OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# (999) Zachia

(999) Zachia és un asteroide del cinturó principal que va ser descobert per l'astrònom alemany Karl W. Reinmuth en 1923 des de l'observatori de Heidelberg-Königstuhl, Alemanya, i nomenat posteriorment en honor de l'astrònom hongarès Franz Xaver von Zach.
S'estima que el seu diàmetre és de 17,9 km. La seva distància mínima d'intersecció de l'òrbita terrestre és d'1,0529 ua.
Les observacions fotomètriques d'aquest asteroide recollides durant 1999 mostren un període de rotació de 22,77 ± 0,03 hores, i una lluentor de magnitud absoluta de 10,8.

## Referències

* ↑ Schmadel, Lutz D. Dictionary of Minor Planet Names (en anglès). 5a ed.. Springer, 2003. ISBN 3-540-00238-3.
* 1 2 JPL Small-Body Database
# Cécile Ousset

Cécile Ousset (Tarba, 23 de gener de 1936) és una pianista francesa.

## Biografia

Últim filla d'una família de set noies, prové del poble de Harrèra, al Cantó de Maulion de Varossa (Alts Pirineus), del qual el seu pare, el coronel Alexandre Ousset, va ser alcalde als anys cinquanta.
Va fer el seu primer recital als cinc anys. Més tard, va estudiar al Conservatori de París amb Marcel Ciampi. Als catorze anys, va guanyar el seu primer premi de piano durant la classe de 1950. Va guanyar nombrosos concursos internacionals, inclòs el Concurs Internacional Marguerite-Long-Jacques-Thibaud de París i el quart premi del Concurs Internacional de Música Queen Elisabeth. Bèlgica el 1956, on els altres guanyadors són Vladimir Ashkenazy (primer premi), John Browning, Làzar Bérman, Tamás Vásáry i Peter Frankl. També més endavant guanyarà les competicions de Busoni i Van Cliburn.
Actua a tot el món i grava un ampli repertori que va des de concerts de piano de Brahms, Grieg, Liszt, Mendelssohn, Schumann, Txaikovski, Prokofiev, Rachmaninov, Ravel i Poulenc. La dirigeixen els millors directors, com Kurt Masur, Simon Rattle i Neville Marriner.
Va guanyar l'anhelat "Grand Prix du Disque" de l'Acadèmia Charles-Cros pel seu enregistrament del Segon concert de piano de Brahms sota la direcció de Kurt Masur.
A Cécile Ousset sempre li ha agradat molt ensenyar i controlar els joves talents. Ha participat en moltes classes magistrals als Estats Units, Canadà, Europa, Austràlia i Àsia. Les seves classes magistrals són molt populars. S'organitzen des del 1981 al poble medieval de Puycelsi (Tarn). És membre del jurat de nombrosos concursos internacionals, com Van Cliburn, Rubinstein, concursos a Leeds o Bremen. És apreciat pels seus enregistraments d'obres de Ravel, Chopin, Rachmaninoff i Debussy.
El 2006, Cécile Ousset va posar fi a la seva carrera pública a causa de problemes de salut relacionats amb l'esquena.

## Discografia

* The Decca France Recordings (Decca, 2020)

## Bibliografia

* The Concise Oxford Dictionary of Music, Fifth Edition, (in) January 2007 (ISBN 9780199203833), (read online [archive] January 2007 (ISBN 9780191727184))

## Notes i referències

* (cat) Aquest article està extret parcialment o totalment de l'article de la Viquipèdia en anglès "Cécile Ousset" (vegeu la llista d'autors).
* ↑ Jean-Pierre Thiollet, 88 notes pour piano solo, Neva Éditions, 2015, « Solo nec plus ultra », p. 52. (ISBN 978-2-3505-5192-0)
# Pinara

