OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La Bauma Auta

La Bauma Auta (en francès La Haute-Beaume) és un municipi francès situat al departament dels Alts Alps i a la regió de Provença – Alps – Costa Blava.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1806 | 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2015 |
| 133 | 31 | 6 | 14 | 10 | 10 | 10 | 10 | 9 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Roger Aquino | |

## Referències

* ↑ Toponymie Occitane e Senhalizacion bilingüa. Actas del Congrés d'Aush, 2007, publicat pel CROM, mapa aparegut a la pàgina 77
* ↑ «Code Postal 05140 Aspres-sur-Buëch France Profil et Carte des Limites - October 2018» (en francès). worldpostalcodes.org.
# CV-33

La CV-33 és una autovia pertanyent a la Xarxa de carreteres del País Valencià. Enllaça la CV-36 a l'altura de Torrent amb la pista de Silla, actual V-31.
La carretera CV-33 (Distribuïdor Comarcal Sud) pertany a la Xarxa de carreteres del País Valencià, comunica Torrent amb la pista de Silla V-31.
Anteriorment no existia com a tal, és de nova construcció.
La CV-33 és un vial que recull el trànsit de l'àrea metropolitana de València, tant de localitats de gran població com d'un bon nombre de polígons industrials. El seu itinerari comença a la CV-36 i uneix importants nuclis de població com Torrent, Aldaia, Alaquàs amb Catarroja i Albal. Posant fi al seu itinerari enllaçant amb la V-31 o més coneguda com a pista de Silla.
# Rodàkove

Rodàkove (en ucraïnès Родакове, en rus Родаково, Rodàkovo) és una vila de la província de Luhansk a Ucraïna. Fins al 2020 formava part del districte de Slovianosserbsk, però després passà a formar part del districte d'Altxevsk, dins del municipi de Zimohiria. La vila està ocupada per Rússia des de la Guerra al Donbàs, i és administrada per la República Popular de Luhansk. El 2022 tenia 6.099 habitants.

## Geografia

Rodàkove es troba a la riba dreta del riu Lugan, a 16 km al sud de Slavianosserbsk i a 21 km a l'oest de Luhansk.

## Història

Rodàkove es fundà a la dècada de 1880 com un assentament d'estació per a la línia ferroviària inaugurada el 1878. El nom del poble prové del cognom del seu fundador, un descendent dels hússars de Slavianosserbsk, Víktor Rodàkov. El 1910-1911 s'obrí l'estació de Rodàkovo i el 1912 s'hi inaugurà un dipòsit de locomotores.
L'abril del 1918, els esquadrons de càstig del líder comunista Kliment Voroixílov estaven estacionats a l'estació del poble, se li atorgà a Rodàkove l'estatus d'assentament de tipus urbà el 1938.
Durant la Segona Guerra Mundial, Rodàkove fou ocupada per l'exèrcit alemany del 1942 al 1943, i posteriorment alliberada per l'Exèrcit Roig.
Durant la Guerra al Donbàs, Rodàkove fou ocupada per forces pro-russes durant diversos mesos. El 23 d'agost del 2014, les tropes ucraïnseses prengueren la vila, però acabà de nou sota el control de la República Popular de Luhansk.

## Referències

* ↑ «Про утворення та ліквідацію районів» (en ucraïnès). [Consulta: 12 gener 2023].
* ↑ «Численность населения по состоянию на 1 октября 2015 года по Луганской Народной Республике» (en rus). Luhansk People's Republic. Arxivat de l'original el 2016-02-04. [Consulta: 21 desembre 2015].
* ↑ «Терористи обстріляли з мінометів село Родакове на Луганщині - РНБО» (en ucraïnès). [Consulta: 15 gener 2023].
* ↑ «За добу артпідрозділами знищено близько 6 одиниць бронетехніки – ОК "Північ"» (en ucraïnès). [Consulta: 15 gener 2023].
# Medusa cabellera de lleó

La medusa cabellera de lleó (Cyanea capillata) o crinera de lleó és una espècie de medusa de la classe Scyphozoa i de la família Cyaneidae. És la medusa més gran que existeix, i igualment és l'animal més llarg del qual es té coneixement: supera fins i tot el rorqual blau.
Viu mar endins, en les profunditats de la zona abissal, i normalment es troba en les aigües àrtiques.
L'exemplar més llarg conegut mai d'aquest tipus de medusa tenia una campana (cos) d'un diàmetre de 2,3 m, i tentacles que feien 36,5 metres de longitud, i va ser trobat encallat a les costes de Massachusetts el 1870.
# Parthenos sylvia

