OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# South Fork (Colorado)

South Fork és una població dels Estats Units a l'estat de Colorado. Segons el cens del 2000 tenia 604 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, South Fork tenia 604 habitants, 274 habitatges, i 187 famílies. La densitat de població era de 98,4 habitants per km².
Dels 274 habitatges en un 25,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 58% hi vivien parelles casades, en un 8,8% dones solteres, i en un 31,4% no eren unitats familiars. En el 27,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,2 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,63.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21,7% tenia menys de 18 anys, un 7,1% entre 18 i 24, un 24,5% entre 25 i 44, un 29,1% de 45 a 60 i un 17,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 43 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 99,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 36.667 $ i la renda mediana per família de 45.417 $. Els homes tenien una renda mediana de 32.188 $ mentre que les dones 19.063 $. La renda per capita de la població era de 26.128 $. Entorn del 4,1% de les famílies i el 6,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- South Fork». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 1r agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- South Fork». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 1r agost 2010].
# Àlbum musical

Un àlbum musical (anglicisme) és una col·lecció de cançons o composicions musicals relacionades entre si i que són distribuïdes al públic. La manera més habitual és la distribució comercial, encara que alguns artistes venen els seus àlbums directament al públic durant els concerts o als seus llocs web.
Les pistes d'un àlbum poden estar relacionades per un tema comú, una ambientació musical determinada o un tipus de música concret. També poden estar pensades per a expressar un missatge unificat o contar una història (com en el cas d'un àlbum conceptual). Pot ser també que l'àlbum només sigui una forma d'agrupar els enregistraments fets durant un determinat temps o en un determinat lloc, o enregistraments els drets comercials dels quals són controlats per una única companyia discogràfica.
Un àlbum es pot llançar al mercat en multitud de formats, com ara en CD, DVD, casset, disc fonogràfic, MP3, AAC o en forma de flux de dades

## Vegeu també

* Discos en català publicats el 2009
# Altini Dasi

Altini Dasi (llatí: Altinius Dasius) va ser un dirigent de la ciutat d'Arpi durant la Segona Guerra Púnica.
Els cònsols Tiberi Semproni Grac i Quint Fabi Màxim van establir posicions a Lucània i la Pulla contra Hanníbal l'any 213 aC. A la nit, Altini Dasi va anar al campament romà i va oferir entregar la ciutat d'Arpi a canvi d'una recompensa. Fabi Màxim va consultar amb els seus oficials i va saber que en una altra ocasió ja havia traït als romans. No hi va confiar i el va retenir en custodia fins al final de la guerra. Com que no va tornar a la ciutat es va sospitar el que passava a Arpi i els fets van arribar a orelles d'Hanníbal que va confiscar la seva propietat i va fer enterrar vius la seva mare i els seus fills.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Dasius, Altinius». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 16 octubre 2022].
# Església Vella

«Església Vella» té aquests significats:
* Església Vella o Església del Salvador (Iecla)
* Església vella de Delft, edifici religiós d'estil gòtic que data de 1246, i és l'església parroquiana més antiga de Delft
* Església vella de les Coves de Vinromà, a la comarca de la Plana Alta
* Església vella de Miravet
* Església Vella del Pont de Suert
* Església vella de Sant Bartomeu del Grau, antiga església parroquial de Sant Bartomeu del Grau (Osona)
* Església vella de Sant Joan de Vilatorrada
* Església vella de Sant Salvador de Gerb, església del castell de Gerb, municipi d'Os de Balaguer (Noguera)
* Església vella de Santa Eulàlia de Gironella, edifici d'estil gòtic dels segles XIII-XIV
* Església vella de Santa Maria d'Aguilar
* Església vella de Santa Maria de Merola, església romànica del lloc de Merola, al municipi de Puig-reig (Berguedà)
* Església vella de Sant Martí, edifici d'estil gòtic amb influències del renaixement al municipi de Cerdanyola del Vallès (Vallès Oriental)
* Església vella de Sant Pere d'Alfarràs
* Església vella de Sant Pere de Navata, església al municipi de Navata (Alt Empordà)
* Església vella de Sant Pere de Viladecavalls, església del poble de masies disperses de Viladecavalls de Calders, del terme municipal de Calders (Moianès)
* Església Vella de Sant Vicenç, església gòtica al municipi de Tossa de Mar (Selva)
* Església vella de Xert
* Mas de l'Església Vella, església convertida en mas al veïnat de Requesens (Alt Empordà)
# Forn (Corçà)