Pinara (grec antic: Πίναπα) va ser una ciutat de Lícia al peu de les muntanyes Cragus i no lluny de la riba oest del Xantos, on es venerava l'heroi lici Pàndar, un personatge de la Ilíada d'Homer que va participar en la guerra de Troia i un famós arquer, cap d'un contingent que els licis de la Tròade van enviar per socórrer a Príam. El mateix Apol·lo li va ensenyar a tirar amb l'arc.
Estrabó diu que Pinara era una de les ciutats mès grans del país, i tot i que no és esmentada per altres autors les seves ruïnes demostren que va tenir força importància. Menècrates, historiador de Lícia, esmentat per Esteve de Bizanci, diu que era una colònia de Xantos i es va dir inicialment Artimnesos, més tard canviat a Pinara que en el llenguatge lidi local volia dir «turó rodó».
Les seves ruïnes van ser descobertes per Sir Charles Fellows prop del llogaret de Minare (Fethiye, Muğla). El teatre es conserva en prefecte estat; també estan força ben conservades les muralles i alguns edificis; es troben nombroses tombes algunes amb boniques escultures.

## Referències

* 1 2 3 Smith, William (ed.). «Pinara». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 28 setembre 2022].
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 411. ISBN 9788496061972.
* 1 2 Fellows, Charles, Sir, 1799-1860.. Travels and researches in Asia Minor, more particularly in the province or [i.e. of Lycia.]. Elibron Classics replica ed. [Boston?]: Elibron Classics, 2005. ISBN 1-4021-5278-7.
# Nicoletta Orsomando

Nicoletta Orsomando (Casapulla, 11 de gener de 1929 - Roma, 21 d'agost de 2021) va ser una locutora i actriu italiana. Va presentar la primera emissió de la televisió italiana, el 1953, i és considerada com la degana de les locutores italianes.

## Filmografia

* Piccola posta, dir. Steno (1955), ella mateixa
* Parenti serpenti, dir. Mario Monicelli (1992), ella mateixa

## Televisió (selecció)

* Locutora en Rai 1 entre 1953 i 1993
* L'amico degli animali, 1956
* Un disco per l'estate 1966, 1966
* Premio Ischia internazionale di giornalismo, 1981-1982
* Omaggio a Venezia, 1984

## Premis

* Oscar Capitolino (1977)
* Orde al Mèrit de 3a Classe - Comendador: — Roma, 1994

## Referències

* ↑ La reunion delle "Signorine Buonasera" per il compleanno di Nicoletta Orsomando
* ↑ TV: LA ORSOMANDO DIVENTA COMMENDATORE
# Les Costes (els Masos de Tamúrcia)

Les Costes és una costa de muntanya a cavall dels termes municipals de Tremp, al Pallars Jussà, en el territori de l'antic terme ribagorçà d'Espluga de Serra, i Sopeira, de l'Alta Ribagorça d'administració aragonesa.
Estan situades al nord-oest dels Masos de Tamúrcia, a la riba esquerra de la Noguera Ribagorçana. Es tracta del vessant sud-occidental del Serrat de la Collada, al nord del Pla d'Aragó.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Abd-al-Qàdir ibn Úmar al-Baghdadí

Abd-al-Qàdir ibn Úmar al-Baghdadí (Bagdad, 1621-el Caire, 1682) fou un filòleg àrab. Estudià a Bagdad, on el 1634 va començar la lluita entre safàvides i otomans. El 1638 la ciutat fou ocupada pels turcs i Abd-al-Qàdir va anar a Damasc, on va estudiar àrab. El 1640 va anar a viure al Caire. Al final de la seva vida va quedar cec.
Les seves obres principals són: Khizanat al-àdab wa-lubb lissan al-àrab, un comentari dels Xawàhid, una glossa de Xark Banat Suad d'Ibn Hixam, Lughat-i Shah-nama i Xarh al-tukfa aix-xadiyya bi-l-lugha al-arabiyya.

