OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Maria Sala i Grisó

Josep Maria Sala i Griso (Barcelona, 17 de desembre de 1945) és un polític català.

## Família

Josep Maria Sala és besnebot de Nemesi Ponsati, nebot valencià de Maria del Carme Ponsati i de Roser Ponsati i cosí prim de Clara Ponsatí i d'Agnès Ponsati.

## Biografia
### Activitat política

Es graduà com a enginyer industrial a l'Escola Tècnica Superior d'Enginyers Industrials de Barcelona (ETSEIB). Ha treballat com a enginyer industrial i informàtic d'IBM i SAE. Fou delegat del Sindicat Democràtic d'Estudiants (1964-1968) i participà en la Caputxinada.
Des de 1970 ha estat vocal i secretari de la Junta de Govern del Col·legi Oficial d'Enginyers Industrials de Catalunya i membre de l'Associació de Tècnics d'Informàtica. Secretari nacional del PSC-PSOE, membre del Comitè Federal del PSOE i afiliat a la UGT. És soci d'Òmnium Cultural, de la Creu Roja Espanyola, de la Fundació del Congrés de Cultura Catalana i de la Fundació Rafael Campalans.
Fou elegit diputat al Parlament de Catalunya a les eleccions de 1984, 1988, 1992 i 1995, i fou designat senador per Catalunya del 1989 al 1997. Fou membre de la Diputació Permanent del Parlament de Catalunya el 1984-1992.

### Implicació al cas Filesa

Juntament amb el seu company de partit Carlos Navarro i Gómez es va veure implicat en el cas Filesa sobre el finançament irregular al PSOE i fou condemnat per la Sala Segona del Tribunal Suprem d'Espanya el 28 d'octubre de 1997 per delictes de falsedat en document mercantil i associació il·lícita a dues penes d'un any de presó, sis d'inhabilitació i una multa. Aquell any va abandonar els seus càrrecs polítics. Fou empresonat al Centre Penitenciari de Can Brians, fins que fou alliberat el 9 de desembre de 1997 per haver-se-li admès un recurs d'empara al Tribunal Constitucional d'Espanya, qui va anul·lar la sentència el 4 de juny de 2001.

## Referències

* ↑ «Moments del socialisme català» (en anglès). [Consulta: 21 abril 2024].
* ↑ Diputats de la III Legislatura
* ↑ Diputats de la II Legislatura
* ↑ Diari de Miquel Iceta (PSC), Text de la Sentència
* ↑ Diari de Miquel Iceta (PSC), Text de la Sentència

## Vegeu també

* Clara Ponsatí i Obiols
* Nemesi Ponsati i Solà
* Raimon Obiols
# Santa Caterina de Jou

Santa Caterina de Jou és una capella del poble de Jou, en el terme municipal de la Guingueta d'Àneu, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertany al territori de l'antic terme de Jou.
Està situada a prop i al nord-est del petit poble de Jou.

## Bibliografia

* Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
* Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Unarre». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* Santa Caterina de Jou en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Sayn-Wittgenstein

    Vegeu també Corinna zu Sayn-Wittgenstein
Sayn-Wittgenstein fou un comtat del Sacre Imperi Romanogermànic a l'est del Rin a Renània del Nord-Westfàlia.
Sayn-Wittgenstein fou creat quan l'hereu Salentí de Sayn-Homburg es va casar amb Adelaida comtessa de Wittgenstein el 1345. El 1384 quan Salentí va pujar al poder els dos territoris van quedar units i foren anomenats Sayn-Wittgenstein. Només va durar fins al successor de salentí, Joan. Llavors el país es va dividir en una part nord centrada a Berleburg i una part sud centrada a Bad Laasphe però amb uns límits fluctuants.
Sayn-Wittgenstein fou partit finalment el 1607 en: Sayn-Wittgenstein-Berleburg, Sayn-Wittgenstein-Sayn (als originals territoris de Sayn heretats, vegeu Sayn), i Sayn-Wittgenstein-Wittgenstein.

