OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Marçal (Santa Coloma de Farners)

Sant Marçal és una església del municipi de Santa Coloma de Farners (la Selva) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La capella és d'una sola nau amb absis semicircular, té un campanar d'espadanya d'un sol ull, i a la part davantera un porxo amb arcades de mig punt, teulat de teula àrab a dues vessants i un ràfec de tres fileres de teula plana al seu voltant. Hi ha un petit cos quadrangular afegit que correspon a la sagristia. El porxo, rectangular, és espaiós, té tres finestres a ponent, i una porta amb tres finestres més a cada costat. Cada finestral té una llinda inferior monolítica de granit. El teulat és de cairats de fusta i tot el voltant al seu interior hi ha un banc de pedra adossat a la paret.
La porta d'entrada al temple, a la façana de ponent, sota el porxo, és adovellada de mig punt i amb una finestra a cada costat. Les dues amb llinda monolítica, la de l'esquerra porta una inscripció amb l'any 175?63 Esta capella se a refeto de cayrats del veynat, l'altra finestra porta la data 1912 i lletres il·legibles.
L'espai interior té una llargada de dotze metres per set d'ample i està cobert per tres tipus de volta: la més gran des de l'entrada és volta de canó; al creuer una volta d'aresta i en l'absis és semicircular. El presbiteri té un altar amb ara de granit i l'absis presenta una fornícula amb la imatge de sant Marçal. A cada braç del creuer hi ha una finestreta rectangular i una imatge dels sants Cosme i Damià, màrtirs. Dins la sagristia hi ha una làpida que rememora l'acte de benedicció de la campana i l'altar dels anys 1967 i 1970.
L'interior està enguixat i pintat de blanc, el terra està format per mosaics quadrats amb dos tipus de dibuix. Pel que fa al parament de l'exterior són arrebossats sense pintar. Tots els murs són de maçoneria senzilla i carreus granítics ben tallats a tots els xamfrans. Al voltant de l'ermita, menys a l'absis, hi ha un terra format per grans lloses granítiques.

## Història

Es coneix el culte de l'ermita a partir del 1700, quan ja existia la capella i els membres de la família Callicó n'eren els obrers perpetus. El bisbe va ordenar que els pabordes de la Confraria del Ciri entressin també en l'administració per ajudar a la neteja i cura de la capella. L'any 1746 la capella constava molt ben arranjada amb l'altar major i els ornaments litúrgics complets. L'ermita té uns Goigs dedicats demanant la protecció del sant.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Sant Marçal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 març 2013].
* ↑ «Goigs a Sant Marçal de Santa Coloma de Farners». [Consulta: 2015].

## Enllaços externs

* «Sant Marçal». Patrimoni de la Selva. Consell Comarcal de la Selva.
# Çò des d'Arroes

Çò des d'Arroes és un monument del municipi de Les (Vall d'Aran) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Antic habitatge amb els edificis disposats en forma de "L" de manera que en la banda del carrer trobem la "galeria" amb el portal aixoplugat per una balconada de fusta oberta pels dos costats, i en la banda llarga, la casa seguidora d'una "borda" adossada. La façana principal orientada a migdia i paral·lela a la "capièra" presenta cinc obertures en les dues plantes, agrupades 2-1-2 per les faixes verticals, de manera que destaca l'eix central amb la porta i un balcó al damunt, amb un arc de mig punt. Completen la divisió de plafons, un sòcol, una motllura separant les plantes i un ràfec esglaonat.
Els paraments han estat arrebossats i emblanquinats. La coberta d'encavallades de fusta suporta un llosat de pissarra, bàsicament de dues aigües, amb un "tresaigües" en el frontís, i una estructura graonada de "penaus" entre la casa i la borda la qual aprofita la "humenèja".

## Història

D'ençà de l'any 1837 surt documentat Les com a seu de l'arxiprestat de la Vall inferior, en substitució del de Vilac. Segons digué S. Temprado el fundador d'aquesta casa fou l'arxipreste Joan Arró (1863), original de Vila, essent succeït pel nebot Manuel Arró Ademà, registrador de la propietat (Vielha) i jutge de primera instància, a més d'accionista majoritari dels Banhs de Lés.