## Referències

* Elger, Ralf. «ʿAbd al-Qādir al-Baghdādī». Encyclopaedia of Islam, THREE. Editada per: Kate Fleet, Gudrun Krämer, Denis Matringe, John Nawas, Everett Rowson. Brill Online, 2016. 29 de maig de 2016 <http://referenceworks.brillonline.com/entries/encyclopaedia-of-islam-3/abd-al-qadir-al-baghdadi-SIM_0012>
# Círculo de Periodistas Deportivos del Uruguay

Círculo de Periodistas Deportivos del Uruguay (en català: Cercle de Periodistes Esportius de l'Uruguai) és una institució que nuclea als periodistes d'esport uruguaians. Situat al carrer Río Negro 1165 entre Canelones i Maldonado a Montevideo. Va ser fundació el 13 de febrer de 1942.
Encarregats d'atorgar el Premi Charrúa, als millors esportistes en les seves respectives disciplines, el guardó compta amb el Premi Charrúa d'Or atorgat a el millor esportista de l'any a Uruguai. El seu director és Ernesto Ortiz Gómez.

## Referències

* ↑ Fútbol Florida. «Mensaje de Ernesto Ortiz en el Día del Periodista Deportivo.» (en castellà), 03-07-2020. Arxivat de l'original el 25 de gener 2021. [Consulta: 2021].
* ↑ CPDU. «Ganadores Charrúa de Oro» (en castellà), 26-05-2014. Arxivat de l'original el 2021-01-25. [Consulta: 2021].
* ↑ rochaentrelineas. «79°Aniversario del Circulo de Periodistas Deportivos del Uruguay» (en castellà), 13-02-2021. [Consulta: 2021].
# Vicent Alcayne Armengol

Vicent Alcayne Armengol (València, 17 d'abril de 1828 - València, 20 de febrer de 1913) fou un arquitecte, mestre d'obres i polític valencià.
El 1847 es va graduar a l'Escola de Belles Arts de Sant Carles, i entre 1851 i 1855 va participar en exposicions públiques organitzades per la Secció d'Arquitectura de la Societat Econòmica d'Amics del País presentant plànols d'arcs i documents. El 1855 va obtenir el títol de director de camins veïnals i canals de rec i el 1854 fou nomenat visitador general del riu Túria. Durant el seu mandat va redactar memòries descriptives de pantans com el de Xestalgar i estudià la distribució de les preses de regadiu. El 1857 va obtenir el títol de mestre d'obres, el 1865 participà en el projecte de delineació del clavegueram de València i el 1866 va projectar la font del mercat del Cabanyal. També va construir, gràcies al capital aportat per Vicente Pulido i Felipe Tello, una fàbrica de mosaics de porcellana pel recobriment de paviments a l'Alcúdia de Crespins, anomenada La Alcudiana.
Durant el sexenni democràtic fou regidor de l'ajuntament de València pel Partit Republicà, i el 1873 fou alcalde provisional de València quan l'alcalde cantonalista Francisco de Paula Gras Mirabell perquè li entregués l'alcaldia a Arsenio Martínez-Campos Antón. Va participar en la fundació de Lo Rat Penat i va publicar articles sobre arquitectura migeval a La Ilustración Valenciana (1883). Membre del Partit Republicà Possibilista, fou escollit alcalde de València entre desembre de 1888 i març de 1889. El 1895 formaria part de la Coalició Republicana.
En els anys posteriors es dedicaria a l'arquitectura, dissenyant palauets urbans, viles residencials i d'esbarjo, naus industrials, d'estil eclèctic-historicista fins 1903 i d'estil neobarroc amb aspectes modernistes fins 1912. Aquell any seria apoderat del pintor Josep Benlliure i Gil.

## Obra escrita

* La Vega de Valencia y el río Turia, València, Imprenta José Rius, 1867
* El Valor de la “Filá del Agua”, València, 1869.

