OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# ChipTest

ChipTest fou un ordinador que jugava als escacs, creat el 1985 per Feng-hsiung Hsu, Thomas Anantharaman i Murray Campbell a la Carnegie Mellon University. Fou predecessor de Deep Thought, que al seu torn evolucionà fins a Deep Blue.
ChipTest estava basat en un xip generador de moviments amb tecnologia de circuit integrat a molt gran escala (VLSI) desenvolupat per en Hsu. ChipTest era controlat per una estació de treball Sun-3/160 i era capaç de calcular aproximadament 50.000 moviments per segon. L'agost de 1987 ChipTest fou revisat i reanomenat a ChipTest-M, amb la M significant microcodi. La nova versió havia eliminat alguns errors de ChipTest, i era deu cops més veloç, calculant 500.000 moviments per segon, corrent sobre una estació de treball Sun-4. ChipTest-M va guanyar el North American Computer Chess Championship 1987.
Deep Thought 0.01 es va crear el maig de 1988 i la versió 0.02 el novembre del mateix any. Aquesta nova versió tenia dos processadors especialitzats d'escacs, i era capaç de buscar 720.000 moviments per segon. Sense el "0.02" en el nom, Deep Thought va guanyar el Campionat del món d'escacs per ordinadors el 1989, amb un resultat perfecte de 5-0.

## Vegeu també

* Escacs per ordinador

## Bibliografia

* Hsu, Feng-Hsiung. Behind Deep Blue. Princeton: Princeton University Press, 2002. ISBN 0691090653.
* Newborn, Monroe. Kasparov Versus Deep Blue. Berlin: Springer, 1997. ISBN 0387948201.

## Enllaços externs

* «The making of Deep Blue, overview, IBM Research» (en anglès). IBM. [Consulta: 3 octubre 2011].
# Lundey

Lundey, illa dels frarets en islandès, és una petita illa deshabitada de la costa occidental de Reykjavík (Islàndia) la qual fa 400 m de llarg i 150 d'ample. El seu punt més alt es troba a uns 14 m sobre el nivell del mar. Aquesta illa serveix com a refugi per a moltes aus marines (incloent-hi frarets, somorgollaires alablancs, fulmars i xatracs àrtics), les quals han esdevingut una important atracció turística que ha fet possible l'establiment d'una línia de vaixells que hi organitza visites des del port proper de Sundahöfn.

## Referències

* ↑ Nordic Adventure Travel Arxivat 2011-10-20 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ An Iceland Attraction Arxivat 2013-06-24 a Wayback Machine. (anglès)
# Petrovo (Eslovàquia)

* Per a altres significats, vegeu «Petrovo».
Petrovo és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Košice, a l'est del país. El 2017 tenia 112 habitants.

## Història

La primera referència escrita de la vila data del 1320.
# Adalbert Smit

Adalbert Smit, també Bertus o Adalberto Smit, (Amsterdam, 21 de febrer de 1897 - 10 de febrer de 1994) va ser un escriptor, esperantista i polític neerlandès, considerat com el primer nacionalsocialista dels Països Baixos.

## Biografia

Als anys 1920 Adalbert Smit era un fervorós propagandista de la llengua auxiliar internacional esperanto, llengua en la que va escriure dos poemaris. Després d'una visita a la Itàlia feixista de Benito Mussolini va tornar convertit en un fervent feixista. De 1929 a 1931 va ser molt actiu al moviment d'extrema dreta De Bezem (L'Escombra) d'Alfred Haighton, del qual més tard seria expulsat.
El 16 de desembre de 1931 va ser un dels fundadors del partit nacionalsocialista Nationaal-Socialistische Nederlandsche Arbeiderspartij (NSNAP), juntament amb Ernst Herman van Rappard. El 1932, Smit va deixar el partit a causa del seu desacord amb les idees de Rappard segons les quals Holanda havia de ser una província d'Alemanya. Va mantenir, però, la seva col·laboració a la revista Het Hakenkruis (L'Esvàstica). A partir de llavors tornarà a col·laborar amb Haighton.
D'aquesta època, el periodista Teo Jung recorda a la seva biografia una anècdota sobre Adalbert Smit. Segons Jung, Smit va aparèixer a un congrés esperantista a Düsseldorf, organitzat per la Rejnlanda-Vestfalia Esperanto-Ligo, vestit en l'uniforme negre de la tropa d'elit del partit nazi amb una cinta taronja al braç. Es va presentar com el fundador i un dels líders del partit laborista nacionalsocialista holandés. Allà va manifestar que "l'esperanto i el nacisocialisme podien molt bé anar de la mà".
Després de la Nit dels Ganivets Llargs, Smit es va allunyar del nacionalsocialisme i el 1936 va escriure un pamflet contra Hitler. A causa d'aquest pamflet, va ser detingut i va passar un breu període a la presó. Després de la invasió d'Holanda per part de les tropes de Hitler, tornaria a ser detingut i enviat a la presó, passant gran part de la Segona Guerra Mundial a diversos camps de concentració.
Després de la guerra va ser un fotògraf i dissenyador, fent servir el nom d'Adalbet Smit van Outvorst i també Bob van Outvorst (van Outvorst era el cognom de la seva mare).
Pel que fa a la seva dimensió com a escriptor, Adalbert Smit és autor de diversos poemes originals en esperanto de diversa temàtica, incloent-hi els viatges, l'amor i l'esperanto. La majoria són poemes curts amb una mètrica molt regular.