El Forn és una obra de Corçà (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Forn situat en una de les façanes de can Dalmau, al poble de Matajudaica. És de planta rectangular i sobresurt de l'edifici al qual pertany, cap a la part exterior, al carrer. El forat d'entrada es conserva a l'interior de l'edifici.
Està construït amb els mateixos materials en que la casa està feta, és a dir amb pedra i morter de calç. La coberta actual és de fibrociment.

## Història

La coberta anterior de teula àrab ha estat substituïda fa poc per una de "Uralita".

## Referències

* 1 2 3 «Forn». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 14 gener 2019].
# Lapeirousia

Lapeirousia és un gènere de plantes amb flors dins la família Iridaceae. És endèmic de l'Àfrica subsahariana. Aproximadament un terç de les espècies d'aques gènere es presenten al tipus de vegetació del fynbos.

## Etimologia

El nom del gènere Lapeirousia, que va ser descrit per Pierre André Pourret a Mém. Acad. Sci. Toulouse 3 : 79 (1788); Bak. In FC. 6 : 88 (1896) in part; Goldblatt in Contrib. Bol. Herb. 4 : 1 (1972); Sölch & Roessl. in FSWA. 155 : 6 (1969). Chasmatocallis Foster in Contrib. Gray Herb. 127 : 40 (1939). el va donar en honor del seu amic el botànic Philippe-Isidore Picot de Lapeyrouse. De vegades s'ha escrit el nom del gènere amb altres variants com "Lapeyrousia".

## Descripció

Lapeirousia són plantes que tenen un corm, normalment petit i les seves fulles són caducifòlies. Les fulles són basals, sovint solitàries. La inflorescència és una espiga. El tub floral pot ser curt o molt llarg, prim o cilíndric adaptat a la pol·linització per part de dípters de llengua molt llarga o bé tenir la forma d'embut. El fruit és una càpsula membranosa que conté moltes llavors petites.

## Rellevància

Aquestes plantes tenen un interès considerable des del punt de vista biològic i evolutiu per la seva adaptació a pol·linitzadors particulars com els dípters de la família Tabanidae, Acroceridae, Bombyliidae i més espectacularment a la dels Nemestrinidae.
Els corms de diverses espècies del gènere es collien com un aliment important en les societats de caçadors-recol·lectors (per exemple en els Khoisans).

## Taxonomia

* Lapeirousia abyssinica Baker
* Lapeirousia aculeata Sweet
* Lapeirousia anceps Ker Gawl.
* Lapeirousia angolensis (Baker) R.C.Foster

## Referències

* ↑ Dyer, R. Allen, “The Genera of Southern African Flowering Plants”. ISBN 0 621 02854 1, 1975
* ↑ Chittenden, Fred J. Ed., Royal Horticultural Society Dictionary of Gardening, Oxford 1951
* ↑ Kearns, Carol Ann. Flies and Flowers, an Enduring Partnership. Wings, Fall, 2002
* ↑ Manning, John. Field Guide to Fynbos. Cape Town: Struik Publishers, 2008. ISBN 9781770072657.
# Pseudohalogen