## Comtes de Sayn-Wittgenstein (1354–1607)

* Salentí, comte de Sayn-Homburg (1354–84)
* Joan (1384–1427)
* Jordi (1427–69)
* Eberard (1469–94)
* Guillem I (1494–68)
* Lluís I (1568–1607)

## Vegeu també

* Sayn-Wittgenstein-Berleburg
* Sayn-Wittgenstein-Hachenburg
* Sayn-Wittgenstein-Hohenstein
* Sayn-Wittgenstein-Karlsburg
* Sayn-Wittgenstein-Ludwigsburg
* Sayn-Wittgenstein-Sayn
* Sayn-Wittgenstein-Sayn-Altenkirchen
* Sayn-Wittgenstein-Vallendar
* Sayn
* Sponheim-Sayn
* Sayn-Homburg
# Scorpaenopsella armata

Scorpaenopsella armata és una espècie de peix pertanyent a la família dels escorpènids i l'única del gènere Scorpaenopsella.

## Hàbitat

És un peix marí, batidemersal i d'aigües fondes que viu fins als 216 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic occidental central: les illes Filipines.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Poss, S.G., 1999. Scorpaenidae. Scorpionfishes (also, lionfishes, rockfishes, stingfishes, stonefishes, and waspfishes). p. 2291- 2352. A: K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.). FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 4. Bony fishes part 2 (Mugilidae to Carangidae). Roma, FAO. 2069-2790 p.

## Bibliografia

* Anònim, 2001. Base de dades de la col·lecció de peixos del National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.

## Enllaços externs

* ITIS (anglès)
# Sebastià Aliberch i Molas

Sebastià Aliberch i Molas (Santa Eulàlia de Riuprimer, Osona, 1834 - Vic, Osona, 1913) Fou canonge de Vic (1898), jutge prosinodal del bisbat de Vic (1885) i autor de manuals per a l'ensenyament.
Estudià la carrera eclesiàstica al Seminari Conciliar com col·legial becat. En el transcurs dels seus estudis defensà cinclusions de filosofia i de teologia i obtingué el batxillerat en arts per l'Institut de Figueres (1855). En 1861 s'ordenà sacerdot. Un any després anà de vicari a Castellterçol. En 1870 es traslladà a Barcelona a estudiar lleis, llicenciant-s'hi tres anys després. En 1876 obtingué un benefici a Manresa. Al cap de cinc anys (1881) entrà de professor al Seminari de Vic. Hi ensenyà dret canònic i disciplina eclesiàstica (1883-1885), llocs teològics (1883-1885) i fonaments de religió (1886-1895). És autor d'un Novum breviarium de Locis Theologicis (Ramon Anglada, Vic 1881), manual d'inteció escolar fet des de posicions neoescolàstiques i amb fortes influències balmesianes, molt utilitzat com a text per a l'ensenyament, cosa que n'explica les diverses reimpressions (1884-1885) i edicions (1886-1891). En 1898 va escriure un Breviarium praedicabile (editat a Vic per Ramon Anglada i a Barcelona pels germans Subirana, a més de les capitals europees Roma, París i Torí) amb la intenció d'oferir uns materials útils per a la confecció de sermons. També publicà una Bateria espiritual (Ramon Anglada, Vic 1877; n'hi ha una edició en català i una altra en castellà), El Decálogo expuesto en novena y seis sermones (Luís Gili, Barcelona), una Vida perpetua de Jerusalem o sea dos Mandamientos de Dios expuesto en forma de pláticas (Domingo Vives, Manresa 1912) i La Bandera de Jesucristo. Dios y el César, o Conferencias religioso-político-sociales sobre el liberalismo (Manresa 1879). En 1902 va ser nomenat jutge delegat ad construedum processum super fama sancitatis vitae, virtutum et miraculorum in genere Ven. Servi Dei Antonii Mariae Claret.