## Obres

* Fajreroj (poemari), 1927
* Roseroj (Les gotes de rosada. Una segona col·lecció de poemes), 1930 (N.V. Joh. Ykema's UITG.-MIJ, La Haia, Holanda), reeditat el 1997
* Führung, de doden klagen u aan! (pamflet contra Hitler), 1936

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Het Koninkrijk der Nederlanden in de Tweede Wereldoorlog. Deel 1 Voorspel. Adalbert Smit» (en neerlandès). [Consulta: 8 setembre 2016].
* ↑ Jung, Teo. Ĉiu-Ĉiun. Sep jardekojn en la Esperanto-movado. Memoraĵoj de 86-jara optimisto (en esperanto). Ambers i La Laguna: Stafeto, 1979, p. 269.
# Sosnovi Bor (Pskov)

* Per a altres significats, vegeu «Sosnovi Bor».
Sosnovi Bor (en rus: Сосновый Бор) és un poble (un possiólok) de l'óblast de Pskov, a Rússia, segons el cens del 2021 tenia 1.888 habitants. Pertany al districte de Sébejski.

## Referències

* ↑ «Инвестиционный паспорт муниципального района «Кобяйский улус (район)» Республики Саха (Якутия)». Официальный информационный портал Республик Саха (Якутия). Arxivat de l'original el 2019-10-17. [Consulta: 17 octubre 2019].
* ↑ «Географические и природные условия». Официальный информационный портал Республик Саха (Якутия).
# Magda Camps i Paget

Magda Camps i Paget (Casablanca, Marroc, 30 de novembre de 1956) és una exnedadora catalana, especialitzada en estil papallona. Fou campiona de Catalunya quatre vegades en 100 m i dues en 200 m i campiona d'Espanya, en tres ocasions en 100 m i dues en 200 m.
Va ingressar al Club Natació Sabadell el 16 d'agost de 1973. Admirava Aurora Chamorro, esportista del CN Poble Nou que nedava els 100 m papallona al club sabadellenc. Camps també va tenir com a especialitat els 100 m papallona, però també s'entrenava per als 200 i 400 m estils. Va participar en els Jocs Olímpics de 1976, disputats a Mont-real. i en els Campionats d'Europa de 1977 i del Món, al 1978.
Ha entrenat el Club Natació Helios, de Saragossa, el GEEG, de Girona i el Náutico, de Vigo. També ha treballat al Centre Esportiu del Club Sant Julià de Lòria, a Andorra.

## Referències

* 1 2 Costajussà i Oliver, Josep. 196-1991. 75 anys del Club Natació Sabadell, 1991, p. 344. ISBN 84-604-0756-X.
* ↑ «Magda Camps i Paget». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Paolozzo I della Faggiuola

Paolozzo della Faggiuola (Romanya, s. XIV), anomenat «el Vell», va ser un noble italià.
Va ser fill de Ribaldo, que va morir el 1308. El 6 de setembre de 1308 va renovar el contracte d'emfiteusi dels castells de Maiolo i Maioletto amb el monestir de Sant Donat de Pulpiano, en companyia dels seus cosins Uguccione i Fondazza. La renovació no va ser respectada a causa de pertànyer a la causa gibel·lina. Va acudir a rebre l'emperador Enric VII i va signar com a testimoni en la sentència de 23 de febrer de 1313 contra els florentins, declarats rebels contra l'imperi. El 1320 va combatre amb Uberto, comte de Ghiaggiuolo contra els güelfs de Rímini. Consta també a un diploma de 15 de febrer de 1329, atorgat per l'emperador Lluís IV, confirmant a la família Faggiuola diversos castells de la diòcesi de Montefeltro, donant-los la potestat de nomenat jutges, notaris, entre altres prerrogatives. Troya el documenta per darrera vegada el 1329. Va tenir dos fills, Arrigo i Cionarino, que van governar inicialment conjuntament les senyories i, més tard es van repartir l'herència.