Els Pseudohalogens són compostos inorgànics binaris de la forma general XY, on X és un grup cianur, cianat, tiocianat, etc., i Y és qualsevol dels X, o un vertader halogen. No totes les combinacions són estables. Els exemples inclouen el cianogen, (CN)₂, i el ICN. Aquests anions es comporten com a halogens i la presència d'enllaços dobles o triples no pareixen afectar el seu comportament químic.
Els nanoclusters d'alumini (sovint esmentats com a superàtoms) són de vegades considerats pseudohalogens perquè, també, es comporten com a ions halurs, formant Al$_{13}$I₂$^−$ (anàleg al I₃$^−$) i composts similars. Això és degut als efectes de l'enllaç metàl·lic a escales petites.
Un altre complex pseudohalogen és el dicobalt octacarbonil, Co₂(CO)₈. Aquesta substància pot ser considerada com a dímer de l'hipotètic tetracarbonil de cobalt Co(CO)₄. Aquest compost pot ser reduït al "pseudo- halur", tetracarbonilcobaltat, Co(CO)₄$^-$. L'àcid HCo(CO)₄ és de fet completament un àcid fort, encara que la seva baixa solubilitat el fa no tan fort com el vertader àcid halohídric.

## Referències

* New Scientist, issue 2495 (16th April 2005), pàg. 30-33, "A new kind of alchemy", Philip Ball.
# Catedral d'Alexandre Nevski (Bakú)

La catedral Alexandre Nevski (en rus: Александро-Невский Собор, àzeri: Aleksandr Nevski Başkilsəsi, sovint anomenada Qızıllı kilsə, L'Església daurada) va ser la principal catedral ortodoxa russa a Bakú, quan va ser construïda (1898), fins a la seva destrucció el 1936 durant l'era de Stalin. La catedral també és coneguda com la basílica ortodoxa més gran mai construïda al sud del Caucas.

## Construcció

El 1878, l'aleshores governador rus de Bakú, Valeriana Pozen, va expressar la seva preocupació per la creixent escassetat d'espais de pregària per a la comunitat ortodoxa de la ciutat. El sant sínode de l'Església russa del moment aprovà per majoria donar suport a la idea de construir una nova catedral, i va suggerir que hauria de ser erigida al carrer de Sant Persidskaia (actual Sant Mukhtarov), en un solar existent arran de la demolició d'un antic cementiri musulmà. Això va suposar un debat de deu anys entre les autoritats i la comunitat musulmana de Bakú, i se'n descartaren finalment les altres alternatives.
El 8 d'octubre de 1888, l'emperador Alexandre III i la seva família (incloent-hi el seu fill gran, el futur emperador Nicolau II) va visitar Bakú per a la cerimònia de col·locació de la primera pedra. A la cerimònia van assistir representants de les comunitats cristiana, musulmana i jueva de Bakú.
La catedral formà part d'un conjunt de temples construïts al llarg de l'Imperi rus en honor de sant Alexandre Nevski, considerat salvador de l'ortodòxia. Va ser dissenyada per l'arquitecte d'origen alemany Robert Marfeld i el seu aprenent, l'arquitecte polonès Józef Gosławski. La catedral Alexandre Nevski va ser presa com a model per a la posterior construcció de l'exterior i l'interior de la catedral de Sant Basili i la catedral de Crist Salvador, respectivament. Tanmateix, el finançament proporcionat per l'emperador no fou suficient per acabar-ne la construcció, i les donacions per valor de 200.000 rubles dels habitants de Bakú van fer possible la continuació de les obres. Cal destacar que, malgrat els desacords inicials, al voltant del 75% d'aquests diners van ser donats per musulmans, incloent-hi 10.000 rubles pagats per Zeynalabdin Taghiyev. Altres 10.000 rubles van ser proporcionats per la comunitat jueva de Bakú. La construcció de la catedral va ser finalment completada el 1898. Les seves cúpules, creus i l'arc principal es van fer d'or pur.

## Destrucció

La catedral Alexandre Nevski seguia sent el principal centre de la vida ortodoxa a l'Azerbaidjan a principis de l'era soviètica, i el 1936 les autoritats estalinistes n'ordenaren la destrucció amb dinamita, de manera conjunta amb la capella de Sant Bartomeu. L'emplaçament de la catedral és ocupat actualment per l'Escola de Música Bulbul.