## Obra arquitectònica

* Edifici d'habitatges de Mariano Cruz, Passeig de Russafa, n. 24, València, 1859;
* Ermita de Nostra Senyora dels Àngels, Hort de la Serratella, Carcaixent, 1881;
* Casa de Bernardo Gómez, carrer Editor Manuel Aguilar, n. 4, València, 1902
* Casa de Francisco Giménez Gil, carrer Taquígraf Martí, n. 7, València, 1905
* Casa d'Antonio Noguera, Gran Via del Marquès del Túria cantonada al carrer de Gregori Maians, València, 1905
* Palauet de la comtessa de Bunyol, carrer Isabel la Catòlica, n. 6, València, 1906

## Referències

* ↑ Vicente Alcayne Armengol Real Academia de la Historia
* ↑ Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.18. ISBN 9788495484802.
# Pinaria de ambitu

La lex Pinaria de ambitu va ser una antiga llei romana que impedia als aspirants a magistratures portar una toga de color blanc (toga candida). Aquesta disposició no es va respectar o es va respectar molt poc temps. Es devia aprovar probablement l'any 432 aC quan eren tribuns amb potestat consular Luci Pinari Mamercí Ruf, Publi Furi Medul·lí Fus i Espuri Postumi Albus Regil·lensis.
Els plebeus, encara que s'havien creat els tribuns militars amb potestat consular que substituïen els cònsols en anys determinats i era una magistratura oberta a candidatures de la seva classe social, no n'havien aconseguit l'accés, i els patricis mantenien el control d'aquesta magistratura. Per posar-hi remei, els tribuns de la plebs de l'any 432 aC van proposar aquesta llei que prohibia als candidats a les eleccions d'afegir un signe distintiu a la seva toga blanca, amb l'esperança de donar una oportunitat a un candidat plebeu enfront de els candidats patricis. El Senat es va oposar a aquesta proposta, provocant la indignació popular. Finalment els tribuns de la plebs van aconseguir que es votés la llei. Titus Livi explica aquesta versió.

## Referències

* ↑ Puente y Franco, Antonio de. Historia de las leyes, plebiscitos y senadoconsultos más notables des de la fundación de Roma hasta Justiniano. Madrid: Imprenta de Vicente de Lalama, 1840, p. 131 [Consulta: 15 abril 2022].
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, IV, 25
* ↑ Stephenson, H.M.. livyi book iv (en en-lat). University Press, 1925, p. 31.
# Nicoletto da Torino

Nicoletto da Torino (o Nicolet de Turin o Nicolez de Turrin) (fl....1220-1235...) fou un trobador italià, del qual ens han pervingut tres tençons en occità.

## Vida

Nicoletto fou probablement de Torí. No se'n tenen altres dades que no siguin les que es poden deduir de la seva producció poètica: tres tençons amb Joan d'Albusson, Falquet de Romans i Uc de Saint-Circ, respectivament.
Nicoletto és probablement la mateixa persona que el Nicolet que apareix en un violent sirventès d'Aimeric de Peguilhan contra els joglars que li feien la competència, escrit en la cort dels Malaspina, probablement vers 1220 (10,32 Li fol e il put e il filol). Cronològicament aquesta identificació és possible partint del que es pot deduir de les obres conservades de Nicoletto i les referències que contenen. Segons la seva tensó amb Falquet, Nicoletto va viatjar a Borgonya, on es va trobar amb "gent desagradable" (Enoios son, al meu albire, / Per qe·m parti de lor fugen), i va tornar a Itàlia a la cort de Jofre i Ubert de Biandrate.
Nicoletto també va intercanviar versos amb Uc de Saint-Circ. El tema d'aquesta tensó és la queixa d'Uc perquè Adelaide di Vidalliana (avui Viadana) no l'havia rebut amb els mateixos honors que Donella di Brescia i Selvaggia (que potser és Selvaggia d'Auramala, filla de Conrad I Malaspina). Aquesta tensó s'ha datat vers 1225, quan Selvaggia era a la flor de la joventut.
Nicoletto va intercanviar encara una tençó amb Joan d'Aubusson on Joan li planteja un somni que ha tingut on apareix una àguila amenaçadora creuant el cel i una nau de foc provinent de Colònia; Nicoletto l'interpreta com una imatge de l'emperador Frederic II Hohenstaufen (vegeu el comentari de Linda Paterson).