## Referències

* 1 2 3 Troya, Carlo. Appendice di Dissertazioni al Codice Diplomatico Longobardo... (en italià). Nàpols: Stamperia Reale, 1855, p. 307-308.
* ↑ Litta, Pompeo. «Signori della Faggiuola nel Montefeltro». A: Famiglie celebri di Italia (en italià), 1850.
# Peret (desambiguació)

«Peret» té aquests significats:
# Platet

El platet o la sotacopa, és un element de la vaixella que té l'aspecte d'un plat petit que serveix el més sovint de base a una tassa. Permet de recollir les gotes que podrien sobreeixir de la tassa i a posar-hi la cullera per al cafè, els terrossos de sucre i tota llaminadura consumida amb la beguda. Protegeix igualment el lloc on es posa de l'escalfor de la tassa. Serveix igualment de recipient per a presentar una petita quantitat de producte. Poden ser venudes separadament, amb una tassa assortida, o en un servei per a cafè o te. Per associació d'idea sobre la forma, hom diu platet volador o volant d'un objecte volador no identificat.

## Galeria

* Dones que prenen el te (pintura Tea de Mary Cassatt)
* Sotacopa que rep xocolata en pols
* Platet d'un sol ús de polistirè extrudat
* Antiguitat

## Vegeu també

* Rodal
* Tassa
# PlatformIO

PlatformIO és una eina multiplataforma i multiarquitectura per escriure programari per a sistemes encastats.
L'objectiu de PlatformIO és facilitar el desenvolupament de diversos sistemes integrats. Normalment, cada plataforma utilitza el seu propi IDE i eines separades, que s'agrupen aquí.
PlatformIO es pot utilitzar autònom, com a programa de línia d'ordres (PlatformIO Core) o com a part d'un IDE.
S'admeten molts IDE i editors diferents, com ara Atom, Eclipse, Emacs, NetBeans, Vim i Visual Studio. Tanmateix, l'IDE preferit és Visual Studio Code, que també s'anomena PlatformIO IDE juntament amb l'extensió.
L'IDE PlatformIO s'utilitza sovint com a alternativa a l'IDE d'Arduino.
S'admeten diverses plataformes diferents per a microcontroladors i FPGA com Atmel AVR, ESP8266, ESP32, MCS-51, Lattice iCE40, PIC32, nRF51, RP2040, STM8, STM32, TI MSP430 i Teensy. Ja existeixen configuracions corresponents per a més d'un miler de taulers.
Depenent de la plataforma, s'utilitzen com a marc subjacent els SDK propis o multiplataforma del fabricant, com ara el marc Arduino.
A més, les biblioteques de programari per a l'aplicació també es poden obtenir directament des de l'IDE. Per a això es pot utilitzar la gestió integrada de paquets.

## Referències

* ↑ «What is PlatformIO?» (en anglès).
* ↑ Andreas Schmidt. «Von Null auf Firmware mit PlatformIO» (en alemany). entwickler.de.
* ↑ «Installation - PlatformIO» (en anglès).
* ↑ Jan Mahn. «Mikrocontroller bequem programmieren mit PlatformIO» (en alemany).
# Plaça de Santes Creus