## Publicacions

* Novum breviarium de Locis Theologicis (Ramon Anglada, Vic 1881).
* Breviarium praedicabile (editat a Vic per Ramon Anglada).
* Bateria espiritual (Ramon Anglada, Vic 1877; n'hi ha una edició en català i una altra en castellà).
* El Decálogo expuesto en novena y seis sermones (Luís Gili, Barcelona).
* una Vida perpetua de Jerusalem o sea dos Mandamientos de Dios expuesto en forma de pláticas (Domingo Vives, Manresa 1912).
* La Bandera de Jesucristo. Dios y el César, o Conferencias religioso-político-sociales sobre el liberalismo (Manresa 1879).

## Bibliografia

* ROVIRÓ ALEMANY, Ignasi. «Diccionari de filòsofs, teòlegs i mestres del Seminari de Vic ». Patronat d'Estudis Osonecs. Núm. 22-23 (Febrer del 2000).
* Fonts: Bio, I, 21; BOEOV, 827, 850, 906, 934, 959, 983, 1012, 1036, 1062, 1091, 1116; EP.
* Diccionari d'història eclesiàstica de Catalunya. CONILL, Mn. Antoni, Obituari. ELÍAS DE MOLINS, Antonio, Diccionario biográfico.
* Siluetes.
* BOEOV,1627.
# Sally Scales

Sally Scales (1989) és una artista australiana. És una dona pitjantjatjara de Pipalyatjara, a l'extrem oest de les terres Anangu Pitjantjatjara Yankunytjatjara (APY), a l'Austràlia Meridional. Sally és filla de Josephine Mick, líder cultural i artista sènior de Ninuku Arts i el difunt Ushma Scales, fabricant de cuir i un dels fundadors de Maruku Arts i de l'arxiu cultural APY Ara Irititja. La seva àvia també era pintora.
És la persona més jove i la segona dona que ocupa el càrrec de presidenta de l'APY i és portaveu de l'APY Art Center Collective, un grup d'empreses culturals de propietat indígena, amb el que ha treballat des del 2013. A més de treballar amb el col·lectiu, Sally duu a terme treballs de consultoria per a l'Art Gallery of South Australia.
Sally forma part de l'equip de lideratge juvenil per a la reforma de la Declaració d'Uluru, després d'haver participat en els diàlegs regionals sobre la Constitució del Consell del Referèndum a Ross River, Adelaida i la convenció nacional a Uluru el 2017. Des de llavors, Sally ha participat amb el lideratge de Voice, Treaty and Truth (Veu, Tractats i veritat).
Sally es va centrar en la seva pràctica artística el 2020, com a conseqüència de la Pandèmia de COVID-19. Va fer la seva primera exposició a l'APY Gallery Adelaide el març de 2021 esgotant les localitats. Scales ha guanyat diversos premis i va estar nomenada finalista dels National Aboriginal and Torres Strait Islander Art Awards (NATSIAA) de 2022.
L'any 2022 va ser nomenada per formar part del grup que treballava amb el govern australià abans d'un referèndum conegut com «Voice to Parliament» (Veu al Parlament), una consulta històrica que, si té èxit, veuria els indígenes representats permanentment en els processos parlamentaris. Aquell any va ser escollida a la llista 100 Women de la BBC, nominada per l'antiga política Julia Gillard que va destacar «La Sally és una creadora tant d'art meravellós com de comprensió humana. En il·luminar i entusiasmar els altres, catalitza els molts canvis necessaris per acabar amb la combinació perniciosa de racisme i sexisme».
La Sally és la mare adoptiva d'un nen anomenat Walter.