## Referències

* ↑ «Catedral d'Alexandre Nevski (Bakú)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ (rus) La Catedral Alexandre Nevski per Manaf Suleimanov. The Past Days. 1990. (data d'accés 30-07-09)
# Carmina Ordóñez

Carmen Cayetana Ordóñez González, més coneguda com a Carmina Ordóñez (Sevilla, 2 de maig de 1955 - Madrid, 23 de juliol de 2004) fou una de les reines de la premsa del cor espanyola. Tenia el renom de la divina per la seva més coneguda frase: "Estoy divinamente" (estic divinament).
Era filla del matador de bous Antonio Ordoñez. Es va casar amb el Paquirri amb qui va tenir dos fills, i més tard tingué un altre fill d'un altre matrimoni. Coneguda per la seva addicció a les drogues i les nombroses relacions sentimentals que mantingué, era protagonista habitual de reportatges en la premsa del cor, i col·laboradora en diversos programes de televisió de la mateixa temàtica. Es confessava catòlica, particularment devota de la Mare de Déu del Rocío, a la qual anava en romeria tots els anys convertint-se en el centre d'atenció, i també admiradora del toreig. Va morir de sobredosi a la banyera del seu domicili a Madrid.

## Enllaços externs

* Perfil a Hola.com (castellà)
* Fitxa a Geneall (castellà)
# Casal al carrer Josep Gallés, 11 (Castellterçol)

El Casal al carrer Josep Gallés, 11 és una obra de Castellterçol (Moianès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casal que fa cantonada, amb façana al carrer Josep Gallés i al carrer del Call de l'Escudella. Consta de planta baixa, pis i golfes. La coberta és a dues vessants. El portal d'entrada és d'arc de mig punt adovellat i les finestres i balconades són rectangulars amb dintells de pedra.

## Història

Al segle xvii, amb la creació del gremi de peraires i el negoci de la neu, la població va experimentar una notable creixença.

## Referències

* 1 2 «Casal al carrer Josep Gallés, 11». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2017].
# Àlbum recopilatori

Un àlbum recopilatori (també anomenat com àlbum de compilació o simplement compilació) és un àlbum musical que inclou cançons o melodies amb similars característiques. La compilació llançada pot pertànyer a un cantant, músic, o banda, com també ser de diversos artistes barrejats en un sol treball. Alguns tipus d'àlbums compilació bàsics són:
# Casa al passeig del Remei, 17 (Caldes de Montbui)

La Casa al passeig del Remei, 17 és una casa eclèctica de Caldes de Montbui (Vallès Oriental) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És una casa unifamiliar entre mitgeres, amb jardí a la part posterior, de planta baixa i pis. Es pot considerar com una casa d'estiueig. L'edifici té una estructura de murs de càrrega, amb forjats unidireccionals de biguetes, possiblement de fusta. Té una coberta plana i transitable. Presenta un clar ordre de façana en la disposició i tipus de forats. La composició d'aquesta es realitza segons tres eixos verticals que ordenen els forats, amb un clar eix de simetria, que marca en una posició central l'accés i la balconera principal. Hi ha una disminució dels forats segons l'alçada, i aquests presenten unes proporcions rectangulars clarament verticals. El remat superior es produeix mitjançant una cornisa i una barana de pedra a manera de balustrada. L'acabat de la façana és arrebossat i presenta a l'entorn dels forats un realçat sobre el pla de la façana del mateix material.

## Història

La casa, per l'estil i els sistemes emprats en la construcció, així com la data d'urbanització del passeig del Remei, es construeix a finals del segle xix o principis del XX. El passeig del Remei es realitzà als voltants del 1860 i es pavimentà entre els anys 1918 i 1919. El passeig porta a l'ermita de la qual pren el nom. Les edificacions del passeig es realitzaren principalment a finals del segle XIXi principis del XX, encara que posteriorment s'han dut a terme força modificacions, sobretot en l'interior de les cases, però no han fet desmerèixer gaire la imatge del conjunt urbà.
L'arquitectura és força homogènia, sobretot en la tipologia de habitatges unifamiliars d'estiueig entre mitgeres. Les alçades són principalment de dues o tres plantes. És un dels espais urbans més peculiars i representatius de la vila de Caldes, amb unes característiques històriques molt pròpies.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa al passeig del Remei, 17». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 desembre 2016].
# Casa als Porxos (Lleida)

La Casa als Porxos és una obra amb elements noucentistes de Lleida inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici en xanfrà de planta baixa i quatre pisos, amb porxos als baixos. El tractament del parament és plà, amb obertures alineades verticalment i esgrafiats emmarcant-les. L'accés als pisos és per una caixa d'escales, i l'accés a l'edifici per sota els porxos. Destaquen la barbacana de fusta i l'esgrafiat amb una representació d'Esculapio.
Als porxos hi ha voltes, l'estructura és de fusta, existeixen murs de càrrega i la coberta és de teula àrab.

