OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sal·lentins

Els salentins o sal·lentins (en llatí salentini o sallentini, en grec antic Σαλεντῖνοι) eren un poble del sud d'Itàlia que vivia a la península que forma l'extrem sud-est d'Itàlia, a la regió que els grecs anomenaven Iapígia o Messàpia i els romans Calàbria. Estrabó diu que el país, que es limitava per una línia imaginària que anava des de Tarentum fins a Brundisium era anomenat Salentina, encara que altres autors ho delimitaven de manera diferent. Probablement els salentins eren, com els calabres, una branca dels messapis. El cap a l'extrem sud de la península, modern Capo di Leuca, era conegut com a Salentinum Promontorium. Els límits que ocupaven no poden ser fixats amb precisió.
El nom de sal·lentins no apareix entre els grecs, que els incloïen entre els iapigis o els messapis. Una tradició els feia d'origen cretenc, i com altres tradicionssemblants, s'haurien originat dels cretencs que van tornar amb Idomeneu després de la guerra de Troia.
Titus Livi diu que els sal·lentins es van aliar als samnites el 306 aC i els romans van enviar el cònsol Luci Volumni Flamma Violent al seu territori i els va derrotar en diversos combats i va ocupar algunes ciutats; però probablement Livi els confon amb els peuquetis amb els quals potser estaven emparentats.
El nom de sal·lentins torna a ser esmentat a la quarta guerra samnita, quan es va unir altre cop als samnites i a Tàrent contra Roma. El cònsol Luci Emili Barbula els va derrotar a tots l'any 281 aC, ja que se sap que va celebrar un triomf per haven vençut els tarentins, els samnites i els sal·lentins, segons diuen els Fasti.
Després de la sortida de Pirros d'Itàlia i la conquesta de Tàrent per Roma, els romans no van tardar a marxar contra els sal·lentins. L'any 267 aC es va declarar la guerra contra ells i els dos cònsols, actuant conjuntament, els van sotmetre; la seva conquesta es va completar el 266 aC quan els cònsols van celebrar el triomf sobre "de messapiis sallentinisque".
Durant la Segona Guerra Púnica es van revoltar a favor d'Hanníbal però sembla que van ser sotmesos sense massa problemes. Després ja no tornen a aparèixer a la història, ni tan sols se'ls menciona entre els pobles d'Itàlia que es van aixecar a la Guerra social. però el Sallentinus ager, el territori dels sal·lentins, encara era un lloc reconegut tant per Plini el Vell com per Estrabó, i diuen que els seus habitants eren diferents que els veïns que tenien en aquell país. En temps dels longobards encara s'anomenava Regio Sallentina.
Plini el Vell els assigna les següents ciutats: Aletium, Basta, Neretum, Uxentum i Veretum. Claudi Ptolemeu dona una llista semblant. Esteve de Bizanci parla d'una ciutat de nom Sallentia, que no menciona cap altre autor.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Salentini». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 4 agost 2021].
# Sal·lusti Lucul

Sal·lusti Lucul·le (en llatí Sallustius Lucullus) va ser governador de Britànnia durant el segle i, prenent possessió del càrrec després de Gneu Juli Agrícola, encara que no és del tot clar si hi va existir un altre governador entre tots dos. Algunes proves epigràfiques fan pensar que els orígens de Lucul·le serien britons.
Se sap molt poc sobre ell, a part del que en diu Suetoni. Afirma que l'emperador Domicià el condemnà a mort per haver batejat un nou model de llança amb el seu nom, en lloc de fer-ho amb el nom de l'emperador. Aquesta història podria amagar que la veritable raó de l'execució de Lucul·le fos la seva participació en la conspiració liderada per Luci Antoni Saturní, llegat de la Germània Superior, que Domicià va dominar la primavera del 89. Després d'Agrícola, l'activitat militar romana portada a terme per Sallustius (o pel seu desconegut predecessor, si mai va existir) va intentar consolidar les victòries a Escòcia, construint i reforçant diverses fortificacions.
Malgrat tot, altres punts al nord d'Escòcia van ser abandonats per les mateixes dates, fet que fa pensar que a causa de la necessitat de tropes en altres llocs de l'Imperi, Sallustius hagué de retirar-se del nord del país, encara que va poder ocupar el sud.