## Referències

* 1 2 3 «Sally Scales» (en anglès). APY Gallery. [Consulta: 31 gener 2023].
* 1 2 3 Giselle Au-Nhien Nguyen. «Sally Scales on the links between painting, life and family» (en anglès). Art Guide. [Consulta: 31 gener 2023].
* 1 2 3 «BBC 100 Women 2022: Who is on the list this year?» (en anglès britànic). BBC News. [Consulta: 10 desembre 2022].
* 1 2 3 4 «Sally Scales» (en anglès). ABC.net.au. [Consulta: 31 gener 2023].
* ↑ Keen, Suzie. «Old, new, us: Painting a generational story» (en anglès). In Daily. [Consulta: 31 gener 2023].
* ↑ Foster, Farrin. «Sally Scales: 'COVID-19 has shown the good, the bad and the ugly'» (en anglès). Adelaide Review. [Consulta: 31 gener 2023].
# Sally in our Alley (pel·lícula de 1927)

Sally in Our Alley és una pel·lícula muda dirigida per Walter Lang i protagonitzada per Shirley Mason. La pel·lícula, basada en una història d'Edward Clark, va ser adaptada per Dorothy Howell i la fotografia va córrer a càrrec de J. O. Taylor. Es va estrenar el 3 de setembre de 1927. Es considera una pel·lícula perduda.

## Repartiment

* Shirley Mason (Sally)
* Richard Arlen (Jimmie Adams)
* Alec B. Francis (Sandy Mack)
* Paul Panzer (Tony Garibaldi)
* William H. Strauss (Abraham Lapidowitz)
* Kathlyn Williams (Mrs. Gordon Mansfield)
* Florence Turner (Mrs. Williams)
* Harry Crocker (Chester Drake)

## Argument

Sally, és una masovera que en morir la seva mare és adoptada pels veïns Sandy Mack, Abraham Lapidowitz i Tony Garibaldi, un escocès, un jueu i un italià. A casa dels seus padrastres porta una vida feliç. Jimmie Adams, un jove mecànic que estima Sally, la visita amb freqüència. El grup es trenca quan la senyora Mansfield, la tia rica de Sally, decideix emportar-se la noia a la seva luxosa casa per proporcionar-li els avantatges de la seva posició social. També presenta Sally a Chester Drake, un jove molt ric. Quan Sally convida els seus pares adoptius i Jimmie a la seva festa del divuitè aniversari, la tieta fa que s'avergonyeixin per les seves maneres a taula. A més, la senyora Mansfield fa veure a Jimmie que Sally pot tenir un gran futur si ells no la visiten més i ell decideix marxar. Sally s'assabenta del que ha passat i torna ràpidament a buscar-lo i el troba abans que s'embarqui en un vaixell cap a la Xina.

## Referències

* ↑ «Sally of our Alley». Variety, 02-11-1927, pàg. 21.
* ↑ «”Sally in Our Alley”». Film Daily XLII, 31, 06-11-1927, pàg. 7.
* ↑ «Sally in Our Alley» (en anglès). American Film Institute Catalog. [Consulta: 23 desembre 2019].
* ↑ «Sally In Our Alley» (en anglès). American Silent Feature Film Survival Database. [Consulta: 23 desembre 2019].
# Sallywalkerana phrynoderma

Sallywalkerana phrynoderma és una espècie de granota que viu a l'Índia.

## Referències

* Biju, S.D., Vijayakumar, S.P. & Dutta, S. (2004). Indirana phrynoderma. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 22 d'abril del 2008 (en anglès). IUCN
# Santa Maria di Licodia

Santa Maria di Licodia (sicilià Santa Marìa di Licuddìa) és un municipi italià, dins de la ciutat metropolitana de Catània. L'any 2008 tenia 6.866 habitants. Limita amb els municipis de Biancavilla, Paternò i Ragalna.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2007- | Salvatore Rasà | Centredreta |
# Samone

Samone és un comune (municipi) de la ciutat metropolitana de Torí, a la regió italiana del Piemont, situat a uns 40 quilòmetres al nord de Torí. A 1 de gener de 2019 la seva població era de 1.581 habitants.
Samone limita amb els següents municipis: Fiorano Canavese, Banchette, Salerano Canavese, Loranzè, Pavone Canavese i Colleretto Giacosa.