## Obra

* (265,2 = 310,1) En Nicolet, d'un sognie qu'ieu sognava (tençó amb Joan d'Aubusson)
* (156,9 = 310,2) Nicolet, gran malenansa (tençó amb Falquet de Romans)
* (310,3) N'Uc de Saint Circ, sabers e conoissenza (cobla en resposta a 457,36 Si ma dompna n'Alais de Vidallana d'Uc de Saint-Circ)

## Referències

* ↑ Bertoni no creu que aquest fos el nom del seu pare i s'hagués fet ja hereditari (p. 60, nota 3).
* ↑ Una explicació sobre la numeració de la poesia trobadoresca d'acord amb el repertori de Pillet i Carstens es troba a l'article Alfred Pillet.

## Bibliografia

* Giulio Bertoni, I trovatori d'Italia: Biografie, testi, tradizioni, note. Roma: Società Multigrafica Editrice Somu, 1967 [1915], pàg. 60-63 i 252-259 per l'edició de les poesies
* Linda Paterson, "Joan d'Albuzon – Nicolet de Turin: En Nicolet, d'un sognie qu'ieu sognava (BdT 265.2 = 310.1)." Lecturae tropatorum, 1 (2008), pp. 1–18.

### Repertoris

* Alfred Pillet / Henry Carstens, Bibliographie der Troubadours von Dr. Alfred Pillet [...] ergänzt, weitergeführt und herausgegeben von Dr. Henry Carstens. Halle : Niemeyer, 1933 [Nicoletto da Torino és el número PC 310]

## Vegeu també

* Llista de trobadors i trobairitz

## Enllaços externs

* http://troubadours.byu.edu/PC/PC-310/310%20-%20Nicolet%20de%20Turin.htm
* https://wikisource.org/wiki/Gian_d%27Albisson_e_Nicolet_%C3%ABd_Turin Arxivat 2015-06-06 a Wayback Machine.
# Problema de l'any 10000

El problema de l'any 10000, pel numerònim Y10K, és una classe de tots els errors de programari potencials que apareixeran quan sorgirà la necessitat d'expressar anys amb cinc dígits.

## Rellevància pràctica

Les modes històriques i tecnològiques suggereixen que és pràcticament impossible que alguna tecnologia de tractament de dades o programari, activa avui en dia, segueixi estant activa a l'any 10.000. Això fa que en l'àmbit tecnològic no es pensi realment en un llarg termini, ja que no hi ha res que suposi un problema real davant els grans avenços que ha experimentat la nostra societat. Malgrat aquest fet, els anys amb cinc dígits són un problema avui en dia per alguns programes d'anàlisi prospectius, com un programari que examina propostes per al tractament dels a llarg termini dels residus radioactius.

## Resolució del problema

Una proposta que ha sorgit entorn aquest problema a llarg termini és el disseny d'un microprocessador de càlcul, el qual s'encarregaria exclusivament d'operar i gestionar els cinc dígits d'una data. Aquest s'encarregaria de processar les dades dels cinc dígits com una cadena de text i un número final.
Una altra solució seria crear un microprocessador que tingués un objecte date amb tan sols 3 dígits, per exemple 001; aquests dígits canviarien cada any. D'aquesta manera, els microprocessadors que s'encarreguen de mesurar les dates i enviar-les als programes que els ho demanin, només haurien de donar una cadena de text amb 2 tipus d'objectes: una variable numèrica que comenci per 10, que es sumarà cada vegada que l'objecte date arribi a 001.
Quan un programa demani fer operacions aritmètiques se li entregarà una variable que contingui el valor respectiu de l'any.

