OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jean-Luc Mélenchon

Jean-Luc Mélenchon (Tànger, 19 d'agost de 1951) és un polític francès. Situat ideològicament a esquerra, és el fundador i actual líder de La França Insubmisa (LFI).
Llicenciat en filosofia, Mélenchon va ser militant socialista a partir de 1977. Formà part de l'ala esquerra del Partit Socialista francès fins al congrés de Reims, el 2008, quan va decidir d'abandonar el partit per a fundar el Partit d'Esquerra.
Mélenchon va ser el candidat del Front d'Esquerra a les eleccions presidencials franceses de 2012 i acabà en quarta posició a la primera volta, amb l'11,10% dels sufragis.
Fou candidat a les eleccions presidencials de 2017 i 2022, sota el moviment França Insubmisa (LFI), que va fundar al febrer el 2016, i al marge del Front d'Esquerra.
Jean-Luc Mélenchon és una personalitat molt polèmica a la societat francesa, sovint considerat com un avalotador (en francèsː trublion) o fins i tot una persona repulsiva (repoussoir). A més de posicionar-se contra l'OTAN i de cercar un acostament amb Rússia malgrat la Invasió russa d'Ucraïna, juntament amb el seu partit té una actitud hostil de cara a les llengües dites regionals de l'estat francès.

## Obres

* À la conquête du chaos (1991)
* Rocard, le rendez-vous manqué (1994)
* Le Nouvel Âge du capitalisme (1998)
* Pour la république sociale (2002)
* Causes républicaines (2004)
* En quête de gauche (2007)
* Laïcité : réplique au discours de Nicolas Sarkozy, chanoine de Latran (2008)
* L'Autre Gauche (2009)
* Qu'ils s'en aillent tous (2010)

## Referències

* ↑ «Jean-Luc Mélenchon» (en francès).
* ↑ «Jean-Luc Mélenchon quitte le PS». Le Figaro.
* ↑ «Vu de l’étranger. Jean-Luc Mélenchon, “la pièce qui n’entre nulle part” dans le puzzle des négociations». Courrier International.
* ↑ «Jean-Luc Mélenchon et la Russie : ce qui nous dérange», 20-04-2017..
* ↑ «Jean-Luc Mélenchon et les langues régionales : « non à la co-officialité, il n’y a pas un breton mais cinq »». Breizh Info, 07-04-2022.
# Joan Baptista Pastor Marco

Joan Baptista Pastor Marco (Orba, 24 de novembre de 1951 - 11 d'agost de 2020) fou un polític socialista valencià.

## Biografia

Llicenciat en ciències econòmiques, treballà com a administratiu i ingressà al PSOE el 1974, partit pel que fou elegit diputat per la província de València a les eleccions generals espanyoles de 1977 i 1979. Fou vocal de les Comissions d'Afers Exteriors i Comerç i Turisme del Congrés dels Diputats.
Va ser escollit el primer secretari general del PSPV-PSOE al I Congrés d'aquest partit celebrat a Alacant al febrer de 1978 amb el suport del 90,40% del vots, comptant amb el suport del sector més esquerrà (Joaquín Ruiz Mendoza, Agustín Soriano, sectors procedents del PSP i USPV). Pastor i la seva Comissió Executiva van dimitir al juny de 1979 a causa del seu enfrontament amb la línia moderada del partit que representava Josep Lluís Albinyana al Consell del País Valencià, que comptava amb el suport de Felipe González, la qual cosa va provocar la convocatòria d'un Congrés Extraordinari, celebrat en València al juliol de 1979, en el qual va ser derrotat per Joan Lerma. El 1980 optà novament a la secretaria general del PSPV-PSOE, però fou derrotat per Joan Lerma. Posteriorment fou elegit diputat a les eleccions a les Corts Valencianes de 1983 i 1987

## Referències

* ↑ Fitxa de les Corts Valencianes
* ↑ «S'ha mort Joan Pastor, primer secretari general del PSPV». Vilaweb, 11-08-2020. [Consulta: 11 agost 2020].
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ «El PSPV, ante su posible sexto secretario general». La Verdad, 26-03-2012. [Consulta: 11 agost 2020].
* ↑ Javier Paniagua Fuentes i y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.426. ISBN 9788495484802.
# Suimanga de Prigogine

El suimanga de Prigogine (Cinnyris prigoginei) és un ocell de la família dels nectarínids (Nectariniidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de les muntanyes de tot l'est de la República Democràtica del Congo, oest d'Uganda, oest de Malawi i nord-est de Zàmbia.