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st january» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 4 abril 2020].
# Josep Maria Sala i Xampeny

Josep Maria Sala i Xampeny (Barcelona, 1927 - Barcelona, 2018) fou un metge pediatre català.
El 1985 inaugurà la primera escola universitària de fisioteràpia de Catalunya. En 2005 va presidir l'Escola Universitària Gimbernat-Cantàbria de Fisioteràpia i Logopèdia i des de 2008 encapçalà la Fundació Privada Escoles Universitàries Gimbernat i Tomàs Cerdà. També presidí la Fundació Mèdica Catalana i des de 2002 fou president d'honor de Metges de Catalunya. En 2012 va rebre la Medalla Josep Trueta al Mèrit Sanitari.
Treballà com a pediatre a l'Institut Català de la Salut i a l'Instituto Social de la Marina. Durant els anys 70 i 80 va fer de mentor de diferents metges joves. Les seves ensenyances, més enllà de les estrictament mèdiques, abastaven aspectes pràctics de la vida. La seva filosofia, sempre conciliadora, propiciava l'enteniment i la resolució dels conflictes en el dia a dia de la professió mèdica. Home culte i respectuós, sempre es va caracteritzar per la seva generositat, sense que hi faltés un gran sentit del humor i una gran vitalitat.
També fou, entre altres càrrecs, president del Sindicat de Metges de Catalunya. El Govern de Catalunya li atorgà la Creu de Sant Jordi el 2014.

## Referències

* ↑ Josep Maria Sala i Xampeny, Medalla Josep Trueta 2012 Arxivat 2015-04-10 a Wayback Machine. al web de la Universitat de Cantàbria
* ↑ «El Govern distingeix amb la Creu de Sant Jordi 27 persones i 15 entitats». Web oficial de la Generalitat de Catalunya, 01-04-2014. Arxivat de l'original el 2014-04-07. [Consulta: 2 abril 2014].
# Josep Roca i Fontané

Josep Roca i Fontané (Girona, Catalunya, 1966) és el sommelier del restaurant El Celler de Can Roca.

## Reconeixements

* 2002: Segona estrella Michelin per El Celler de Can Roca.
* 2009: Tercera estrella Michelin per El Celler de Can Roca. i 5a posició a la revista Magazine
* 2011: Segon millor restaurant del món per El Celler de Can Roca, de la revista Magazine.
* 2012: Segon millor restaurant del món per El Celler de Can Roca, de la revista Magazine.
* 2013: Millor restaurant del món per El Celler de Can Roca, de la revista Magazine.
* 2022: Millor sommelier mundial, receptor del premi Beronia World’s Best Sommelier Award 2022, un dels reconeixements individuals en la gala The World's 50 Best Restaurants.

## Publicacions

* Roca, Jordi; Roca, Joan; Roca, Josep. El Celler de Can Roca. Grub Street, 2018. ISBN 978-1-911621-71-3.

## Vegeu també

* Alta cuina catalana

## Referències

* ↑ El Celler de Can Roca consigue la tercera estrella Michelin Article de Pau Arenós a El Periodico, 25/11/2009 20:52 h
* ↑ «El Celler de Can Roca, mejor restaurante del mundo» (en castellà), 29-04-2013. [Consulta: 10 març 2021].
* ↑ «The World's 50 Best Restaurants. Individual Awards» (en anglès), 18-07-2022. [Consulta: 21 juliol 2022]. «Beronia World’s Best Sommelier Award 2022»

## Enllaços externs

* Biografia de Josep Roca
* Entrevista a Josep Roca
# Jean-Pierre Berthet

Jean-Pierre Berthet (Aubervilliers, Sena, 17 de gener de 1944) és un periodista francès, antic cronista judicial de TF1 i president honorari de l'Association confraternelle de la presse judiciaire.