Parthenos sylvia és una espècie de lepidòpter ditrisi de la família dels nimfàlids (Nymphalidae) pròpia del sud i sud-est d'Àsia a l'Índia (Ghats Occidentals, Assam), Myanmar, Sri Lanka, Sud-est Asiàtic (Malàisia, Filipines) i Oceania (Nova Guinea). Inclou 37 subespècies.
Habita sobretot en àrees boscoses. Aquesta papallona és ràpida i sol volar movent les seves ales rígidament entre l'horitzontal i alguns graus sota ella.
La larva és cilíndrica de color verd pàl·lid amb ratlles groc blanquinoses als costats. El cap i el segment anal proveït d'espines curtes i simples. Els segments tercer al dècim amb espines llargues i ramificades de color vermell fosc. Les espines en l'anell 3 i 4 són més llargues. La pupa és color cafè i té forma de pot.

## Referències

* 1 2 «BioLib - Parthenos sylvia» (en anglès). [Consulta: 25 desembre 2024].
# Alexander Roslin

Alexander Roslin (Malmö, 15 de juliol de 1718 – París, 5 de juliol de 1793) fou un retratista suec.

## Biografia

Roslin va néixer el 15 de juliol de 1718, a Malmö, Suècia. El 1759 es va casar amb Marie-Suzanne Giroust. Va treballar a Estocolm, Bayreuth, Viena, París i Itàlia. Des de 1750, va treballar principalment a París.
Moria a París el 5 de juliol de 1793.

## Obra

Un cert nombre de retrats d'estadistes Imperials Russos s'han atribuït a Roslin, incloent-hi retrats d'Ivan Betskoi i Ivan Xuvàlov. També va pintar alguns retrats notables de nobles polonesos i aristòcrates francesos. La majoria vasta de les seves pintures presenten aristòcrates i noblesa a Europa.

## Galeria

* Baronessa de Neubourg-Cromière, 1756, Nationalmuseum, Estocolm.
* Princesa Izabela Czartoryska, 1774.
* Ivan Betskoy, 1777.
* La senyora amb el vel (L'esposa de l'artista) 1768, vestida "a la Bolonyesa"
* Comtessa d'Egmont Pignatelli 1763.
* Gustau III de Suècia 1777.
* François Boucher 1760.
* Retrat de la Gran Duquessa Maria Feodorovna als 18 anys 1777.

## Enllaços externs

* Galeria del Treball de Roslin Arxivat 2011-12-15 a Wayback Machine.
* Neil Jeffares, Diccionari de pastellists abans de 1800, edició en línia
# Campionat Mundial de Ral·lis del 1986

El Campionat Mundial de Ral·lis de 1986 fou guanyat per Juha Kankkunen, amb l'equip Peugeot.
# Sant Pèire d'Argençon

Sant Peire d'Argençon (en francès Saint-Pierre-d'Argençon) és un municipi francès situat al departament dels Alts Alps i a la regió de Provença – Alps – Costa Blava.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1836 | 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2015 |
| 473 | 164 | 151 | 136 | 147 | 141 | 150 | 166 | 157 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Michelle Mannent | |
| 2008- | Jean-Pierre Brioulle | PS |

## Referències

* ↑ Toponymie Occitane e Senhalizacion bilingüa. Actas del Congrés d'Aush, 2007, publicat pel CROM, mapa aparegut a la pàgina 77
# CV-50

La CV-50 pertany a la Xarxa de Carreteres del País Valencià. Aquesta carretera uneix les comarques de La Safor, la Ribera Alta, la Foia de Bunyol i el Camp de Túria, el seu recorregut va des de Tavernes de la Valldigna a Llíria.

## Nomenclatura

La carretera CV-50 pertany a la Xarxa de Carreteres del Generalitat Valenciana, comunica Tavernes de la Valldigna amb Llíria per Xest.

## Història

Anteriorment, quan era de titularitat estatal, la CV-50 tenia la denominació de C-3322, el seu recorregut era el mateix que l'actual, tret del tram Xest-Xiva el qual discorria a través d'aquesta darrera i travessava N-III. Es tractava d'una carretera comarcal que unia les comarques de La Safor, Ribera Alta, la Foia de Bunyol i el Camp de Túria.