La plaça de Santes Creus és una plaça del barri d'Horta de Barcelona, que s'originà el 1553 amb la construcció de quatre cases, constituint el nucli inicial de la vila d'Horta. S'anomenava plaça Major, plaça de la Vila o del Comú. El 1870 passà a ser la plaça de la Constitució, i el 1907 adoptà el nom actual, en referència al monestir cistercenc de Santa Maria de Santes Creus, del municipi d'Aiguamúrcia (Alt Camp).
La masia de Can Gras és un dels edificis més antics de la plaça. En la finca s'hi conreava vinya. A la planta baixa tenia una capella on els diumenges s'hi deia missa, i els veïns del voltant hi anaven, ja que l'església de Sant Joan d'Horta quedava molt lluny. Després de missa, a Can Gras hi havia una subhasta de la borsa de treball. Amb tots aquests elements, a l'indret es generava una especial animació els dies festius. Amb el pas dels anys, la finca va anar perdent la seva condició rural i es va anar transformant en zona d'habitatges, edificis que finalment van acabar envoltant la masia. Ja en el segle xx, aquesta casa es va utilitzar com a magatzem de ferro i de fusta, taller de ferreteria i bar.
El 1768 s'hi construí la Casa del Comú, l'ajuntament de la vila d'Horta, que el 1904, amb l'annexió d'Horta a Barcelona, passà a tenir altres usos: dispensari, escola, i actualment hi ha els serveis socials municipals i una ludoteca.
El 1886 s'hi instal·là una font alimentada per la mina de Can Travi, que el 1904 va ser substituïda per una rèplica de la font de Canaletes, donada per l'Ajuntament de Barcelona amb motiu de l'annexió d'Horta.
Va ser el centre del poble d'Horta fins a mitjans del segle xx, que va anar perdent pes en favor de la plaça d'Eivissa.

## Referències

* ↑ Giménez i Compte, Carlota. L'Abans: Recull gràfic de la Vall d'Horta (1861 - 1978). El Papiol: Efadós, juny 2012. ISBN 978-84-15232-22-3.
* ↑ «Nomenclàtor dels carrers». Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Can Gras». Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 «Història de l’antiga plaça major d’Horta». Betevé, 13-03-2014.
* 1 2 «Rutes històriques per Horta-Guinardó. Plaça Santes Creus (antiga plaça Major)». Ajuntament de Barcelona.
# Petita flor

Petita flor (originalment en francès, Petite Fleur) és una pel·lícula de 2022 dirigida per Santiago Mitre adaptada de la novel·la homònima d'Iosi Havilio. Es tracta d'una coproducció internacional francesa, argentina, belga i espanyola. S'ha doblat al català.

## Sinopsi

A Clarmont d'Alvèrnia, en José, un dibuixant argentí, i la seva companya Lucie veuen com la seva vida de parella es capgira pel naixement d'una filla. Un dijous, en José mata el seu veí Jean-Claude, embogit per sentir la cançó Petite Fleur de Sidney Bechet. Però l'endemà, el veí encara és viu.

## Repartiment

* Daniel Hendler: José
* Vimala Pons: Lucie
* Melvil Poupaud: Jean-Claude
* Sergi López: Bruno
* Françoise Lebrun: la mare Agnès

## Referències

* ↑ «Petite Fleur». [Consulta: 20 juny 2022].
* ↑ Petita flor a la Base de dades de cinema en català
* ↑ «Petita flor». ésAdir. [Consulta: 17 desembre 2022].
* ↑ Emilio Meslet «Fleur de carnage». L'Humanité Magazine, 810, 09-06-2022, pàg. 41.

## Enllaços externs

* Tràiler en català
# Petita giga per a teclat (Mozart)

La Petita giga per a teclat en sol major, K. 574, (títol original: Eine Kleine Gigue in G for Keyboard, K. 574) és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart, escrita en maig de 1789 durant la seua estada a Leipzig. La peça està redactada al quadern de l'organista de la cort de Leipzig, K. I. Engel, com a homenatge a Johann Sebastian Bach.

## Anàlisi

La peça està escrita per a piano sol, i consta de trenta-vuit compassos. Està escrita en compàs de 6/8, i presenta traces pròpies de l'estil barroc i de moltes obres de Bach. Però així i tot, estilísticament, segueix una línia bastant autònoma de la resta d'obres i, en efecte, és diferent a qualsevulla de les altres obres que Mozart havia escrit fins llavors.

## Referències

* ↑ Kinderman, William. Mozart's Piano Music. Oxford: Oxford University Press, 2006. ISBN 0-19-510067-0.

## Enllaços externs

* Gigue for piano in G major ("Eine kleine Gigue"), K. 574. Artículo de Brian Robins (anglès)
* Pequeña giga en sol mayor, KV 574: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Adam Krzeminski

Adam Krzeminski (Radecznica, Polònia, 1945) és un periodista polonès. És editor des de 1973 de Polityka, el setmanari més influent de Polònia. Va estudiar Filosofia germànica a Varsòvia i a Leipzig, i s'ha especialitzat en temes relacionats amb la història i l'actualitat de les relacions entre Alemanya i Polònia. Per la seva tasca com a periodista ha rebut diversos premis, entre ells la Medalla Goethe (1993), la Creu Federal del Mèrit de la República Federal d'Alemanya (1996) i el premi d'assaig del PEN Club polonès (1999). És autor d'un llibre d'assaig sobre Polònia al segle XX i d'un volum sobre la relació entre Polònia i Alemanya.

