OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Pere de Castanyadell

Sant Pere de Castanyadell és una parròquia dins del municipi de Vilanova de Sau, a Osona, situada a 596 m. d'altitud, a la vall de Castanyadell, a les Guilleries.
Esmentada l'any 1099, l'església, originàriament romànica, fou reconstruïda el 1780 en estil barroc i reformada al segle xix. Aquesta restauració del temple coincidí amb el moment de màxima població, amb 26 famílies en el cens de 1885. En l'actualitat és pràcticament despoblada excepció feta de l'antiga rectoria, que ha estat rehabilitada i reconvertida en un establiment de turisme rural.

## Església de Sant Pere

L'església és de planta rectangular i d'una sola nau. És orientada de nord a sud, amb la capçalera a la banda de tramuntana on se situa l'antic fossar. A la banda de migdia s'hi adossa la rectoria i a llevant capelles laterals. El portal està un xic reculat respecte al pur de les capelles. El portal és d'arc còncau, inscrit dins una forma pentagonal, coronat per unes boles que decoren els angles. El portal duu la data 1780. Damunt el portal s'eleva un campanar, cobert a quatre vessants i amb finestres d'arc de mig punt.
Els angles de l'edifici i les obertures són de pedra picada, de gres vermell ben escairat. Roman abandonada i l'interior saquejat.

## Història

Les primeres notícies de l'església advocada a Sant Pere daten del 1099, parròquia independent que, juntament amb les de Santa Maria de Vilanova, Sant Romà de Sau, Sant Andreu de Bancells i Sant Martí de Querós, formava el terme civil de Sau. Castanyadell fou sempre la parròquia que tenia menys feligresia, ja que els habitants se centraven en llocs menys abruptes. Al segle xvi comptava amb 7 famílies, al segle següent el nombre ascendia a 10, als segles XVIII hi vivien 12 famílies. Aquest creixement gradual va portar, al segle xviii, a refer l'església parroquial, donant-li la fesomia actual. Al segle xix fou retocada i actualment roman abandonada i sense culte. El despoblament que pateix la zona és el factor principal del seu abandó malgrat tot s'estan recuperant algunes masies adaptades com a segona residència.

## Referències

* 1 2 3 «Església de Sant Pere de Castanyadell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 desembre 2012].

## Enllaços externs

* «Sant Pere de Castanyadell». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
# Sant Valentí de Salarça

L'església de Sant Valentí de Salarça, o Sant Valentí de Salarsa, està situada al veïnat de Salarça (Beget), admnistrativament dins del terme municipal de Camprodon, al Ripollès, tot i que geogràficament pertany a la subcomarca natural de l'Alta Garrotxa. Està protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Aquesta església està ubicada dalt d'un turonet que presideix tota la vall de Salarça. És una construcció romànica del segle xii, de planta petita amb volta de canó apuntada i absis semicircular al costat de llevant, amb cornisa i finestra central de línies senzilles. La porta d'accés primitiva és a migjorn i està formada per un arc de mig punt, actualment cegada. L'entrada actual es fa per la banda de ponent, on s'afegí al segle xvi o XVII un porxo amb teulat a dues aigües. Sobre aquesta façana oest s'assenta el campanar d'espadanya de dos ulls, amb campanes datades, respectivament, del 1733 i del 1761. al nord, adossada al mur del temple, hi ha l'escala de pedra que mena al campanar.

## Història

Consta que Sant Valentí de Salarça fou consagrat l'any 1168 per Ponç de Monells, bisbe de Tortosa i abat del monestir de Sant Joan de les Abadesses. Del segle xiv hi ha una citació de "Sancti Valentini de Arça", l'any 1362, depenent de la parròquia de Beget. En el decurs de l'any 1977 es van fer obres de restauració per tal d'evitar les humitats que amenaçaven la volta. Durant l'estiu de 2014 la Diputació de Girona hi va invertir 20.000 € per reforçar parets i teulada. L'ermita està situada en un turó de terrenys argilosos i és afectada pels moviments sísmics que de manera regular hi ha a la comarca.
El dissabte després a l'Ascensió, a la vigília de Pentacosta, se celebra l'Aplec i Festa de Salarça, amb una Paralitúrgia, benedicció de cavalls i cant dels Goigs, seguit de sardanes i arrossada popular.
El 7 d'abril de 2018 es van inaugurar unes noves obres de restauració per a, entre d'altres, evitar filtracions d'aigua a través del teulat i els fonaments, així com reforçar l'estructura malmesa pels terratrèmols.
* Cobert i campanar d'espadanya
* Costat nord de l'ermita
* Costat nord del porxo
* Porxo

## Referències

* 1 2 «Església de Sant Valentí de Salarça». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r agost 2012].
* ↑ «La Diputació destinarà 106.000 euros a restaurar sis monuments del Ripollès». ElRipollès.info, 06-02-2014 [Consulta: 20 agost 2014].
* ↑ Valeri, Xavier «Els moviments sísmics obliguen a reparar una ermita a Camprodon». Diari de Girona, 21-08-2014 [Consulta: 25 agost 2014].
* ↑ «Goigs a sant Valentí de Salarça». [Consulta: 2015].
* ↑ Redacció Nació Digital. «S'inauguren les obres de restauració de l'església de Sant Valentí de Salarça». Nació Digital. [Consulta: 23 abril 2018].
# Hospital de Sant Antoni Abat

L'Hospital de Sant Antoni Abat és un hospital a la ciutat de Vilanova i la Geltrú (Garraf) protegit com a bé cultural d'interès local. L'Hospital de Sant Antoni Abat està format per un conjunt d'edificacions distribuïdes dins d'un extens espai, la construcció de les quals correspon a períodes diferents i a les necessitats d'ampliació derivades del canvi de funció experimentat per la construcció, que en el seu origen fou el convent dels Carmelites de Vilanova i la Geltrú.
Els edificis, en general, consten de planta baixa i pis, amb cobertes planes o inclinades a dues o més vessants. La façana principal del bloc corresponent a les antigues dependències conventuals configura, amb l'església annexa, una petita plaça. Presenta obertures d'arc rebaixat, trencaaigües a les finestres del primer pis, cornisa de separació de les dues plantes, cornisa de coronament i motius ornamentals senzills.
L'actual Hospital de Sant Antoni de Sant Abat va ser en el seu origen un convent, amb església annexa, construït amb motiu de l'establiment a Vilanova dels carmelites, el 1735. La primera pedra va ser col·locada el 1737 i la comunitat es va instal·lar el 1738. L'any 1835 els carmelites van abandonar l'edifici, que fou utilitzat com a caserna. El 1845, l'Ajuntament va sol·licitar autorització per traslladar-hi l'antic hospital del carrer dels Estudis. L'autorització fou concedida el 1847 i, després d'efectuar-hi obres d'adaptació a la nova funció, el trasllat es va realitzar el 30 de març de 1853.
L'edifici va experimentar, en els anys successius, ampliacions i reformes diverses, amb la construcció de nous pavellons. Les obres d'ampliació més remarcables foren els nous pavellons construïts respectivament el 1887, el 1890 i el 1908, projectat aquest darrer per l'arquitecte Josep Font i Gumà. Actualment conté el dispensari municipal, un ambulatori, un centre psiquiàtric, un servei d'urgències de la seguretat social i una clínica particular.

## Referències

* 1 2 3 4 «Hospital de Sant Antoni Abat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 novembre 2012].
# Cementiri de Vilanova i la Geltrú

El Cementiri de Vilanova i la Geltrú és un cementiri catalogat com a monument que es troba al municipi de Vilanova i la Geltrú (Garraf) i està protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Està situat a l'entrada de la ciutat, al costat de la carretera. És un recinte tancat, de planta rectangular, format per diversos elements: un cos d'accés amb portes centrades d'arc de mig punt i dependències als costats; una capella neoromànica situada a la part central i diversos monuments funeraris, panteons i nínxols, als quals es pot arribar per diversos passeigs i zones enjardinades. Hi ha elements remarcables, com els monuments de la família Ortoll Junqué, realitzat per Domènech i Estapà, el de Víctor Balaguer. A més, hi ha sebollits:
* el poeta Manuel de Cabanyes, al panteó de la família Marquès i de Cabanyes.
* el pintor Joaquim Mir.
* el polític i empresari Francesc Gumà i Ferran, al panteó familiar.
* el ballarí i coreògraf Joan Magriñà i Sanromà.

## Història

La construcció del cementiri s'inicià l'any 1817. Entre els anys 1819 i 1840 es construí la primera capella.
Del 1855 data l'edifici d'entrada per a serveis del cementiri. El 1874 es va construir una nova capella, projectada per Josep Simó i Fontcuberta, en substitució de l'anterior, enrunada. El 1879 l'enginyer Francesc Lluch i Rafecas va dirigir la construcció dels nínxols i panteons.
El portal d'accés, de Bonaventura Pollés i Vivó, és de 1913. El recinte neutre per a no catòlics és també d'aquest arquitecte. Entre els anys 1961 i 1975 es construïren nous nínxols i els sanitaris públics. L'any 1982 es feu una nova ampliació.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Cementiri de Vilanova i la Geltrú». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 novembre 2012].
# Masia de Can Xicarró

La Masia de Can Xicarró és un monument del municipi de Vilanova i la Geltrú (Garraf) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici aïllat envoltat per una ampli jardí. És de planta quadrada, amb planta baixa, pis, golfes i un cos perimetral de planta baixa i terrat que forma un porxo a la part del davant. La coberta és a quatre vessants i la de les golfes, més alta, a dues. Les façanes tenen una composició simètrica i presenten obertures d'arc de ferradura. Una barana de balustres recorre el terrat del porxo i de les galeries laterals de les cornises sota la qual hi ha inscrit el nom de "Villa Rosa". Les golfes estant formades per un únic cos centrat cobert a dues vessants i amb una finestra geminada. La façana està arrebossada i decorada amb bandes horitzontals simulant maó i pilastres de maó vist. Al conjunt de l'edifici predominen els elements d'inspiració àrab.

## Història

Va ser construïda pel propietari Manuel Olivella a finals del segle xix o principis del XX. El 1914 es va construir el celler a la part posterior de l'edifici. L'any 1942, el propietari de la finca, Joan Raventós i Catasús, va realitzar obres de restauració a la coberta del celler. La finca va ser venuda en parcel·les de manera il·legal, als anys 70, amb la consegüent degradació de l'entorn. S'han fet obres de remodelació al jardí, aixecant el nivell del terra i col·locant baranes de balustres.

## Referències

* 1 2 «Masia de Can Xicarró». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 novembre 2012].
* ↑ Roig i Estradé, Pau; Carbonell i Virella, Vicenç. Masies del Garraf. 1. Vilanova i la Geltrú: El Cep i la Nansa, ©1998-2008, p. 48-49. ISBN 84-85960-24-6.
# Antilocàprids

Els antilocàprids (Antilocapridae) són una família d'artiodàctils endèmica de Nord-amèrica. Els seus parents vivents més propers són els giràfids, dins la superfamília dels girafoïdeus. Totes les espècies de la família estan extintes tret d'una, l'antílop americà (Antilocapra americana). Es tracta d'un animal remugant semblant a un antílop. Presenta petites banyes bifurcades.
Espècies vivents d'artiodàctils (sense comptar els cetacis) :
Regne: Animalia  · Embrancament: Chordata  · Classe: Mammalia  · Infraclasse: Eutheria  · Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Ruminantia :
Família Cervidae :
Família Bovidae :
Família Bovidae (subfamília Caprinae) :
Família Bovidae (subfamília Bovinae) :
Família Bovidae (subfamília Antilopinae) :
Subordre Suina :
Subordre Tylopoda :
Clade Whippomorpha :
# Edifici de la Caixa d'Estalvis de Vilanova

L'Edifici de la Caixa d'Estalvis de Vilanova és un edifici catalogat com a monument del municipi de Vilanova i la Geltrú (Garraf) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici entre mitgeres, de planta rectangular, amb planta baixa i dos pisos sota coberta plana de la que sobresurten una torratxa central i una petita golfa. La façana, de composició simètrica, presenta a la planta baixa una porta central d'accés amb arc escarser i la data de 1866 i dues finestres de la mateixa tipologia. Al primer pis hi ha una balconada de tres obertures i barana sinuosa de ferro forjat. La peanya té mènsules de suport de ferro i entramat metàl·lic amb rajola. Al segon pis hi ha tres balcons similars als del pis inferior però més senzills. L'edifici és coronat amb una barana llisa amb esgrafiats que simulen una balustrada. Són remarcables també els esgrafiats que decoren els murs exteriors del primer pis, que representen al·legories del treball i de la família.

## Història

L'any 1865 el propietari, Bonaventura Sans, va fer la sol·licitud e permís d'obres segons projecte del mestre d'obres Josep Fabrés. L'edifici, plantejat inicialment com a habitatge unifamiliar, ha experimentat al llarg dels anys adaptacions a diferents usos. Així, el 1907 s'hi instal·là la Caixa d'Estalvis de Vilanova i el 1919 l'arquitecte J. F. Ràfols projectà la reforma de la façana, amb esgrafiats de Francesc Domingo.

## Referències

* 1 2 «Edifici de la Caixa d'Estalvis de Vilanova». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 novembre 2012].
# Casernes (Vilanova i la Geltrú)

Les Casernes són un monument del municipi de Vilanova i la Geltrú (Garraf) protegides com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici amb planta en forma de U amb pati central. Consta de planta baixa i un pis. La façana principal és simètrica. La porta principal, de pedra, és d'arc rebaixat i té un escut a la clau. La resta d'obertures de la planta baixa són també d'arc molt rebaixat. El primer pis és ocupat, en bona part, per un balcó corregut, centrat, amb obertures allindanades aparellades dues a dues. Dos cossos laterals, més elevats, tenen una obertura vertical que ocupa els dos pisos i estan coronats amb un frontó d'arc rebaixat. La façana principal és arrebossada i pintada, mentre que les laterals presenten el paredat comú vist.

## Història

La idea de construir les casernes va sorgir perquè els vilanovins no volien allotjar a casa seva les tropes, imposició donada pel decret de Nova Planta del segle xviii. Per tal que el projecte es portés a terme havien de pagar una part proporcional de les seves collites. L'obra, projectada el 1750 per l'enginyer militar Miquel Moreno, es començà construir un any més tard i es va paralitzar el 1771 sense haver-la acabat El 1939 es va fer un projecte de reforma per tal d'acabar-lo. El 1956-57 es reformà per tal de condicionar-lo per a pavelló esportiu. El 1982 l'arquitecte Pere Marsé i Ferrer projectà l'ampliació i unes noves reformes per a ubicar-hi l'escola Municipal d'Art.

## Referències

* 1 2 3 «Casernes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 novembre 2012].
# Dasypus

Dasypus és un gènere d'armadillos de la família dels dasipòdids. És l'únic gènere vivent de la subfamília dels dasipodins i conté les següents espècies:
* Armadillo de nou bandes, Dasypus novemcinctus
* Armadillo de set bandes, Dasypus septemcinctus
* Armadillo de musell llarg meridional, Dasypus hybridus
* Armadillo de musell llarg septentrional, Dasypus sabanicola
* Armadillo de musell llarg de Kappler, Dasypus kappleri
* Armadillo de musell llarg pelut, Dasypus pilosus
* Armadillo de musell llarg de Yepes, Dasypus yepesi
* Dasypus bellus †
Espècies vivents de cingulats :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Xenarthra :
Família Chlamyphoridae :
Família Dasypodidae :
Categoria :
# Cinocefàlids

Els cinocefàlids (Cynocephalidae) formen l'única família vivent en l'actualitat de l'ordre dels dermòpters (lèmurs voladors). Comprèn dos gèneres monotípics, és a dir, amb una única espècie a cada gènere. Una de les espècies, el lèmur volador de les Filipines (Cynocephalus volans), és considerada vulnerable.
# Tenrec orellut

El tenrec orellut (Geogale aurita) és una espècie de tenrec. És endèmic de Madagascar. Habita els boscos secs tropicals o subtropicals i les zones arbustoses seques tropicals o subtropicals. Està amenaçat per la pèrdua d'hàbitat.
Espècies vivents d'afrosorícides :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Eutheria · Superordre Afrotheria :
Subordre Tenrecomorpha (tenrecs) :
Subordre Chrysochloridea (talps daurats) :
Categoria :
# Microgale jobihely

Microgale jobihely és una espècie de tenrec del gènere Microgale que viu al massís de Tasratanana al Madagascar, en boscos tropicals a una altitud de 1420–1680 metres per sobre el nivell del mar. Segons les dades genètiques, aquesta és l'espècie més propera al tenrec musaranya de Cowan (M. cowani). L'etimologia del seu nom prové d'un dialecte nord del malgaix i és una combinació de les paraules joby "fosc" i hely "petit". Se li donà aquest nom perquè M. jobihely és precisament un animal petit i fosc.
Espècies vivents d'afrosorícides :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Eutheria · Superordre Afrotheria :
Subordre Tenrecomorpha (tenrecs) :
Subordre Chrysochloridea (talps daurats) :
Categoria :
# Tenrec ratllat de les terres altes

El tenrec ratllat de les terres altres (Hemicentetes nigriceps) és un tenrec insectívor que viu a les terres altes centrals de Madagascar. El seu cos ratllat blanc i negre està cobert d'espines, que posa erectes si se l'espanta. Les espines es poden separar i quedar-se clavades al cos d'un predador curiós. El tenrec ratllat de les terres altes utilitza el seu llarg musell per excavar sota fulles i escorça, buscant cucs de terra, el seu aliment principal.
Espècies vivents d'afrosorícides :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Eutheria · Superordre Afrotheria :
Subordre Tenrecomorpha (tenrecs) :
Subordre Chrysochloridea (talps daurats) :
Categoria :
# Tenrec musaranya cuallarg

El tenrec musaranya cuallarg (Microgale longicaudata) és una espècie de tenrec musaranya endèmica de Madagascar. Els seus hàbitats naturals són els boscos humits de terres baixes tropicals o subtropicals i les montanes humides tropicals i subtropicals. Està amenaçat per la pèrdua d'hàbitat.
Espècies vivents d'afrosorícides :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Eutheria · Superordre Afrotheria :
Subordre Tenrecomorpha (tenrecs) :
Subordre Chrysochloridea (talps daurats) :
Categoria :
# Tenrec musaranya de Talazac

El tenrec musaranya de Talazac (Microgale talazaci) és una espècie de tenrec musaranya endèmica de Madagascar. Els seus hàbitats naturals són els boscos humits de terres baixes tropicals o subtropicals i els boscos montans humits tropicals i subtropicals. Està amenaçat per la pèrdua d'hàbitat.
Espècies vivents d'afrosorícides :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Eutheria · Superordre Afrotheria :
Subordre Tenrecomorpha (tenrecs) :
Subordre Chrysochloridea (talps daurats) :
Categoria :
# Chrysochloris

Chrysochloris és un gènere de talp daurat que conté les espècies següents:
* Subgènere Chrysochloris
** Talp daurat del Cap (Chrysochloris asiatica)
** Talp daurat de Visagie (Chrysochloris visagiei)
* Subgènere Kilimatalpa
** Talp daurat de Stuhlmann (Chrysochloris stuhlmanni)
Espècies vivents d'afrosorícides :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Eutheria · Superordre Afrotheria :
Subordre Tenrecomorpha (tenrecs) :
Subordre Chrysochloridea (talps daurats) :
Categoria :
# Talp daurat de Stuhlmann

El talp daurat de Stuhlmann (Chrysochloris stuhlmanni) és una espècie de talp daurat. Viu al Camerun, la República Democràtica del Congo, Kenya, Tanzània i Uganda. Els seus hàbitats naturals són les montanes humides tropicals o subtropicals, zones arbustoses de terres altres tropicals o subtropicals, vegetació arbustosa de tipus mediterrani, zones herboses de terres baixes tropicals o subtropicals, zones herboses de terres altes tropicals o subtropicals, terres arables i pastures.
Espècies vivents d'afrosorícides :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Eutheria · Superordre Afrotheria :
Subordre Tenrecomorpha (tenrecs) :
Subordre Chrysochloridea (talps daurats) :
Categoria :
# Talp daurat de De Winton

El talp daurat de De Winton (Cryptochloris wintoni) és una espècie de talp daurat endèmica de Sud-àfrica. Els seus hàbitats naturals són les zones arbustoses seques tropicals o subtropicals, la vegetació arbustosa de tipus mediterrani i les costes sorrenques. Està amenaçat per la pèrdua d'hàbitat.
Espècies vivents d'afrosorícides :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Eutheria · Superordre Afrotheria :
Subordre Tenrecomorpha (tenrecs) :
Subordre Chrysochloridea (talps daurats) :
Categoria :
# Pica de Pallas

La pica de Pallas (Ochotona pallasi) és una espècie de pica. Viu principalment a les muntanyes de l'oest de Mongòlia. N'hi ha quatre subespècies: O. p. pricei, O. p. hamica, O. p. helanshanensis i O. p. sundica. Una diferència notable és que O. p. pricei sol viure en hàbitats d'estepa seca i pot construir caus, mentre que la resta de subespècies tendeixen a preferir hàbitats rocosos. Tanmateix, cap de les subespècies viu únicament en un tipus d'hàbitat.
Espècies vivents de lagomorfs :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Eutheria · Superordre Euarchontoglires :
Ochotonidae :
Leporidae :
Categoria :
# Echymipera

Echymipera és un gènere de bàndicut que conté cinc espècies vivents. Aquestes espècies són:
* Bàndicut de llavis blancs (E. clara)
* Bàndicut espinós de David (E. davidi)
* Bàndicut espinós de Menzies (E. echinista)
* Bàndicut espinós (E. kalubu)
* Bàndicut vermellós (E. rufescens)
# Microperoryctes

Microperoryctes és un gènere de bàndicuts dins l'ordre dels peramelemorfs. Conté les següents cinc espècies vivents:
* Bàndicut pigmeu dels Arfak (M. aplini)
* Bàndicut ratllat (M. longicauda)
* Bàndicut ratolí (M. murina)
* Bàndicut ornat (M. ornata)
* Bàndicut de Papua (M. papuensis)
# Tupaia comuna

La tupaia comuna (Tupaia glis) és un petit mamífer de la família dels tupàids. La llargària corporal mitjana és de 16-21 cm i el pes mitjà de 190 g, amb colors variats: una part superior de color marró vermellós, gris o negre i un ventre blanquinós. La seva llarga i espessa cua és d'un color marró grisós i gairebé iguala la llargària del cos. Les potes són nues i tenen ungles afilades i hi ha un tros de pell nua sobre el seu llarg musell. No hi ha gaire diferència entre sexes.
# Tupaia de les illes Nicobar

La tupaia de les illes Nicobar (Tupaia nicobarica) és una espècie de tupaia de la família dels tupàids. És endèmica de l'Índia. El seu hàbitat natural són els boscos tropicals o subtropicals. Està amenaçada per la pèrdua d'hàbitat.