## Traçat Actual

La CV-50 inicia el seu recorregut a la N-332 al terme municipal de Tavernes de la Valldigna, travessa aquesta població i es dirigeix cap a l'interior. Arriba fins a la població d'Alzira vorejant-la, en aquest punt connecta amb altres carreteres autonòmiques importants com la CV-41 que es dirigeix a Xàtiva i la CV-42 que es dirigeix a Almussafes, ací hi ha un tram de 5 quilòmetres en què es desdobla i acaba aquest desdoblament a l'enllaç amb la A-7 que es dirigeix cap a Alacant per l'interior i a Albacete, arriba a l'Alcúdia de Carlet i continua el seu itinerari cap a les poblacions de Carlet, Catadau, Llombai, Montroi, Real de Montroi, Torís i Godelleta. Abans d'arribar a la següent població que és Xiva, creua la A-3 que uneix València amb Madrid.
La CV-50 continua dirigint-se cap a Xest, i després d'aquesta població entra a la comarca del Camp de Túria, la primera població que travessa d'aquesta comarca és Vilamarxant ací enllaça amb la carretera CV-370 que uneix aquesta població amb Riba-roja de Túria, Manises i València futur "eix del Túria". Seguint el seu itinerari circumval·la la població de Benaguasil i ja acaba el seu recorregut a la població de Llíria enllaçant amb altres carreteres de la Xarxa de Carreteres del País Valencià com la CV-25 que uneix Llíria i Sogorb, i la CV-35 que uneix aquesta població amb València i Ademús.

## Futur de la CV-50

Es pretén desdoblar la CV-50 i convertir-la en autovia; serà un altre dels cinturons que circumval·len l'Àrea Metropolitana de València. També es preveu continuar el seu recorregut i travessar la Serra Calderona fins a enllaçar amb l'Autovia Mudèjar A-23, per aquest tram caldrà realitzar un túnel que travesse la serra.
Actualment ja s'han començat a realitzar les obres de desdoblament entre l'enllaç amb l'Autovia d'Ademús i Vilamarxant.
# Emmelíctids

Els emmelíctids (Emmelichthyidae) són una família de peixos marins inclosa en l'ordre Perciformes.

## Gèneres i espècies

Existeixen 17 espècies agrupades en tres gèneres:
* Gènere Emmelichthys (Richardson, 1845)
** Emmelichthys elongatus (Kotlyar, 1982)
** Emmelichthys karnellai (Heemstra i Randall, 1977)
** Emmelichthys nitidus cyanescens (Guichenot, 1848)
** Emmelichthys nitidus nitidus (Richardson, 1845)
** Emmelichthys ruber (Trunov, 1976)
** Emmelichthys struhsakeri (Heemstra i Randall, 1977)
* Gènere Erythrocles (Jordan, 1919)
** Erythrocles acarina (Kotthaus, 1974)
** Erythrocles microceps (Miyahara i Okamura, 1998)
** Erythrocles monodi (Poll i Cadenat, 1954)
** Erythrocles schlegelii (Richardson, 1846)
** Erythrocles scintillans (Jordan i Thompson, 1912)
** Erythrocles taeniatus (Randall i Rivaton, 1992)
* Gènere Plagiogeneion (Forbes, 1890)
** Plagiogeneion fiolenti (Parin, 1991)
** Plagiogeneion geminatum (Parin, 1991)
** Plagiogeneion macrolepis (McCulloch, 1914)
** Plagiogeneion rubiginosum (Hutton, 1875)
** Plagiogeneion unispina (Parin, 1991)
# Vis Pozidriv

El vis Pozidriv ([pɒzɪdʁajv/]) és un tipus de cargol patentat per la societat American Screw Company.

## Característiques

És més recent que el vis cruciforme «tradicional» (Phillips) i s'està estenent cada vegada més. Ha estat dissenyat amb el mateix esperit que el cargol Phillips, excepte que l'empremta té una forma lleugerament diferent, de manera que el cap del cargol, no s'escapa de la punta del tornavís (pneumàtic o elèctric), generalment equipats amb un limitador de parell, que s'atura automàticament. Aquesta tècnica redueix la fatiga de l'operari en la producció en massa. A més, es pot aplicar un parell més gran.
Les puntes de Pozidriv es marquen amb una "Z" seguida d'un número. Els cargols Pozidriv es didtingeixen fàcilment: l'empremta té una forma d'estrella de vuit puntes: quatre puntes grans com els Phillips, i a més a més quatre puntes petites escalonades 45 °.
Hi ha set mides de vis Pozidriv: PZ-0, PZ-1, PZ-2, PZ-3, PZ4, PZ-5, PZ-6