## Referències

* ↑ «Adam Krzeminski». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 13 abril 2016].
# Charlotte et Véronique

Charlotte et Véronique és una pel·lícula dirigida per Jean-Luc Godard, estrenada el 1959.

## Argument

Charlotte i Verònica són estudiants i ocupen el mateix pis a París. Se citen al "Luco", el jardí de Luxemburg. Charlotte, arribada la primera, s'impacienta i es deixa afalagar per un cert Patrick, que la convida a una copa i després queda amb ella. Un cop ha marxat Charlotte, arriba Véronique i és abordada pel mateix Patrick qui li deixa anar el mateix discurs amb una cita per a l'endemà passat. De tornada a casa seva, Charlotte i Verònica evoquen la seva trobada amb el seu Patrick respectiu. Abans d'adonar-se, l'endemà, veient un home abraçar una dona al carrer, que es tracta de la mateixa persona.

## Repartiment

* Jean-Claude Brialy: Patrick
* Anne Colette: Charlotte
* Nicole Berger: Véronique

## Crítica

François Truffaut, que el 1958 és només un crític cinematogràfic, opina favorablement a la revista Cahiers du cinéma aquest brillant curtmetratge rodat en 16 mm. Els simpàtics personatges de les dues noies, Charlotte i Véronique, retornen en les pel·lícules d'altres autors de la Nouvelle Vague, primer Rohmer (en els curts Charlotte et són steak del 1951 on actua un joveníssim – i irreconeixible – Godard, i Veronique et són cancre del 1958). Però també Godard rodarà el 1959 Charlotte et són jules.
Godard havia col·laborat amb produccions Braunberger com a muntador i escriptor d'arguments i diàlegs: els dos es van conèixer gràcies al director Yves Allégret, amic comú; i en les amistats d'aquest darrer Godard troba les dues actrius que actuaran en el curt, Nicole Berger (nora de Braunberger) i la seva amiga Anne Colette. Jean-Claude Brialy és en canvi ja un membre actiu de la banda de cinefils que roda al voltant de Rohmer.

## De la mateixa sèrie

* 1951: Présentation ou Charlotte et son steak d'Éric Rohmer
* 1958: Véronique et son cancre d'Éric Rohmer
* 1958: Charlotte et son jules de Jean-Luc Godard

## Referències

* ↑ «Charlotte et Véronique». The New York Times.
# Luci Pompeu

Luci Pompeu (en llatí Lucius Pompeius o Pompaeus) va ser un militar romà del segle ii aC. Formava part de la gens Pompeia.
Va ser tribú militar l'any 171 aC a l'exèrcit del cònsol Publi Licini Cras, quan aquest lliurava la guerra a Grècia contra el rei Perseu de Macedònia.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 474.
# Paolo Truzzu

Paolo Truzzu (Càller, 25 de juliol de 1972) és un polític italià i alcalde de Càller des de juny de 2019. Fins a la seva elecció com a alcalde de Càller, va ser regidor regional de Sardenya.

## Referències

* ↑ Foschi, Paolo «Cagliari, da impiegato comunale a primo cittadino: il percorso di Truzzu, sindaco “dal territorio”». Corriere della Sera, 17-06-2016 [Consulta: 18 juny 2016].
# Adalbert I d'Ostrevent

Adalbert I o Adalbald d'Ostrevent († 642) fou un comte de Douai en començar el segle VII. També és conegut com a Albert d'Ostrevent. És venerat com a sant per diverses confessions cristianes.
No s'ha de confondre amb el beat Adabald o Adalbert II d'Ostrevent († 790), casat amb santa Regina de Denain, i pare de Santa Regenfreda o Renfroia de Denain (festa el 22 d'abril) i altres 9 filles.

## Biografia

Era net de Gertruda d'Hamage. Tenia una posició elevada a la cort del rei Dagobert I. El 630 va fundar el monestir de monjos de Marchiennes. El 632 es va casar amb una princesa d'Aquitània, Rictruda de Marchiennes.
El matrimoni va tenir quatre fills, també venerats com a sants:
* Eusèbia d'Hamage
* Adalsinda d'Hamage
* Maurant de Douai
* Clotsinda d'Hamage.
Fou assassinat en condicions que resten obscures, quan complia una missió a Gascunya, el 642. La seva esposa va convertir el monestir de Marchinennes en doble (de monjos i monges), i hi va ingressar, essent-ne abadessa.