## Referències

* ↑ «10.2.5 Year 10000 (Y10K) Problems» (en inglès). [Consulta: 13 desembre 2018].
* ↑ «¿Como solucionar el problema del año 10000?». [Consulta: 13 desembre 2018].
# Linzgau

El Linzgau és una regió històrica d'Alemanya a Suàbia. La part oriental de la Linzgau també fou coneguda com a Schussengau.
Va passar a Roma al segle I i els romans la van conservar fins al segle III; establiments romans van existir a Bambergen, Meersburg, i Mettenbuch a la municipalitat d'Ostrach. Després de la retirada romana les tribus germàniques es van establir a la zona; el nom celta del riu va donar nom a la tribu alamànica establerta al lloc, els Lentienenses, esmentats al segle IV per l'historiador Ammià Marcel·lí. Junt amb tot el ducat dels alamans, el territori fou adquirit pels francs merovingis al segle vi.
Amb la divisió del regne franc en comtats a l'alta edat mitjana, apareix un domini comtal al Linzgau basat i centrar a l'antic castell d'Altheiligenberg al nord del Llac Constança, entre Hegau i Argengau (771 in pago Linzgauvia, St. Galler Urkundenbuch 1,59). L'any 764 és esmentat en una carta de l'Abadia de Sant Gall el comte Warin.
L'extensió del comtat a l'edat mitjana es descriu per exemple en un diploma del rei Wenceslau de 1382 dirigit al comte Albert de Werdenberg: La frontera es va desenvolupar entre el pont de Rin i el monestir de Petershausen (a Constança) fins al tell a Dingelsdorf sobre el llac de Ludwigshafen, a partir d'aquí Nesselwangen i Aach-Linz.
Al segle X el Linzgau fou part del ducat de Suàbia i el 1135 fou assignat als comtes de Heiligenberg (del castell d'Altheiligenberg). D'aquestos comtes va passar als comtes de Werdenberg el 1277, i finalment als comtes de Fürstenberg el 1535. El territori fou llavors conegut com a comtat de Heiligenberg.
El 1805/1806 Napoleó va assignar el territori al gran ducat de Baden on va formar el districte d'Überlingen. Després de la II Guerra Mundial va acabar integrant l'estat de Baden-Württemberg, on forma els districtes de Bodensee i Sigmaringen.

## Referències

* Hermann Eris Busse (Hrsg.): Überlingersee und Linzgau, a: Badische Heimat 23, 1936
* Carl Borromäus Alois Fickler: Heiligenberg in Schwaben. Mit einer Geschichte seiner alten Grafen und des von ihnen beherrschten Linzgaues. Macklot, Karlsruhe 1853
* Herbert Liedtke: Namen und Abgrenzungen von Landschaften in der Bundesrepublik Deutschland. 3. Aufl. Deutsche Akademie für Landeskunde, Flensburg 2002
* Georg Sambeth: Beschreibung des Linzgaues. a: Freiburger Diöcesan-Archiv 9, 1875, S. 35-100
* Hans Schleuning (Hrsg.): Überlingen und der Linzgau am Bodensee. Stuttgart/Aalen 1972
* Charlotte Zoller: Unterwegs im oberen Linzgau. Liebeserklärung an eine Landschaft. J.Schmid Verlag, Pfullendorf 1993
# Abadia de Vallbona

«Abadia o monestir de Vallbona» té aquests significats:
* Abadia de Vallbona (Argelers)
* Abadia de Vallbona (Vaubona)
* Santa Maria de Vallbona de les Monges
# Círvia rivoliana

La círvia rivoliana (Seriola rivoliana) és una espècie de peix de la família dels caràngids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 160 cm de longitud total i als 59,9 kg de pes.

## Distribució geogràfica

Es troba als oceans Índic i Pacífic (des de Kenya i Sud-àfrica fins a les Illes Mariannes, les Illes Ryukyu, Nova Caledònia i des dels Estats Units fins al Perú, incloent-hi les Illes Galàpagos. Probablement, també, a les Seychelles. És absent al Mar Roig i a la Polinèsia Francesa) i a l'Atlàntic occidental (des de Cap Cod, Estats Units, fins al nord de l'Argentina). La seua distribució a l'Atlàntic oriental no està ben establerta. També ha estat observat a l'illa de Lampedusa (Mediterrània).

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.