## Compatibilitat

Els dos encunys Phillips i Pozidriv són teòricament incompatibles, encara que a primera vista semblin gairebé idèntiques. No es pot utilitzar un tornavís Phillips per a cargols Pozidriv i viceversa. No obstant això, es pot veure que, per a un ús ocasional i per a una força de torsió moderada tant per collar com per descollar, la compatibilitat és correcta. Però en cas de resistència del cargol, en general el capçal d'aquest últim es malmet i s'obté un muntatge dolent

## Vegeu també

* Pern, caragol per a peces de gran volum.
* Pern d'ancoratge
* Rosca
* Rebló
* Clau (estri)
* Tornavís
* Armella
* Torq-set

## Referències
### Bibliografia

* Phillips-screw.com Arxivat 2012-05-13 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Estàndards Internacionals de Rosques (anglès)
* Metric coarse thread dimensions (anglès)
* Metric fine thread dimensions (anglès)
# Lo Sais

Lo Sais (en francès Le Saix) és un municipi francès situat al departament dels Alts Alps i a la regió de Provença – Alps – Costa Blava.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1831 | 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2014 |
| 387 | 108 | 90 | 81 | 77 | 64 | 79 | 81 | 104 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1946-1983 | Henri Disdier | PS |
| 1983-1989 | René Faure | |
| 1989-1995 | André Gay | |
| 1995-2008 | Henri Delaye | |
| 2008-2020 | Pierre Schiazza | |
| 2020- | Olivier Regord | |

## Referències

* ↑ Toponymie Occitane e Senhalizacion bilingüa. Actas del Congrés d'Aush, 2007, publicat pel CROM, mapa aparegut a la pàgina 77
# Dactiloscòpids

Els dactiloscòpids (Dactyloscopidae) són una família de peixos marins incluída en l'ordre Perciformes.

## Gèneres i espècies

Existeixen 44 espècies agrupades en 9 gèneres:
* Gènere Dactylagnus (Gill, 1863)
* Gènere Dactyloscopus (Gill, 1859)
* Gènere Gillellus (Gilbert, 1890)
* Gènere Heteristius (Myers y Wade, 1946)
* Gènere Leurochilus (Böhlke, 1968)
* Gènere Myxodagnus (Gill, 1861)
* Gènere Platygillellus (Dawson, 1974)
* Gènere Sindoscopus (Dawson, 1977)
* Gènere Storrsia (Dawson, 1982)
# Gegants del Guinardó

En Joan el Portuguès i la Marieta de la Font del Cuento, més coneguts com els Gegants del Guinardó, representen una parella d'antics vilatans, vestits a l'estil pagès, lligats a la història i al costumari del barri.
El gegant recorda un pagès que vivia a prop del carrer de la Garrotxa i que, segons que diuen, fabricava duros de plata falsos; per això en porta un a la mà. La geganta, en canvi, era la pubilla d'una masia de la zona que explicava contes a la mainada a la font del Cuento del parc del Guinardó.
L'origen d'aquestes figures el trobem en un concurs de dibuix obert a les escoles i entitats del Guinardó, amb el propòsit de triar personatges representatius del barri que servissin de model per a construir uns gegants. Per votació popular, es van seleccionar en Joan el Portuguès i la Marieta de la Font del Cuento i, tot seguit, s'encarregà la tasca de fer-los realitat a Montserrat Cuxart i a Alícia Gascón de l'escola taller el Xerrac.
El 1982 s'enllestí el gegant, que s'estrenà per la festa major del Guinardó d'aquell mateix any. I, just un any més tard, a la mateixa festa, es presentà la geganta i ballaren junts per primera vegada. Les figures que surten actualment són fruit d'una renovació total que les mateixes creadores en feren el 1995.
Els Gegants del Guinardó, que tenen ball propi amb una coreografia de Glòria Mestre, són els amfitrions d'una trobada gegantera anual que es fa per la festa major del barri, la primera quinzena de maig. També surten a dansar i passejar a més cercaviles i trobades de la ciutat, sempre portats per la Colla de Geganters del Guinardó.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Gegants del Guinardó | Cultura Popular». Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 25 gener 2017].
# Alexandra Maria Lara

Alexandra Maria Lara, amb nom de naixement Alexandra Maria Plătăreanu, (Bucarest, 12 de novembre de 1978) és una actriu alemanya d'origen romanès.