## Referències

* ↑ Suetoni. Vides dels dotze cèsars: Domicià VI,2,7; X,3
# Sal·lusti d'Èmesa

* Per a altres significats, vegeu «Sal·lusti».
Sal·lusti (grec antic: Σαλούστιος, llatí: Sallustius) fou un filòsof cínic de certa importància que va viure al segle v. Era fill de Basilídies, un sirià, i de Teòclea, nadiua d'Èmesa, on segurament Sal·lusti va néixer i va viure la primera part de la seva vida.
Va estudiar jurisprudència i va conrear l'oratòria sota la direcció d'Èunou d'Emesa. Finalment, va abandonar els estudis de dret, es va fer sofista i va estudiar amb cura els oradors àtics i es va aprendre de memòria tots els discursos de Demòstenes. Els seus propis discursos es consideraven dignes dels mestres que imitava. Quan va veure que l'ensenyament d'Èunou ja no li servia, se'n va anar a Alexandria buscant altres mestres. A la capital egípcia es va afeccionar a la filosofia i es va afiliar a l'escola atenenca, on va assistir a les lectures de Procle. Finalment va abandonar els neoplatònics i va assumir les doctrines dels cínics retornant a Atenes.
Altre cop va deixar Atenes per tornar a Alexandria on es va dedicar a l'eloqüència i on feia d'endeví pretenent que podia preveure pels ulls de les persones quina mort esperava a cadascú.
Se li atribueix el tractat Περὶ θεῶν καὶ κόσμου (Sobre els déus i el cosmos), però això és força dubtós.

## Referències

* ↑ 2.Sallustius a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 695-696
# Samo

Samo va ser el fundador de la primera unió política registrada de les tribus dels eslaus; aquesta unió rep el nom d'Imperi de Samo o Regne de Samo, que es va estendre des de Silèsia a l'actual Eslovènia, va regnar des de 623 fins a la seva mort, l'any 658. Segons Fredegarius, única font contemporània, Samo era un comerciant franc que va unificar diverses tribus eslaves contra els àvars. El 631, Samo va defensar amb èxit el seu regne contra el Regne franc en la batalla de Wogastisburg.
Per l'arqueologia se sap que aquest imperi estava situat a les actuals Moràvia, Eslovàquia, Baixa Àustria i Eslovènia. Les actuals Bohèmia, Sòrbia al riu Elba, i l'estat de Karantania probablement també van passar a ser parts d'aquest imperi a la dècada de 630. La història d'aquest imperi després de la mort de Samo, el 658 o el 659, no és gaire clara.

## Notes

* ↑ Lexikon des Mittelalters. Verlag J. B. Metzler, vol. 7, pàgs 1.342-1.343.
* ↑ «Sámo a jeho říše (Sámova říše)». Arxivat de l'original el 2014-11-29. [Consulta: 16 novembre 2014].
* ↑ Marsina 1997, p. 18
* ↑ Segons Fredegar, IV, 68: Dervanus dux gente Surborium, qui ex genere Sclavinorum erant, et ad regnum Francorum jam olim aspexerant, se ad regnum Samoni cum suis tradidit.

## Referències

* Curta, Florin. The Making of the Slavs: History and Archaeology of the Lower Danube Region, c. 500–700. Cambridge: Cambridge University Press, 2001. ISBN 0-521-80202-4.
* Marsina, Richard. Ethnogenesis of Slovaks, Human Affairs, 7, 1997, 1. Trnava, Slovakia: Faculty of Humanities, University of Trnava, 1997.
# Saint-Nicolas-des-Laitiers

Saint-Nicolas-des-Laitiers és un municipi francès situat al departament de l'Orne i a la regió de Normandia. L'any 2007 tenia 91 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Saint-Nicolas-des-Laitiers era de 91 persones. Hi havia 40 famílies de les quals 12 eren unipersonals (12 homes vivint sols), 12 parelles sense fills i 16 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 76 habitatges, 39 eren l'habitatge principal de la família, 34 eren segones residències i 4 estaven desocupats. 70 eren cases i 3 eren apartaments. Dels 39 habitatges principals, 28 estaven ocupats pels seus propietaris, 9 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 2 estaven cedits a títol gratuït; 6 tenien dues cambres, 7 en tenien tres, 9 en tenien quatre i 17 en tenien cinc o més. 34 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 16 habitatges hi havia un automòbil i a 22 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Saint-Nicolas-des-Laitiers el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 4 |
| 4 | 75 a 79 | 0 |
| 4 | 70 a 74 | 4 |
| 4 | 65 a 69 | 4 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 8 | 40 a 44 | 0 |
| 8 | 35 a 39 | 4 |
| 8 | 30 a 34 | 8 |
| 4 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 4 |
| 8 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 8 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 68 persones, 52 eren actives i 16 eren inactives. De les 52 persones actives 48 estaven ocupades (29 homes i 19 dones) i 4 estaven aturades (1 home i 3 dones). De les 16 persones inactives 9 estaven jubilades, 2 estaven estudiant i 5 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Els 2 establiments que hi havia el 2007 eren d'entitats de l'administració pública.
L'any 2000 a Saint-Nicolas-des-Laitiers hi havia 9 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Saint-Nicolas-des-Laitiers a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Saint-Nicolas-des-Laitiers a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Sant Miquel del castell de Guimarães