## Referències

* ↑ «Suimanga de Prigogine». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15/12/2021(català)
# Els Basterons

Els Basterons fou un grup de grallers del municipi de Vila-rodona a l'Alt Camp de finals del segle xix i principis del segle xx format per membres de la mateixa família. Per la qualitat i varietat del seu repertori extens sembla que fou una de les millors colles de la seva època. Posteriorment es convertí en una orquestrina i després de la Guerra Civil canvià de nom per «Admiración».

## Història

El primer graller del qual es tenen referències és de Francesc Miquel i Sauqué (1847-1913). Quatre dels fills que tingué —amb dues dones diferents— i un dels seus fillastres es dedicaren al món de la gralla: Florenci Miquel i Figuerola (1873-1900), Salvador Miquel i Pons (1884-1942), Joan Miquel i Pons (1889-1975) i Llorenç Ferrando i Pons (1877-1949) com a grallers, i Josep Miquel i Figuerola (1876-?) com a timbaler. De fet, el nom de la colla prové del renom «Basteró» que rebia Rafael Sauqué, l’avi matern del Francesc Miquel, que treballava de baster. Aquest àlies va donar nom a la casa i de retruc al grup de grallers de la família i a l'orquestrina que en va derivar.
Sembla que en un inici, Francesc Miquel tocà amb dos músics («Costurero» i «Ferran» però després, la colla va quedar formada pel pare i els fills Florenci, Josep i el fillastre Llorenç. Més endavant, per alguna discussió interna, en Llorenç va ser substituït per l'Anton Ferran i Pié («Fideu»), un altre graller del poble. L'any 1900, en Francesc Miquel va deixar de tocar per la mort del seu fill Florenci, de manera que la colla quedava formada pels germans Salvador, Joan i Llorenç a la gralla i Josep al timbal. Posteriorment, en Llorenç seria substituït per en Francesc Plana i Plana de Puigpelat i, més endavant, cap al 1907 el seu germà Jacint Plana i Plana entraria a la colla com a timbaler.
La formació habitual de la colla era de quatre gralles llargues que sonaven a tres veus i un timbal. El grup tenia un repertori molt extens amb més de tres-centes peces ballables i de concert escrites a tres veus per ells mateixos o per diferents músics a qui encarregaven composicions i arranjaments com en Joan Bautista Llauradó de Vila-rodona, Ramon Roig i Perles («Arengadetes») de Vilafranca del Penedès, Francesc Toldrà i Carbonell de Vilanova i la Geltrú o Feliu Monné i Batallé d'Esparreguera.
Cap als anys vint, després que en Salvador Miquel retornés del servei militar —on aprengué a tocar el saxòfon— la colla es va anar transformant en un quintent (clarinet, gralla, cornetí, saxòfon i fiscorn) i més endavant el trombó va acabar substituint la gralla. Això coincideix amb l'inici de la decadència de la gralla en què altres grups de grallers com els Perets o els Capblancs també farien el pas de formar una petita orquestra. Després de la Guerra Civil, l'orquestrina canviaria de nom per «Admiración».

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Bayer, Xavier «El món de la gralla a Vila-rodona» (en línia). La Resclosa, 3, 1999, pàg. 63-73 [Consulta: 28 juliol 2021].
* 1 2 Bayer, Xavier (ed.). Francesc Toldrà i Carbonell: Músiques per a gralla (1900-1901). 1. Barcelona: DINSIC, 1995 (Calaix de Solfa). ISBN 84-86949-51-3.
# Los Plans

«los Plans» té aquests significats:
# System on module

Un sistema en un mòdul (amb acrònim anglès SoM) és un circuit a nivell de placa que integra una funció del sistema en un únic mòdul. Pot integrar funcions digitals i analògiques en una sola placa. Una aplicació típica és a l'àrea dels sistemes encastats. A diferència d'un ordinador d'una sola placa, un SoM té una funció especial com un sistema en un xip (SoC). Els dispositius integrats al SoM solen requerir un alt nivell d'interconnexió per raons com la velocitat, el temps, l'amplada del bus, etc. Hi ha avantatges en la construcció d'un SoM, com per a SoC; un resultat notable és reduir el cost de la placa base o la PCB principal. Altres dos avantatges principals dels SoM són el disseny-reutilització i que es poden integrar en moltes aplicacions informàtiques incrustades.