## Biografia

Va néixer a Bucarest el 12 de novembre de 1978 com a filla de Valentin Plătăreanu. Es va traslladar amb la seva família a Alemanya quan tenia quatre anys i mig; allà es va formar al Liceu Francès de Berlín i després va estudiar a l'acadèmia artística Charlottenburg Theaterwerkstatt. Als 16 anys ja havia interpretat alguns papers de protagonista en diverses produccions televisives. Des d'aleshores ha anat guanyant reputació com a actriu.
El seu paper més famós actualment és el de Traudl Junge en la producció alemanya Der Untergang (La caiguda), nominada el 2004 a l'Oscar de millor pel·lícula de parla no anglesa, on es narren els últims dies d'Adolf Hitler. Les seves últimes participacions en cinema han estat Youth without youth (2007), pel·lícula de parla anglesa dirigida per Francis Ford Coppola i The Reader (2008) dirigida per Stephen Daldry. Per a molts crítics Alexandra és una actriu amb talent i amb gran experiència. Apareix al vídeo Shadowplay de The Killers, a 04:13 exactament, com a part de la pel·lícula Control sobre la vida de Ian Curtis, líder i vocalista de Joy Division.

## Filmografia

* Sperling und der falscher Freund (1997)
* Südsee, eigene Insel (1999)
* Vertrauen ist alles (2000)
* Fisimatenten (2000)
* El túnel (2001)
* Honolulu (2001)
* Leo und Claire (2001)
* Liebe und Verrat (2002, TV)
* Was nicht passt, wird passend gemacht (2002)
* 99 Euro Films (2002)
* Napoléon (2002)
* Doctor Zhivago (2002)
* Schleudertrauma (2002)
* Nus (2002)
* Der Wunschbaum (2004)
* Leis Krieger (2004)
* Der Untergang (L'enfonsament / La caiguda) (2004)
* Cowgirl (2004)
* Trenck (2003)
* Offset (2005)
* Der Fischer und seine Frau (2005)
* Vom Suchen und finden der Liebe (2005)
* Control (2007)
* Wo ist Fred? (2006)
* I Really Hate My Job (2007)
* The Dust of Time (2007)
* Youth Without Youth (2007)
* The Reader (2008)
* L'affaire Farewell (2009)
* Imagine (2012)
* Rush (2013)
* Suite francesa (2014)
* Vier Gegen Die Bank (2016)
* Geostorm (2017)

## Enllaços externs

* Web oficial (anglès) (alemany)
* Lloc per fans Arxivat 2010-05-29 a Wayback Machine.
# Aussen (Alts Pirineus)

Aussen (en francès Ossen) és un municipi francès situat al departament dels Alts Pirineus i a la regió d'Occitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 229 | 231 | 202 | 175 | 183 | 168 | 185 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2008- | Michel Bonzom | |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Ca la Rosa (Castellterçol)

Ca la Rosa és una masia del terme municipal de Castellterçol, al Moianès.
Està situada en el sector occidental del terme, a ponent de la Sala de Sant Llogari i de Sant Llogari de Castellet, al centre de la vall. És al nord de Vilanova i quasi dos-cents metres al nord-oest de Cal Sec. Es troba a la dreta del torrent de Vilanova i també a la dreta del Xaragall del Pedrós, a migdia de l'extrem meridional del Serrat de Pujalt.
S'hi accedeix pel Camí de Ca la Rosa, que des del Collet de Sant Fruitós s'adreça cap a ponent, passa per la Codina i segueix la vall del torrent de la Codina pel vessant dret, septentrional, deixa al sud les ruïnes de Cal Baldiri, després de les quals trenca cap al nord per anar a buscar la vall del Xaragall del Pedrós; aigües amunt d'aquest curs d'aigua, el travessa i s'enfila cap a la carena del nord-oest, on hi ha primer la masia de Cal Sec i tot seguit la de Ca la Rosa.
# Libel·lúlids