Sant Miquel del castell de Guimarães (en portuguès Igreja de São Miguel do Castelo) és una església romànica del segle xii situada entre el castell de Guimarães i el palau Ducal de Guimarães, a Portugal.
D'acord amb la tradició romàntica, Afons Henriques, el primer rei de Portugal, hi va ser batejat i se'n guarda la pila baptismal. Tanmateix, sembla difícil lligar les dates, ja que el rei va néixer a principis de segle i l'església sembla més aviat de finals de segle o principis del xiii.
Està composta d'una nau amb un absis rectangular afegit. La il·luminació és molt escassa i proporcionada per estretes finestres. L'interior està cobert amb sepultures que s'atribueixen a guerrers que guarden relació amb la fundació de Portugal.
La capella va anar caient en ruïnes fins que a mitjans del segle xix es va restaurar i el 16 de juny del 1910 va ser declarada monument nacional junt amb el castell i el palau.

## Referències

* ↑ ; Ramos, Rui História de Portugal (en portuguès). Editorial Estampa, 2001, p.495. ISBN 9723316293.
# Sant Esteve de Breses

Sant Esteve de Breses fou una església del poble de Breses, pertanyent al terme comunal de Mosset, de la comarca nord-catalana del Conflent.
Les seves ruïnes són en un marge dins d'una explotació agrícola gairebé al centre del petit lloc de Breses.

## Història

El lloc de Breses és esmentat des de l'any 1019, en una escriptura en la qual l'abat Oliba, de Sant Miquel de Cuixà, retorna a un anomenat Guillem i als seus germans, Sunifred, Ramon, Guifré i Miró un alou qui est in comitatu Confluente, in valle Mosseti, in villa Bredes et in aiacenciis et terminibus eius. Aquest alou pertanyia a Cuixà per donació en herència de Delà, un altre dels germans de Guillem. Un descendent dels esmentats, senyor de Breses, fou l'origen del llinatge dels Mosset. El primer esment de l'església, però, no apareix fins al 1355, any en què consta una donació a l'església d'Ademar de Mosset.

## L'edifici

Es tractava d'una església d'origen romànic, d'una sola nau capçada a llevant per un absis semicircular i coberta amb volta de canó. Només en roman una part de l'absis i del mur de la nau adjacent, incorporats en un marge dins d'una propietat agrícola. L'aparell amb què està construït el que en resta, que inclou els fonaments, presenten un aparell irregular, però distribuït en filades regulars. Sembla ser una edificació rústega del segle xii.

## Bibliografia

* Adell i Gisbert, Joan-Albert. «Esglésies del Conflent anteriors al 1300: Mosset. Sant Esteve de Breses». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4.
* Becat, Joan. «97 - Mosset». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Gavín, Josep M. «Conf 89. Sant Esteve de Breses». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Mosset». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ Sant Esteve de Breses en els ortofotomapes de l'IGN
# Saylorville

Saylorville és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat d'Iowa. Segons el cens del 2000 tenia 3.238 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Saylorville tenia 3.238 habitants, 1.226 habitatges, i 982 famílies. La densitat de població era de 149,7 habitants/km².
Dels 1.226 habitatges en un 32,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 72,1% hi vivien parelles casades, en un 5,4% dones solteres, i en un 19,9% no eren unitats familiars. En el 15% dels habitatges hi vivien persones soles el 6,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,61 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,9.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,8% tenia menys de 18 anys, un 5,4% entre 18 i 24, un 28,5% entre 25 i 44, un 27,9% de 45 a 60 i un 13,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 99,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 67.197 $ i la renda mediana per família de 72.882 $. Els homes tenien una renda mediana de 41.486 $ mentre que les dones 35.833 $. La renda per capita de la població era de 28.034 $. Cap de les famílies i el 2,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Saylorville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Saylorville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Saint-Yvi

Saint-Yvi (en bretó Sant-Ivi) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Finisterre. L'any 2006 tenia 2.722 habitants. El consell municipal ha aprovat la carta Ya d'ar brezhoneg.