## Història

A l'esgrafiat hi figura la data de 1931. Ha perdut la intensitat del color.

## Referències

* 1 2 3 «Casa als Porxos». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 7 juny 2020].
# Castell de la Fava

El castell de la Fava (en sard: casteddu de sa Fae, en italià: castello della Fava) és una fortificació militar situada al cim del turó que domina el municipi de Posada, província de Nuoro, al nord-est de l'illa de Sardenya. Gràcies a la seva posició elevada podia controlar la plana circumdant, la desembocadura del riu Posada i gran part de la costa oriental de Sardenya.

## Història

Construït al segle xiii per la família Pisan Visconti, just al límit del Jutjat de Gallura, al que pertanyia, i el d'Arborea, va estar controlat alternativament tant pels sobirans de Gallura com pels d'Arborea. L'any 1324 passà als catalano-aragonesos i, després d'uns parèntesis temporals durant els quals tornà a les possessions d'Arborea, el castell i el poble de Posada tornaren novament a mans ibèriques l'any 1409, per ser concedits després com a feu l'any 1431 a la família Carroz i elevat al rang de Baronia.
El nom prové de la llegenda que cap al 1300 una flota turca (o sarraïna) va assetjar Posada intentant conquerir-la a causa de l'esgotament i la fam. Per enganyar els assetjadors, els habitants del poble fortificat, ja esgotats i incapaços de resistir la batalla, van fer menjar a un colom un grapat de faves, que és el que quedava dels seus aliments. Abans d'alliberar-lo en vol, el van ferir. L'ocell va caure al campament enemic amb l'estómac ple: els àrabs van notar l'estranya inflor i també l'abundant menjar, provocant que sobrevaloressin els recursos del castell i van renunciar al setge.

## Descripció

El castell està construït amb carreus de pedra mal treballada. Estava envoltat per 3 muralles escalonades seguint el relleu del turó, i al centre hi havia el pati d'armes, sobre 3 grans cisternes per a recollir l'aigua de pluja, i amb la torre torre quadrada al mig, que encara ara es pot veure. La torre, de 20 metres d'alçada, té l'accés a un nivell elevat, al que s'hi accedia per una escala de fusta o de corda. Actualment hi ha una escala de ferro. Dividida en 3 plantes, la part superior estava coronada amb merlets.

## Referències

* 1 2 3 «Castell de la Fava» (en italià). Patrimonio Culturale Sardegna.
* ↑ «Castell de la Fava» (en italià). Sardegna Turismo.
# Casa senyorial dels Garcés de Marcilla

La Casa senyorial dels Garcés de Marcilla és un edifici en la localitat de Torre Alta, en el terme de Torre Baixa, Racó d'Ademús (País Valencià). Consta de dues parts ben diferenciades. D'una banda es troba la casa pròpiament dita, amb una senzilla portada amb arc de mig punt de pedra tallada i nombroses obertures en la seva façana, alguns dels quals no pertanyen a la concepció original de l'edifici. No obstant això, l'element més interessant és la torre que sobresurt en altura sobre la resta d'edificacions i que va donar nom al lloc. Es tracta d'una construcció de planta rectangular, de gruixuts murs de maó, amb quatre nivells, l'últim dels quals encara conserva les restes de les bigues del cadalse corregut de fusta que circumdava originalment aquesta última planta i que tenia funcions defensives.