## Biografia

Jean-Pierre Berthet va fer el seu debut professional a Europe 1 en 1965. En 1970 esdevingué reporter per l'ORTF i presentà el seu primer reportatge televisiu el 1972 al primer canal. Es va especialitzar en l'àmbit judicial i es va fer responsable de la secció judicial de TF1, càrrec que va confiar el 2006 a Laure Debreuil.
Des d'agost de 1983 fins a juliol de 1984, va ser redactor en cap del diari TF1 i des de 1990 va ser assessor de la direcció general de TF1.
El 1979, va ser guardonat amb el premi internacional ONDAS al millor reportatge de notícies per "Un procès à Téhéran".
Des de 1989 és president de l'Association de la presse judiciaire.

## Notes

* ↑ Les 300 procès de Jean-Pierre Berthet, vice.com, 28 d'abril de 2015
* ↑ Portrait de Laure Debreuil Arxivat 2012-04-22 a Wayback Machine., TF1.fr
* ↑ Concesión de los Premios Ondas de Radio y Televisión, ABC, 17 de novembre de 1979

## Enllaços externs

* Incident technique lors du plateau de Jean-Pierre BERTHET a ina.fr
# Josep Maria Fontboté i Mussolas

Josep Maria Fontboté i Mussolas (Barcelona, Barcelonès, 8 de juny de 1921 - Sant Boi de Llobregat, Baix Llobregat, 23 de setembre de 1989) fou un geòleg català.

## Biografia

Estudia el batxillerat al col·legi de Sant Miquel, dels Missioners del Sagrat Cor, on treu molt bones notes i aprèn bé el francès. Va acabar-lo durant la Guerra Civil Espanyola, de l'escola van recomanar a la família que anés a la universitat. A causa de la guerra, no va poder-hi entrar, per això va fer un curs d'alemany, un de mecanografia i taquigrafia i un de practicant, que va fer que durant una època de la guerra treballés a l'Hospital Clínic amb els doctors Joaquim Trias i Moisès Broggi. Va salvar-se per poc d'anar al front amb la Lleva del Biberó. Acabada la guerra, sota la dictadura franquista va haver de revalidar el batxillerat.
L'any 1939 inicià els estudis universitaris, a la Facultat de Ciències de la Universitat de Barcelona. Es llicencià en Ciències Naturals el 1943 amb premi extraordinari, just quan tornava de la Universitat de Granada, com a catedràtic, Lluís Solé i Sabarís, que el va incorporar al seu equip. Allà hi coneix la geògrafa Montserrat Rubió i Lois (filla de Jordi Rubió), amb qui es va casar el 1951.
L'any 1952 va presentar la tesi a la Universitat Central de Madrid, tal com s'havia de fer en aquell temps, sobre les roques magmàtiques. Tot i això, es decantà cap als estudis de tectònica.

## Activitat professional

L'any 1954 guanya la plaça de catedràtic de geologia a la Universitat de Granada. Allà aconsegueix crear la secció de geologia, com ja s'havia fet a Barcelona i Madrid. Granada va ser un punt de trobada de geòlegs de tot el món, que hi anaven a estudiar la branca alpina del sud de la península. Això va permetre una obertura dins de l'ostracisme de les universitats espanyoles de l'època. Al llarg d'aquests 25 anys, va aconseguir situar el grup de geologia de Granada al mateix nivell del de la resta d'universitats europees.
Ja amb 60 anys, retorna a Catalunya en guanyar, el 1978, la plaça de catedràtic de geomorfologia i tectònica a la Universitat de Barcelona que acabava de deixar, en jubilar-se, el seu mestre Solé i Sabarís.

## Referències

* ↑ Santanach i Prat, Pere F. «Josep Maria Fontboté i Mussolas : semblança biogràfica.». Col·lecció: Semblances Biogràfiques. Institut d'Estudis Catalans. Secció de Ciències i Tecnologia. [Consulta: 24 novembre 2021].
* ↑ Durand-Delga, Michel. «Memorial to Josep-Maria Fontboté I Mussolas. 1921-1989». GSA Memorials. The Geological Society of America. [Consulta: 24 novembre 2021].
* ↑ Riba i Arderiu, Oriol. «Josep Maria Fontboté (1921-1989). In Memoriam». [Consulta: 24 novembre 2021].
# Josep Zulueta i Gomis

Josep Zulueta i Gomis (castellà: José Zulueta y Gomis) (Barcelona, 16 de juny de 1858 - Barcelona, 1925) fou un polític i economista català, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.