## Veneració

El seu cos fou retornat a Flandes i enterrat a Saint-Amand-les-Eaux, antigament Elnone (Nord), després les restes foren portades a Douai. Venerat com a màrtir, fou declarat sant per l'Església i la seva festa se celebra el 2 de febrer (la seva mort) i el 2 de maig (trasllat de les relíquies a Douai el 1221).

## Referències

* ↑ «St. Adalbald of Ostrevant - Saints & Angels» (en anglès). catholic.org. [Consulta: 3 abril 2022].
* ↑ Guiley, Rosemary. The Encyclopedia of Saints (en anglès). Infobase Publishing, 2001, p. 1. ISBN 978-1-4381-3026-2.
* ↑ Molinier, Auguste «523. Rictrudis (S.), première abbesse de Marchiennes». Collections numériques de la Sorbonne, 1, 1, 1901, pàg. 152–153.
# Sosnovka (Atkarsk)

* Per a altres significats, vegeu «Sosnovka».
Sosnovka (en rus: Сосновка) és un poble de l'óblast de Saràtov, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 43 habitants. Pertany al districte municipal d'Atkarsk.

## Referències

* ↑ «Саратовская губерния. Список населенных мест по сведениям 1859 года». Arxivat de l'original el 2018-02-28.
* ↑ «Списки населенных мест Саратовской губернии. Аткарский уезд / Оценочно-стат. отд. Сарат. губ. зем. управы. — Саратов, 1914». Arxivat de l'original el 2017-11-12.
* ↑ «Aleksandrovka». GeoNames. Arxivat de l'original el 2018-03-03.
# Magda Bandera

Magdalena Bandera Conejo (Sant Boi de Llobregat, 8 de desembre de 1970), més coneguda com a Magda Bandera, és una periodista i escriptora catalana.
Llicenciada en Periodisme per la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB), va cursar un Postgrau en Periodisme Digital a la Universitat Oberta de Catalunya. Ha treballat per a diversos mitjans escrits i audiovisuals, entre els quals, La Vanguardia, El Periódico de Catalunya, Playboy, Marie Claire, Ona Catalana i La Sexta. Ha estat col·laboradora en diversos mitjans, com ara Catalunya Ràdio, TV3 o la Cadena Ser.
Des de la seva aparició, el setembre de 2007, treballa al diari Público, des d'on va impulsar el Decàleg per informar sobre la violència de gènere i el seu manual de redacció. També hi va coordinar des dels seus inicis la secció Femenino Plural sobre igualtat i feminisme. Des de 2015 és directora de La Marea, publicació de la qual ja era coordinadora editorial des que es fundà, al 2012. És editora de Climàtica, la primera revista especialitzada en l'escalfament global.

## Obra

És autora dels llibres No somos estúpidos (Arcopress i Edicions 62, 2006) juntament amb Mònica Artigas, Custodia compartida (2005), Hijos de guerra (DeBols!llo, 2002), Turbadísimos (Martínez Roca, 2002), 33 tristes traumas (Plaza & Janés, 2001), Haciendo aguas (DeBolsillo, 2000), El síndrome de mi Estocolmo (Plaza & Janés, 1999) i 39 veces la primera vez (DVD, 1999).

## Premis

L'any 2017 va rebre el premi Prensa Mujer i, dos anys més tard, el premi Bones Pràctiques en Comunicació no sexista de l'Associació de Dones Periodistes de Catalunya per la seva tasca informativa sobre les conseqüències de la violència masclista.
Al 2020 fou premiada per l'Institut de Drets Humans de Catalunya-IDHC, amb la menció especial als mitjans de comunicació del Premi Solidaritat 2019, que reconeix la seva trajectòria professional com a «pionera en la introducció en l'agenda mediàtica de temàtiques imprescindibles per al coneixement i la defensa dels drets humans, especialment dels drets de les dones». I el «paper destacat en de l'adopció de tractaments informatius respectuosos amb els drets humans, impulsant diversos projectes periodístics orientats a una cobertura responsable de les violències masclistes».

## Referències

* ↑ «La mirada íntima i personal de Magda Bandera obre els actes més tradicionals de la festa». Eix diari, 05-08-2005. [Consulta: 3 novembre 2020].
* 1 2 3 4 «Magda Bandera». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 23 març 2016].
* ↑ «Magda Bandera, directora de 'La Marea', premiada por el Institut de Drets Humans de Catalunya». La Marea, 10-01-2020. [Consulta: 3 novembre 2020].