## Història

L'acrònim SoM té les seves arrels en els mòduls basats en blade. A mitjans de la dècada de 1980, quan les connexions de VMEbus utilitzaven M-Modules, es coneixien comunament com a sistema en un mòdul (SoM). Aquests SoM realitzaven funcions específiques com ara funcions de càlcul i funcions d'adquisició de dades. Els SoM van ser utilitzats àmpliament per Sun Microsystems, Motorola, Xerox, DEC i IBM als seus ordinadors blade.

## Disseny

Un SoM típic consisteix en:
* almenys un nucli de microcontrolador, microprocessador o processador de senyal digital (DSP).
** Els sistemes multiprocessador en xip (MPSoC) tenen més d'un nucli de processador
* blocs de memòria que inclouen una selecció de ROM, RAM, EEPROM i/o memòria flash
* fonts de temps
* interfícies de comunicació estàndard de la indústria com ara USB, FireWire, Ethernet, USART, SPI, I²C
* perifèrics que inclouen temporitzadors de comptador, temporitzadors en temps real i generadors de restabliment d'encesa
* interfícies analògiques incloent convertidors analògic-digital i convertidors digital-analògic
* reguladors de tensió i circuits de gestió de potència.

## Referències

* ↑ «What's a SOM» (en anglès). https://www.xilinx.com.+[Consulta: 15 juliol 2023].
* ↑ «IEEE 1386-2001 - IEEE Standard for a Common Mezzanine Card Family: CMC» (en anglès). standards.ieee.org. Arxivat de l'original el 2022-01-17. [Consulta: 15 juliol 2023].
* ↑ «What is a System on Module?» (en anglès). https://www.electromaker.io.+[Consulta: 15 juliol 2023].
* ↑ «The OSM Standard for System on Modules – Explained» (en anglès). https://www.iwavesystems.com.+[Consulta: 15 juliol 2023].
# Sant Maurici de Malavella

Sant Maurici de Malavella és un edifici religiós situat als afores del nucli urbà del municipi de Caldes de Malavella (Selva). Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està ubicat al turó del mateix nom, molt a prop de les restes de les restes de l'antic absis de l'església primitiva, de les restes del Castell de Malavella i les de la muralla del segle xii. Aprofitant aquesta muralla hi ha un oratori exterior a la Mare de Déu de Lourdes.

## Descripció

Té una sola nau de planta rectangular i absis semi- circular. Està coberta per una teulada a doble vessant. Façana senzilla, amb una porta d'arc de mig punt, i a sobre, una petita fornícula i un ull de bou. Façana principal flanquejada per dues grans pilastres, una a cada costat. Campanar d'espedanya. A l'interior, hi ha com una mena de sòcol pintat d'un color verdós simulant una espècie d'aigües o de marbre. Destaquen unes pilastres amb estries simulades pictòricament i amb la base i el capitell daurats. Hi ha unes pintures murals amb escenes de la vida de Sant Maurici. Al sostre hi ha motllures pintades amb motius geomètrics.

## Geologia

El castell i l'ermita eren edificats sobre unes columnes basàltiques actualment molt ben conservades, es tracta de la xemeneia de Sant Maurici, enclavada en granodiorites.

## Referències

* 1 2 3 4 «Sant Maurici de Malavella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 octubre 2014].
* ↑ «ERMITA DE SANT MAURICI I CASTELL DE MALAVELLA».
# Thomas (cràter)

Thomas és un cràter d'impacte en el planeta Venus de 25,2 km de diàmetre. Porta el nom de Martha Thomas (1857-1935), professora, sufragista i lingüista estatunidenca, i el seu nom va ser aprovat per la Unió Astronòmica Internacional el 1994.

## Referències

* ↑ «Thomas». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey. [Consulta: 1r juliol 2017].

## Vegeu també

* Llista de cràters de Venus
# Thomas A. Heppenheimer

Thomas Adolph Heppenheimer (Nova York, 1 de gener de 1947 - Pittsburgh, 9 de setembre de 2015) va ser un escriptor estatunidenc. Gran defensor de l'espai i investigador en ciències planetàries, enginyeria aeroespacial i mecànica celeste, els seus llibres figuren a la llista de lectura recomanada de la National Space Society.