## Història

Encara que les terres del Racó d'Ademús van estar des del segle xiii sota el domini directe de la Corona, va haver, no obstant això, dues excepcions: els petits senyorius de Torrealta i de Torre Baixa. Possiblement el seu origen, encara poc estudiat, està en la donació real de sengles alqueries a senyors territorials, les famílies dels quals van intervenir en la conquesta del Racó d'Ademús.
El senyoriu de Torrealta es va configurar alienant una minúscula part del Terme General d'Ademús i la família que va ostentar la possessió des dels seus orígens van ser els Garcés de Marcilla, cognom molt documentat, que apareix ocupant diversos càrrecs oficials en les dues viles històriques, Castielfabib i Ademús.
La sort que va córrer l'edifici en la història contemporània és similar al seu semblant de Torre Baixa. Amb la supressió dels senyorius i les lleis desamortitzadores del segle xix, la vella casa pairal dels Garcés de Marcilla i la seva torre va passar a ser propietat de diversos veïns fins avui dia, que roman en mans privades.

## Referències

* Fitxa de la Direcció General de Patrimoni Artístic de la Generalitat Valenciana
# Pàvlovka (Bélgorod)

* Per a altres significats, vegeu «Pàvlovka».
Pàvlovka - Павловка (rus) - és un poble (un khútor) de l'óblast de Bélgorod, a Rússia. El 2010 tenia 11 habitants. Pertany al districte (raion) de Valuiki.

## Referències

* ↑ «Kasenovka» (en anglès). GeoNames. Arxivat de l'original el 2022-03-26. [Consulta: 26 març 2022].
* ↑ «Инвестиционный паспорт муниципального района «Город Валуйки и Валуйский район» Белгородской области». Официальный сайт Администрации Валуйского района Белгородской области.
* ↑ Koriakov, I. B. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»». Arxivat de l'original el 2021-10-05. [Consulta: 26 març 2022].
# Altiphrynoides

Altiphrynoides és un gènere d'amfibis de la família dels bufònids.

## Taxonomia

| Autor i nom binomials | Nom comú |
| Altiphrynoides malcolmi (Grandison, 1978) | |
| Altiphrynoides osgoodi (Loveridge, 1932) | |

## Referències

* «Amphibian Species of the World 5.1 - Altiphrynoides». [Consulta: 11 abril 2008].
# Estònia al Festival de la Cançó d'Eurovisió 2012

La televisió pública estoniana ERR torna a emprar el format de preselecció oberta, anomenat Eesti Laul, per escollir el seu representant per a l'edició de 2012.

## Organització

L'ens estonià va obrir un període de recepció de propostes des del dia 26 de setembre fins al dia 12 de desembre de 2011. En total, en va rebre 159 propostes. El comité organitzador de la cadena va triar posteriorment els 20 semifinalistes que competiran els dies 18 i 25 de febrer de 2012 per obtenir una de les 10 places de la final, que tindrà lloc el 3 de març de 2012. El guanyador, a més d'obtenir el bitllet per Bakú, serà guardonat amb un premi de 2.000 euros.
La seu de les gales televisades serà el Nokia Concert Hall, a la capital, Tallinn.

## Candidats

Els 20 candidats escollits es van donar a conèixer el 15 de desembre de 2011:
* Malcolm Lincoln - Bye
* Teele Viira - City nights
* Janne Saar - Fight for love
* Pop Maniacs - I don't know
* Erasmus Rotterdamis - Kuu pääle
* Ott Lepland - Kuula
* Liis Lemsalu - Made up my mind
* Lenna - Mina jään
* Milky Whip - My love
* Traffic - Nasa
* Tenfold Rabbit - Oblivation
* Cat Eye - Ride
* Orelipoiss - Zombi
* August Hunt - Tantsulõvi
* Mimicry - The destination
* Soul Militia - The future is now
* Loss Paranoias - Valedetektor
* Birgit Õigemeel - You're not alone
* Soundclear - A little soldier
* Mia - Bon voyage

## Referències

* ↑ Victor Hondal:Estonia: Eesti Laul 2012 final on March 3rd www.esctoday.com (anglès)

## Vegeu també

* Festival de la Cançó d'Eurovisió 2012