## Biografia

Fill del metge Frederic Zulueta i Guasch (†1886) i de Josepa de Gomis. Es llicencià en dret a la Universitat de Barcelona, i es doctorà a la Universitat de Madrid. Durant la seva estada, influït per Emilio Castelar, va afiliar-se al Partit Republicà Democràtic Federal, però després fou l'organitzador a Catalunya del Partido Reformista de Melquíades Álvarez, del que també en fou diputat pel districte de Vilafranca del Penedès a les eleccions generals espanyoles de 1903, 1905, 1907, 1910, 1914, 1916, 1918, 1919 i 1920.
Alhora, fou autor de nombrosos estudis d'economia agrícola com la fil·loxera i la rabassa morta a la revista Cataluña Agrícola i als diaris La Vanguardia i La Publicidad, fundador de la Federació Agrícola Catalano-Balear i de la Cooperativa Lletera del Cadí l'any 1915, president de la Lliga de Productors de Catalunya (fundada el 1893) i de l'Agrupació Mútua del Comerç i de la Indústria, i membre de la direcció de l'IACSI (1899-1902), des de les quals fomentà les exportacions comercials catalanes a l'Amèrica del Sud i la creació d'un Banc Nacional Agrari.

## Obres

* Los problemas del Rif
* La ciencia y el arte de pensar correctamente
* Canales de riego

## Referències

* ↑ «Josep Zulueta i Gomis». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «José Zulueta y Gomis». Biografías y Vidas.
* ↑ «Esquela de Federico Zulueta y Guasch». La Publicidad: eco de la industria y del comercio, diario de anuncios, avisos y noticias, 13-05-1886, pàg. 4.

## Bbiliografia

* Gascón Chopo, Carles. Comarques oblidades, Josep Zulueta i el Pirineu l'any 1890. Edicions Salòria, 2010.
# Josep d'Amat i de Planella

Josep d'Amat i de Planella o Josep d'Amat de Planella i Despalau (Barcelona, 1670 — Barcelona, 1715) fou un militar català que participà en la defensa de la ciutat com a capità de la coronela el 1697, fet que, ensems amb la seva adhesió a Felip V, li valgué la concessió del títol de marquès de Castellbell. Fou un dels fundadors de l'Acadèmia dels Desconfiats (1700), i com a secretari d'aquesta corporació, s'encarregà de l'edició de Nenias reales y lágrimas obsequiosas a la memoria del gran Carlos II (1701), col·lecció poètica a la qual aportà també la seva col·laboració, en català i castellà.

## Parentius

Pares:
* Joan d'Amat i Despalau, Senyor de Castellbell, Vacarisses, Rellinars, i el Vilar.
* Francesca de Planella i d'Erill, Senyora de Talamanca.
Cònjuge:
* Maria Anna Junyent i Vergós
Fills:
* Josep d'Amat i de Junyent i
* Manuel d'Amat i Junyent, Virrei del Perú.

## Referències

* 1 2 3 4 Campabadal - 2012
* ↑ Mil Anys d'història, Castell de Castellar- Roser Parcerises i Colomer ISBN 978-84-9375217-0
* ↑ My Heritage

## Bibliografia

* Campabadal i Bertran, Mireia. «Amat de Planella i Despalau, Josep d'». A: Pere Molas i Eulàlia Duran. Diccionari biogràfic de l'Acadèmia de Bones Lletres. Barcelona: Reial Acadèmia de Bones Lletres / Fundació Noguera, 2012, pàgs. 35-36. ISBN 97884938885.