## Llibres

* A brief history of flight : from balloons to Mach 3 and beyond (2001) ISBN 0-471-34637-3
* Colonies in Space (Stackpole, 1977) ISBN 0-8117-0397-5
* The coming quake : science and trembling on the California earthquake frontier (1988) ISBN 0-8129-1616-6
* Countdown: A History of Space Flight (1999) ISBN 0-471-29105-6
* Development of the Space Shuttle, 1972-1981. Smithsonian Institution Press, 2002. ISBN 1-58834-009-0
* Facing the Heat Barrier: A History of Hypersonics. NASA SP-2007-4232
* First flight : the Wright brothers and the invention of the airplane (2003) ISBN 0-471-40124-2
* Flight : a history of aviation in photographs (2004) ISBN 1-55297-984-9
* The man-made sun : the quest for fusion power (1984) ISBN 0-316-35793-6
* The Real Future. Doubleday, 1983. ISBN 0-385-17688-0
* The space shuttle decision : NASA's search for a reusable space vehicle (1999) NAS 1.21:4221
* Toward distant suns (1979) ISBN 0-8117-1578-7
* Turbulent skies : the history of commercial aviation (1995) ISBN 0-471-10961-4

## Enllaços externs

* Sobre l'autor: Thomas A. Heppenheimer Arxivat 2017-11-12 a Wayback Machine. (anglès)
# Torre d'en Llunes

La Torre d'en Llunes és un mas a poc menys d'un km al nord-oest de la ciutat d'Olot (Garrotxa) protegit com a bé cultural d'interès local. Es tracta d'un casal al pla de les Corominotes, a la part baixa de la serra de Sant Miquel del Mont. De planta rectangular destaca la seva torre de quatre plantes i sota-coberta. Obertures en planta baixa algunes amb arcs rebaixats. Finestres balconeres a la planta primera i petites finestres a la planta segona. A l'angle de migdia -llevant s'hi bastí una galeria coberta, amb obertures a les dues façanes emmarcades amb motllures.
A l'interior del mas, es conserva l'oratori particular dedicat a la Puríssima Concepció. L'altar, amb sagrari, és de forma barroca, amb moltes línies corbes i elements vegetals estilitzats.

## Referències

* 1 2 «Mas la Torre d'en Llunes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 febrer 2019].
# Terrytown (Nebraska)

Terrytown és una població dels Estats Units a l'estat de Nebraska. Segons el cens del 2000 tenia 646 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Terrytown tenia 646 habitants, 246 habitatges, i 150 famílies. La densitat de població era de 593,9 habitants per km².
Dels 246 habitatges en un 42,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 34,6% hi vivien parelles casades, en un 19,9% dones solteres, i en un 39% no eren unitats familiars. En el 31,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 13% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,63 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,39.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 36,7% tenia menys de 18 anys, un 11,1% entre 18 i 24, un 30,5% entre 25 i 44, un 13,5% de 45 a 60 i un 8,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 26 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 88,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 16.536 $ i la renda mediana per família de 19.583 $. Els homes tenien una renda mediana de 20.192 $ mentre que les dones 13.393 $. La renda per capita de la població era de 8.550 $. Aproximadament el 44,2% de les famílies i el 41% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Terrytown». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Terrytown». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Durangita

La durangita és un mineral de la classe dels fosfats, que pertany al grup de la tilasita. Rep el nom de l'estat de Durango, a Mèxic, on es troba la seva localitat tipus.

## Característiques

La durangita és un arsenat de fórmula química NaAl(AsO₄)F. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la durangita pertany a «08.BH: Fosfats, etc. amb anions addicionals, sense H₂O, amb cations de mida mitjana i gran, (OH, etc.):RO₄ = 1:1» juntament amb els següents minerals: thadeuïta, isokita, lacroixita, maxwellita, panasqueiraïta, tilasita, drugmanita, bjarebyita, cirrolita, kulanita, penikisita, perloffita, johntomaïta, bertossaïta, palermoïta, carminita, sewardita, adelita, arsendescloizita, austinita, cobaltaustinita, conicalcita, duftita, gabrielsonita, nickelaustinita, tangeïta, gottlobita, hermannroseïta, čechita, descloizita, mottramita, pirobelonita, bayldonita, vesignieïta, paganoïta, jagowerita, carlgieseckeïta-(Nd), attakolita i leningradita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Barranca, situada a la localitat de Coneto de Comonfort, a l'estat de Durango, Mèxic. També ha estat descrita als Estats Units, al Canadà i a Anglaterra.