Els libel·lúlids (Libellulidae) són una família d'odonats anisòpters, la més àmplia del món. De vegades, es considera que conté les famílies Corduliidae (com a subfamília Corduliinae) i Macromiidae (com a subfamília Macromiinae). Encara que totes dues s'exclouen, encara resta una família d'un miler d'espècies. Amb una distribució gairebé mundial, constitueixen pràcticament amb total certesa les libèl·lules més sovint vistes pels éssers humans.
El gènere Libellula pobla sobretot el nou món, però també presenta un dels pocs odonats en perill d'extinció del Japó, Libellula angelina. Molts dels membres d'aquest gènere presenten brillants colors o tenen ales amb bandes. El gènere emparentat Plathemis inclou les libèl·lules conegudes. El gènere Celithemis conté diverses espècies brillantment acolorides del sud dels Estats Units. Els membres del gènere Sympetrum poden trobar-se gairebé pertot, excepte a Austràlia. Diverses espècies de l'hemisferi austral en els gèneres Trithemis i Zenithoptera són especialment belles. Altres gèneres comuns són Tramea i Pantala.
Els libel·lúlids tenen nimfes de cos robust amb el llavi inferior o labium convertit en una òrgan desplegable, situat en la part inferior del cap, dit màscara, amb el qual captura les preses.

## Vegeu també

* Sympetrum flaveolum
* Sympetrum sanguineum
* Selysiothemis nigra
* Zygonyx torridus
# Luge als Jocs Olímpics d'hivern de 1964

Als Jocs Olímpics d'Hivern de 1964 celebrats a la ciutat d'Innsbruck (Àustria) es disputaren tres proves de luge, dues en categoria masculina i una en categoria femenina. Aquesta fou la primera vegada que aquesta disciplina esportiva formava part del programa oficial dels Jocs.
La competició tingué lloc entre els dies 30 de gener i 4 de febrer de 1964 a les instal·lacions esportives d'Innsbruck. Hi participaren un total de 67 corredors, entre ells 51 homes i 16 dones, de 12 comitès nacionals diferents.

## Resum de medalles
### Categoria masculina

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Individual detalls | Thomas Köhler | Klaus Bonsack | Hans Plenk |
| Parelles detalls | Àustria Josef Feistmantl Manfred Stengl | Àustria Reinhold Senn Helmut Thaler | Itàlia Walter Aussendorfer Sigisfredo Mair |

### Categoria femenina

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Individual detalls | Ortrun Enderlein | Ilse Geisler | Helene Thurner |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Alemanya | 2 | 2 | 1 | 5 |
| 2 | Àustria | 1 | 1 | 1 | 3 |
| 3 | Itàlia | 0 | 0 | 1 | 1 |
| Total | Total | 3 | 3 | 3 | 9 |

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Luge at the 1964 Winter Olympics». [Consulta: 25 desembre 2024].
# Sot del Migdia

El Sot del Migdia és una gran esplanada situada a la muntanya de Montjuïc de la ciutat de Barcelona, Catalunya. Va ser projectat per Elisabeth Galí.

## Situació

Està situat al Districte de Sants-Montjuïc, al Carrer del Foc s/n, prop del Palau Sant Jordi, l'Estadi Olímpic, i el Cementiri de Montjuïc, en el vessant marítim de la muntanya de Montjuïc.

## Usos

Inicialment va ser concebut com un gran «rockòdrom» (lloc per acollir grans esdeveniments musicals). Té una capacitat per a esdeveniments de fins a 20.000 persones. Malgrat això, les obres mai van arribar a culminar-se i mai va acollir el volum d'esdeveniments pel qual va ser projectat.
Des de fa molts anys és usat per la Federació Catalana d'Autoescoles per realitzar pràctiques de conducció i també és l'emplaçament triat per celebrar exàmens pràctics de conducció de tota mena de vehicles.
Malgrat que el suposat rockòdrom mai va arribar a ser tal, va albergar grans esdeveniments, especialment en els seus primers anys. El Sot del Migdia va acollir una notable quantitat de concerts entre els quals va destacar el de Manu Chao contra la Globalització que va acollir a més de 15.000 persones.
Entre els productors musicals barcelonins el Sot del Migdia era un lloc maleït per les seves males comunicacions i per la dificultat d'omplir-ho. Solament l'Associació Cultural Telecogresca s'obstinava a demostrar any rere any que el Sot podia ser un bon lloc per acollir concerts, amb els seus repetits èxits en les 12 Telecogresques que allí van celebrar.
Amb la construcció del Parc del Fòrum, tots els esdeveniments que es realitzaven en el Sot, inclosa la Telecogresca, van ser desplaçats al nou recinte. No obstant això, l'edició del 2010 de la Telecogresca va tornar a aquest emplaçament i ja ha celebrat allí altres dues edicions.

## Vegeu també

* Parc del Mirador del Migdia