## Demografia

Evolució de la població Cassini :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| - | 910 | 964 | 1 209 | 1 169 | 1 166 | 1 168 | 1 264 | 1 260 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 1 290 | 1 213 | 1 350 | 1 269 | 1 383 | 1 482 | 1 558 | 1 531 | 1 628 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 1 618 | 1 714 | 1 724 | 1 673 | 1 626 | 1 509 | 1 539 | 1 400 | 1 306 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 1 258 | 1 242 | 1 493 | 2 176 | 2 386 | 2 393 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | François Roze | |
| 2008- | Jacques François | |

## Personatges il·lustres

* Alan Heusaff, nacionalista bretó.

## Referències

* ↑ http://cassini.ehess.fr/ Des villages de Cassini aux communes d'aujourd'hui
# Saint-félicien (formatge de l'Ardecha)

El saint-félicien és un formatge francès originari dels altiplans de l'Ardecha i més particularment del poble de Saint-Félicien. Es tracta d'un formatge proper del Saint-marcellin.
Cal no confondre'l amb el saint-félicien produït a la regió sud de Lió. Foren els productors de l'Ardecha els qui hi ha al darrere d'aquest formatge, però no el van protegir amb una AOC, per aquest motiu diferents formatgers de la Droma, la Isera i el Roine se l'han pogut apropiar.

## Referències

* ↑ «Web del formatge Saint-félicien a www.univers-fromages.com». Arxivat de l'original el 2013-10-06. [Consulta: 19 gener 2010].
* ↑ Alain Baudoux, Compagnon de Saint Uguzon, Maître Conseil en Fromages de France (Sopexa)

## Vegeu també

* Sant Farciau
# Saint-nectaire

El sent nectari o sant nectari (i en francès saint-nectaire) és un formatge de pasta premsada no cuita francès originari del municipi alvernès del mateix nom. Fet amb llet crua de vaca, és tou, i té forma cilíndrica aplanada i mides que van dels 13 cm de diàmetre, per als formatges de 600 g, als 21 cm de diàmetre per als d'1,8 kg.
S'elabora a 72 municipis de la petita regió dels monts-Dore, als departaments de Puy-de-Dôme o de Cantal. Des de 1955 el formatge té la Denominació d'Origen Controlada (DOC) "saint-nectaire", des del 1964 l'AOC, i des del 1996 l'AOP.
El 2007 se'n van produir 13.825 tones.
# Santa Rosa de Lima

«Santa Rosa de Lima» té aquests significats:
* Santa Rosa de Lima (1586 – 1617), primera santa cristiana d'Amèrica
* Santa Rosa de Lima (Tortosa), nucli de població adscrit al municipi de Tortosa
* Santa Rosa de Lima (La Unión), ciutat del departament de La Unión a el Salvador
* Santa Rosa (Lima), districte de la ciutat de Lima, Perú
* Santa Rosa de Lima (Santa Catarina), ciutat de l'estat de Santa Catarina al Brasil
* Santa Rosa de Lima (Sergipe), ciutat de l'estat de Sergipe al Brasil
* Santa Rosa de Lima (Guatemala), municipi del departament de Santa Rosa a Guatemala
* Santa Rosa de Lima (Llafranc)
# Sant Prim i Sant Felicià de Maià de Montcal

Sant Prim i Sant Felicià o simplement Sant Prim és una capella al terme municipal de Maià de Montcal (Garrotxa) protegida com a bé cultural d'interès local. Capella situada al costat de ponent del municipi de Maià de Montcal. És d'una sola nau i absis semicircular. L'accés es realitza per la façana de llevant, gràcies a una porta d'arcs de mig punt, en degradació. Al damunt d'ella un ull de bou il·lumina l'interior de la nau. Aquesta façana està coronada per un petit campanar d'espadanya, amb un sol ull, fet de rajols. A l'interior hi ha un altar fet de guix i estuc i el pou que recorda el trasllat de les relíquies dels sants titulars i un cor.
Segons la llegenda i la tradició pietosa dels habitants, quan les relíquies dels sants Prim i Felicià eren portades al monestir de Sant Pere de Besalú, els portadors abans de seguir amb la caminada s'aturaren a reposar. Fou llavors quan va començar a brollar l'abundosa font que els va donar l'aigua per fer el camí fins a la capital comtal. Des d'aleshores el pou mai ha mancat a l'interior de la capella per tal de recordar aquell prodigi ocorregut. També els Goigs dedicats a Sant Prim i Felicià recorden aquest fet.

## Referències

* 1 2 «Sant Prim i Sant Felicià de Maià de Montcal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r desembre 2015].
* ↑ «Goigs a sants Prim i Felicià de Besalú». [Consulta: 2016].
# Samont

«Samont» té aquests significats:
* Masia: El Samont, antiga masia situada al massís del Montseny, dins del municipi de Sant Pere de Vilamajor (Vallès Oriental).
* Muntanyes:
** Turó del Samont, muntanya al massís del Montseny, al municipi de Sant Pere de Vilamajor (Vallès Oriental).
** Tuc de Samont o Tuc de Somont, muntanya del municipi de Vielha e Mijaran (Vall d'Aran).
* Font: Font Fresca del Samont, font del massís del Montseny al municipi de Sant Pere de Vilamajor (Vallès Oriental).
El Samont és la contracció de l'article femení salat LA i del nom MUNTANYA.
# Samontà

Es coneix com a Samontà la part del terme municipal de l'Hospitalet que correspon als turons que pertanyen a la Serra de Collserola. En concret, són els barris de Sanfeliu, Can Serra, Pubilla Cases, la Florida, les Planes, Collblanc i la Torrassa.
Els diferents turons estan separats per rieres i torrents, alguns dels quals han deixat petjada en el nomenclàtor dels carrers: Riera Blanca, Torrent Gornal, Riera dels Frares o del Cementiri, Riera de l'Escorxador o de la Vall del Poble.
El punt més alt del terme municipal de l'Hospitalet és a 90 metres d'altitud, i els primers pendents del Samontà comencen a uns 25 metres d'altitud.

## Referències

* ↑ «l'Hospitalet de Llobregat | enciclopèdia.cat». [Consulta: 14 maig 2018].
* ↑ Anuari territorial de Catalunya 2006 : transformacions, projectes, conflictes. Institut d'Estudis Catalans. ISBN 9788472839496.
* ↑ «El millor de l'Hospitalet de Llobregat». Time Out Barcelona.
* ↑ Rubert, Maria «L'Hospitalet, el centro de la Gran Barcelona, por Maria Rubert» (en castellà). elperiodico, 15-03-2018.
# Selecció per rang (algorisme genètic)

Selecció per rang és l'assignació per a cada individu de la població d'un rang numèric, i la selecció es farà en base aquest rang que en la diferència absoluta de l'aptitud de l'individu (s'entén com a aptitud, com n'és d'aproximat el resultat).
Un dels avantatges d'aquest mètode és que pot prevenir que els individus més adaptats guanyin dominància sobre els menys afectats. Si no es controlés això, es reduiria la diversitat genètica de la població i la possibilitat de trobar una millor solució.
L'algorisme funcionaria de la següent manera: primerament, s'assigna el rang 1 al pitjor individu (cal observar que N serà el nombre d'individus de la població).
Un cop tenim la llista d'individus i el seu rang, la probabilitat que un individu sigui seleccionat, no serà pel resultat de la seva avaluació en la funció, sinó que serà proporcional a la seva situació dins de la mateixa llista.
La probabilitat de què un individu concret sigui seleccionat és Pi = rang(Pi)/(λ(λ+1)/2) on el divisor d'aquesta funció equival a la constant de normalització i λ equival al nombre d'individus de la nostra població (N en l'explicació anterior).
Per exemple, tenim una població de 6 individus que hem avaluat i hem obtingut: I1 = 0.002, I2 = 0.001, I3 = 0.006, I4 = 0.005, I5 = 0.003, I6 = 0.004
Els ordenem i assignem el rang: I2 = rang 6 I1 = rang 5 I5 = rang 4 I6 = rang 3 I4 = rang 2 I3 = rang 1
Seguidament calcularíem la probabilitat de ser escollit de cadascun: p(I2) <> 6/(6*(6+1)/2) = 0,2857 p(I1) <> 5/(6*(6+1)/2) = 0,2380 p(I5) <> 4/(6*(6+1)/2) = 0,1904 p(I6) <> 3/(6*(6+1)/2) = 0,1428 p(I4) <> 2/(6*(6+1)/2) = 0,0952 p(I3) <> 1/(6*(6+1)/2) = 0,0476
D'aquí obtindríem que el I2 és el millor individu d'aquesta generació.

## Referències

* ↑ Selección por ranking Arxivat 2018-08-25 a Wayback Machine., Universitat d'Oviedo

## Enllaços externs

* Algoritmos genéticos Arxivat 2017-03-29 a Wayback Machine., Universitat Carlos III
* Abdelmalik Moujahid, Iñaki Inza i Pedro Larrañaga Algoritmos genéticos Arxivat 2017-03-29 a Wayback Machine., Universitat del País Basc