## Referències

* ↑ «Durangite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 16 maig 2019].
# Torre de l'Ordal

La Torre del telègraf o Torre d’Ordal és una antiga torre de telegrafia òptica al nucli d'Ordal declarada bé cultural d'interès nacional. Hi havia documentada una torre de guaita en aquest indret el 1640 quan esclatà la Guerra dels Segadors, que podria coincidir amb la torre de telegrafia, o bé en un lloc proper que hauria desaparegut a causa de la pedrera, que arriba just fins als peus de la torre. L'edificació actual presenta els trets arquetípics de les torres de telègraf construïdes a Espanya vers la meitat del segle xix. Forma part de la línia que anava des de Madrid passant per València i Barcelona fins a la Jonquera. Quan estaven en ús n'hi havia moltes d'altres com aquesta però avui resta en desús. Formava part de la xarxa de telegrafia òptica civil de Madrid a la Jonquera. Generalment, aquestes torres estan bastides en punts estratègics, de força visualitat i al capdamunt d'un pujol o turó.
És una torre de planta quadrangular amb la base atalussada fins a la primera cornisa, amb tres espitlleres per cada costat. La resta de la torre és rectangular i està rematada per un ràfec no gaire sortit. Als costats de llevant i de ponent trobem dues finestres a cada un, una a cada pis, emmarcades amb totxo. S'hi entrava per la finestra del primer pis amb una escala de fusta. Actualment hi ha un forat al talús de llevant i al seu interior s'observen els forats que aguantaven les bigues de fusta dels dos pisos que tenia. Sols hi resten les parets mestres.

## Vegeu també

* Telegrafia òptica
* Llista de les torres de telegrafia òptica de Catalunya

## Notes

* ↑ Prats i Pons, Jaume. 4 pedres de... La telegrafia òptica a Catalunya. Barcelona: Institut Cartogràfic de Catalunya, octubre 2004, p. 129. ISBN 84-393-6595-0.
* 1 2 «Torre de l'Ordal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 setembre 2015].
# Tica

Tica (grec antic: Τύχη, 'Tikhe'; llatí: Tycha) va ser un dels principals districtes de Siracusa, i el més poblat. Estava situada en una planúria a l'oest de l'Acradina, vora els penya-segats de la banda nord, mirant cap a Mègara Hiblea.
Tenia un temple dedicat a Fortuna que és esmentat per Ciceró, i diu que el seu nom venia de la deessa Tique, a la que els romans anomenaven Fortuna.
No es menciona en el temps en què els atenencs van assetjar la ciutat de Siracusa l'any 414 aC. Diodor de Sicília en parla com d'un lloc diferent de Siracusa quan els illencs es van revoltar contra Trasibul l'any 446 aC. Titus Livi diu que Marc Claudi Marcel va establir el seu campament entre Tica i Neàpolis quan va re-emprendre els assalts contra Acradina.

## Referències

* ↑ «Syracusae» (en anglès). Dictionary of Greek and Roman Geography (1854).
# Tichel

Tichel (en ídix: טיכל), també anomenat mitpachat (en hebreu: מטפחת), és el nom del mocador o vel que fan servir les dones jueves ortodoxes casades, en compliment d'un codi de modèstia i cautela conegut com a tzniut, que requereix que les dones jueves ortodoxes casades cobreixin el seu cabell en públic.
Els tichels poden anar des d'un simple mocador de cotó lligat en la part posterior del cap, fins a mocadors elaborats amb diversos tipus de tela i lligats amb diferents tècniques.
La paraula ídix "tichel" és un diminutiu de la paraula alemanya "tuch" que vol dir "tela". Després de la cerimònia de les noces, els jueus ortodoxos creuen que l'esposa només ha de mostrar els cabells al seu marit.
La Mixnà en el tractat Ketubot (7:6), estableix que cobrir-se els cabells és un precepte d'origen rabínic. El tractat discuteix diversos comportaments que poden ser motiu de divorci en el judaisme ortodox com: "sortir de casa amb els cabell descoberts i conversar amb un altre home", i diu que aquest comportament és una violació de la llei rabínica jueva. La cautela en el vestir és un precepte rabínic respectat per la dona jueva.
Al Talmud de Babilònia, en concret al tractat talmúdic de Berakhot 24a, els rabins defineixen el cabell de la dona com quelcom sexualment eròtic, i per tant, prohibeixen a tots els homes jueus ortodoxos resar davant dels cabells d'una dona.

## Referències

* ↑ «Mishnah Ketubot 7». Sefaria.org, 21-08-2019.
* ↑ «Berajot 42a:17». Limud.es, 21-08-2019.
# Tossal dels Avellaners

El Tossal dels Avellaners és una muntanya de 606 metres que es troba al municipi de la Ribera d'Ondara, a la comarca catalana de la Segarra.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya