Cuisine of Kyoto's Kikunoi Restaurant (en anglès). Kodansha International, 2006-07-26, p. 162. ISBN 978-4-7700-3022-1.
* ↑ Inada, Sanae. Simply onigiri : fun and creative recipes for Japanese rice balls, 2012. ISBN 978-981-4484-95-4.

## Vegeu també

* Gastronomia del Japó
# Xerraire caputxí

El xerraire caputxí (Turdoides atripennis) és un ocell de la família dels leiotríquids (Leiothrichidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de Mali, Senegal, Gàmbia, Guinea Bissau, Guinea, Sierra Leone, Libèria, Costa d'Ivori, Ghana, Togo, Benín, sud de Nigèria, sud-oest de Camerun, sud-oest de la República Centreafricana, oest d'Uganda i nord i nord-est de la República Democràtica del Congo.

## Taxonomia

Considerat antany l'única espècie del monotípic gènere Phyllanthus Lesson, 1844, va ser inclòs al gènere Turdoides pel Congrés Ornitològic Internacional arran els treballs de Cibois et al. 2018 El Handbook of the Birds of the World però, considera que aquesta espècie són en realitat tres:
* Turdoides atripennis (sensu stricto) – xerraire caputxí bru. Des de Gàmbia i el Senegal fins Libèria.
* Turdoides rubiginosus (Blyth, 1865) - xerraire caputxí rovellat. Des de Costa d'Ivori fins Camerun.
* Turdoides bohndorffi (Sharpe, 1884) - xerraire caputxí rogenc. De la Rep. Centreafricana, Rep. Dem del Congo i oest d'Uganda.

## Referències

* ↑ «Xerraire caputxí». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/12/2021(català)
* ↑ F Gill, D Donsker et P Rasmussen (Eds). 2021. IOC World Bird List (v11.1). doi : 10.14344/IOC.ML.11.1.
* ↑ A Cibois, M Gelang, P Alström, E Pasquet, J Fjeldså, PGP Ericson, U Olsson. 2018. Comprehensive phylogeny of the laughingthrushes and allies (Aves, Leiothrichidae) and a proposal for a revised taxonomy. Zoologica Scripta. Volum 47, 428-440. https://doi.org/10.1111/zsc.12296
* ↑ J del Hoyo, NJ Collar, DA Christie, A Elliott, LDC Fishpool, P Boesman i GM Kirwan.2016. HBW and BirdLife International Illustrated Checklist of the Birds of the World. Volum 2: Passerines. Lynx Edicions and BirdLife International, Barcelona i Cambridge.
* ↑ xerraire caputxí bru«Xerraire caputxí». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/12/2021(català)
* ↑ xerraire caputxí rovellat «Xerraire caputxí». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/12/2021(català)
* ↑ xerraire caputxí rogenc «Xerraire caputxí». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/12/2021(català)
# Partit Nacional Democristià

El Partit Nacional Democristià (romanès Partidul Naţional Democrat Creştin, PNDC) fou un partit polític democristià de Romania fundat el 1990. A les eleccions legislatives romaneses de 2008 va obtenir només 316 vots (menys del 0,01%) a la Cambra de Diputats de Romania i 1.365 vots (0,02%) al Senat de Romania.
Es tracta d'un partit que treballa més a nivell local al comtat de Prahova i la seva capital, Ploieşti. El PNDC va obtenir 5 representants al consell del comtat i dos regidors al consell municipal de Ploieşti. El partit es va dissoldre al 2014.

## Referències

* ↑ «”DIZOLVAREA PARTIDULUI NAȚIONAL DEMOCRAT CREȘTIN”», 18-01-2015. Arxivat de l'original el 2015-01-18. [Consulta: 2 març 2024].
# Cenadi

Cenadi és un municipi italià, situat a la regió de Calàbria i a la província de Catanzaro. L'any 2023 tenia 510 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1r gener 2017 | 1r gener 2018 | 1r gener 2023 |
| 568 | 549 | 510 |

## Administració

Llista d'alcaldes i alcaldesses :
| Dates mandat | Nom de l'alcalde/ssa | Causa finalització |
# Menes (ciutat)

Menes (en llatí: Menaenum o Menae, en grec antic: Μέναινον o Μεναί, a les monedes Μέναινος) a l'actualitat Mineo, va ser una ciutat de l'interior de Sicília a uns 25 km a l'oest de Leontins. Era una ciutat dels sículs que segons Diodor de Sicília va fundar el rei Ducetius l'any 459 aC. Uns anys després va traslladar als seus habitants a una nova ciutat que es va dir Palica, a la vora d'un llac sagrat anomenat Llac Palicorum. Palica va ser destruïda després de la mort de Ducetius i probablement els seus antics habitants hi van tornar. L'any 396 aC Dionís el vell la va conquerir juntament amb Morgantina i altres ciutats dels sículs.
No torna a ser esmentada fins al temps de Ciceró que diu que era un municipium. Després en parlen altres autors clàssics. Plini el Vell diu que era ciutat estipendiària (tributària).
Segurament va subsistir al llarg de l'Imperi i de l'edat mitjana i va derivar en la moderna Mineo no lluny del llac volcànic anomenat Lago di Naftia, que probablement és el Palicorum Lacus. No existeixen ruïnes però si s'han trobat nombroses monedes.

## Notes

* ↑ Segons el Diccionari llati-català de noms propis, p. 116

## Referències

* ↑ Diodor de Sicília. Biblioteca històrica, XI, 78
* ↑ Ciceró. In Verrem, II, 22, 43
* ↑ Plini el Vell. Naturalis Historia, III, 8
* ↑ Smith, William (ed.). «Menaenum». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 29 gener 2022].
# Vicente Iranzo Enguita

Vicente Iranzo Enguita (Cella, 5 d'abril de 1889 - Madrid, 9 de juliol de 1961) va ser un metge i polític aragonès. Va ser tres vegades ministre durant la Segona República.

## Biografia

Llicenciat en Medicina Dret i en Magisteri a les universitats de Saragossa i València, va ser nomenat governador civil de Terol de forma provisional en proclamar-se la Segona República i, en les eleccions de 1931, va resultar elegit diputat a Corts per la circumscripció de Terol a les quals es va presentar com a independent en el si de l'Agrupación al Servicio de la República patrocinada per José Ortega y Gasset.
Va ser ministre de Marina al govern que, entre el 12 de setembre i el 8 d'octubre de 1933, va presidir Alejandro Lerroux per passar a ocupar, fins al 16 de desembre, la cartera de Guerra en el següent gabinet que va formar Martínez Barrio. Van ser els dos últims governs del bienni reformista. Finalment, entre el 28 d'abril i el 4 d'octubre de 1934 ocuparia la cartera d'Indústria i Comerç en un gabinet presidit per Ricardo Samper, l'últim abans de l'entrada de la CEDA al govern.
Al no resultar escollit a les eleccions generals espanyoles de 1936, va abandonar la política i va retornar a la seva activitat professional.

## Referències

* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* ↑ Vicente Iranzo Enguita Arxivat 2016-09-06 a Wayback Machine. a la Gran Enciclopedia Aragonesa
# Onimusha: Warlords

Onimusha: Warlords, anomenat al Japó Onimusha (鬼武者), és un videojoc d'acció i aventura i el primer títol de la saga Onimusha, publicat a PlayStation 2 el 2001. Una versió actualitzada Genma Onimusha (幻魔 鬼武者) per a l'Xbox va ser publicada el 2002. La versió original de Warlords va ser portada a Microsoft Windows, tot i que només era disponible a la Xina i Rússia. Un remaster HD per a la Nintendo Switch, la PlayStation 4, l'Xbox One, i Windows via Steam fou publicat el 15 de gener de 2019.
La trama es desenvolupa al període Sengoku i se centra en el samurai Samanosuke Akechi que lluita contra les forces d'Oda Nobunaga. Després de la mort de Nobunaga en el camp de batalla, Samanosuke va a salvar la princesa Yuki dels dimonis que col·laboren amb les forces de Nobunaga. El jugador controla a Samanosuke i la seva companya, una ninja dita Kaede, en la seva lluita contra els dimonis.
Mentre que el joc manlleva elements de la saga survival horror Resident Evil del propi Capcom, com ara resoldre trencaclosques i una càmera fixa, el joc està centrat més en el gènere d'acció amb Samanosuke posseint múltiples armes que es poden actualitzar derrotant diversos enemics. Capcom originàriament volia llançar el joc per a la PlayStation, però el llançament proper d'una nova generació de consoles va provocar que el projecte fos descartat.
Després de la seva publicació Onimusha: Warlords va aconseguir una gran popularitat, sent el primer joc de PlayStation 2 al milió de vendes. Les seves vendes finalment van superar els dos milions d'unitats a tot el món. El joc ha estat ben rebut per les publicacions de videojocs i ha estat reconegut com un dels millors títols del sistema. Li van seguir dues seqüeles directes per a la mateixa consola i altres tres jocs dins de la franquícia.

## Referències

* ↑ «Onimusha: Warlords Remaster Announced». IGN, 28-08-2018. [Consulta: 19 juny 2020].

## Enllaços externs

* Onimusha: Warlords - Lloc web oficial (japonès)
# Xovinisme

S'anomena xovinisme la creença narcisista pròxima a la paranoia i la mitomania que allò propi del país és el millor en qualsevol aspecte. El nom prové de la comèdia francesa La cocarde tricolore dels germans Cogniard, on un personatge amb el nom Nicolas Chauvin, personifica un patriotisme (francès) exagerat.
El xovinisme resulta un raonament fals o paral·lel a la lògica, una fal·làcia de tipus etnocèntric. En retòrica constituïx un dels arguments falsos anomenats ad hominem, i servix per a persuadir a partir dels sentiments, en compte de l'ús de la raó. Com a tal sovint s'utilitza per part dels polítics per a persuadir les masses. Va tenir un fort desenvolupament amb la creença del romanticisme en els "caràcters nacionals" o volkgeist. Amb tot, ja a l'antiga Grècia hi havia la burla a qui creia que la lluna d'Atenes era millor que la d'Efes. Psicològicament, això no obstant, es tracta d'un sistema delirant que amaga un sentiment neuròtic d'inferioritat en forma paranoica (en la seua manifestació de deliri de grandesa) molt assentat en la naturalesa humana. Sol considerar-se com un senyal de nacionalisme i com a tal sol anar acompanyat de la mania persecutòria de culpar altres del pitjor que es puga trobar en la nació d'un. Erich Fromm i Léon Poliakov han estudiat les manifestacions més perverses i perilloses del xovinisme, que poden anar associades a ideologies totalitàries, xenòfobes i racistes.

## Vegeu també

* Etnocentrisme
* Nacionalisme
* Pàtria
* Nació
* Llista de prejudicis cognitius

## Referències

* ↑ «Xovinisme». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Chauvinism».
* ↑ «Chauvinism».
* ↑ Arendt, Hannah «Imperialism, Nationalism, Chauvinism». The Review of Politics, 7, 4, 01-10-1945, pàg. 457. DOI: 10.1017/s0034670500001649.

## Font

* Leon Poliakov, Le Mythe aryen. Essai sur les sources du racisme et des nationalismes, Paris, Calmann-Lévy, 1971; última ed. de bolsillo, Paris, Presses-Pocket, 1994.
* Jon Juaristi, El bosque originario, 2000.
* Erich Fromm, El miedo a la libertad, 1941.
* José Ortega y Gasset, La rebelión de las masas, 1929.
* Gérard de Puymège, Chauvin, le soldat-laboureur. Contribution à l'étude des nationalismes, Paris, Gallimard, 1993.
* Bonnet X, Shine R, Lourdais O (2002) Taxonomic chauvinism. Trends Ecol Evol 17: 1–3.
* Pawar S (2003) "Taxonomic chauvinism and the methodologically challenged". BioScience 53: 861–864.
# Pedro Fernández del Pulgar

Pedro Fernández del Pulgar (1621-1697) va ser un religiós castellà, cronista major d'Índies de 1686 a1697. El seu nomenament va venir en previsió de la mort del seu antecessor Antonio de Solís. Era sacerdot i autor de diversos escrits de temàtica religiosa i de poca qualitat literària. Va acabar ocupant el càrrec de cronista major d'Índies el 1686, amb 65 anys, però va assumir la tasca de continuar aquesta obra, però només va acabar fent una ampliació cronològica de continguts fins a 1584. Va tenir bona voluntat, tenacitat i capacitat de treball, de fet va arribar a escriure 2.800 pàgines amb tot de lletra atapeïda. A més, va fer altres obres voluminoses de tema històric, de poca qualitat literària. Destaquen les següents:
* El Sigalión, o Chitón de los cronicones fabulosos y supuestos que se han publicado en España desde el año 1594 con títulos de historiadores antiguos
* Trofeos gloriosos de los Reyes Católicos de España conseguidos en la justa conquista de América
* Historia del origen de la América o Indias Occidentales
* Descripción de Filipinas y de las Molucas e historia del archipiélago maluco, desde su descubrimiento hasta el tiempo presente
* Historia general de la Florida

## Referències

* ↑ Cuesta Domingo, 2007, p. 138.

## Bibliografia

* Cuesta Domingo, Mariano «Los Cronistas oficiales de Indias. De López de Velasco a Céspedes del Castillo» (en castellà). Revista Complutense de Historia de América, vol. 33, 2007, pàg. 115-150.