## Referències

* 1 2 «Çò des d'Arroes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 abril 2013].
# Andris Piebalgs

Andris Piebalgs (Valmiera, 17 de setembre de 1957) és un polític letó, que actualment ocupa el càrrec de Comissari Europeu de Desenvolupament. Prèviament ja havia ocupat el càrrec de Comissari Europeu d'Energia.
Va néixer el 17 de setembre de 1957 a la ciutat de Valmiera, població situada al comtat de Valmieras. Va estudiar magisteri a la Universitat de Letònia de Riga, esdevenint posterior professor d'ensenyament primari.
Membre del partit liberal Via Letona (LC), amb la independència del seu país respecte a l'URSS fou nomenat Ministre d'Educació l'any 1990 pel primer ministre de Letònia Ivars Godmanis, càrrec que ocupà fins al 1993. Amb l'ascens el 1993 del nou primer ministre Valdis Birkavs, del seu propi partit, fou nomenat Ministre de Finances, càrrec que ocupà també sota la presidència de Māris Gailis fins al 1995.
Aquell any fou nomenat ambaixador a Estònia i posteriorment l'any 1998 ambaixador davant la Unió Europea, esdevenint un dels principals responsables de les relacions bilaterals per l'entrada del seu país en la UE. L'any 2004 fou nomenat membre de la Comissió Barroso, en substitució d'Ingrida Udre que no rebé l'aval del Parlament Europeu per esdevenir Comissària Europea de Fiscalitat i Unió Aduanera. Com a membre d'aquesta Comissió fou nomenat Comissari Europeu d'Energia, cartera inicialment destinada a l'hongarès László Kovács però que el Parlament Europeu no veié amb bons ulls que en fos el titular.

## Enllaços externs

* (anglès) Pàgina d'Andris Piebalgs a la Comissió Europea
# Thomas Bristow

Thomas Bristow (Dudley, 15 de novembre de 1913 - Estepona, 31 de juliol de 2007) fou un remer anglès que va competir durant la dècada de 1930.
Estudià al Dulwich College i al Pembroke College de la Universitat de Cambridge. El 1935 va formar part de l'equip de Cambridge que guanyà la Regata Oxford-Cambridge. El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics de Berlín, on guanyà la medalla de plata en la prova del quatre sense timoner del programa de rem. Formà equip amb Alan Barrett, Peter Jackson i John Sturrock.

## Referències

* ↑ «Dulwich College – Sporting Honours». Arxivat de l'original el 2011-05-20. [Consulta: 29 juliol 2019].
* ↑ Henley Royal Regatta Results of Final Races 1839–1939 Arxivat 9 March 2012$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
* ↑ «Martin Bristow Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 12 d’octubre 2012. [Consulta: 29 juliol 2019].
# Canal del Músic

El Canal del Músic és una canal del terme municipal de Conca de Dalt, a l'antic terme d'Hortoneda de la Conca, al Pallars Jussà, en territori que havia estat de l'antiga caseria dels Masos de la Coma.
Està situat a ponent de la Coma d'Orient, al nord-est del paratge de Sant Andreu, a l'esquerra del barranc del Vinyal.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer dos passos d'aproximació
# Trachurus capensis

Trachurus capensis és una espècie de peix de la família dels caràngids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 60 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des del golf de Guinea fins a Sud-àfrica.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Castelnau, F. L. 1861. Mémoire sur les poissons de l'Afrique australe. Paris. Mem. Poiss. Afr. Australe: i-vii + 1-78.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Cementiri de Santa Coloma de Farners

El Cementiri de Santa Coloma de Farners és un monument del municipi de Santa Coloma de Farners (Selva) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un recinte amb portalada d'estil neoclàssic d'arc carpanell emmarcada entre dues pilastres de pedra que sostenen un fris, també de pedra, i a sobre un frontó d'arc rebaixat amb una creu de ferro al capdamunt. Als dos extrems hi ha dues boles de ceràmica verda vidriada. La porta és una reixa de ferro treballat amb la data de 1868.
A l'interior del recinte hi ha una avinguda central i una transversal formant una creu. Tot el perímetre està format de nínxols amb coberta de teula àrab. Al final del camí central hi ha una capella del Sant Crist que segueix el mateix esquema compositiu de la portalada d'entrada: porta d'arc carpanell emmarcada en pedra i un òcul circular i la façana està flanquejada per pilastres acabades amb una bola de pedra i acabament amb fris ondulat.
Els quatre parterres quadrats tenen mausoleus dels quals podem destacar un d'estil neogòtic on hi ha enterrat Felipe Santiago de Cruïlles de Pedratallada Despujol i Farners mort el 16-11-1862, obra de P. Martini (escultor) i tres més, obra de l'escultor local contemporani, Martí Sabé. A la banda dreta hi ha una primera ampliació que segueix l'estil i la composició de l'original i al seu costat una altra de l'any 2002 molt més moderna sense gaire interès arquitectònic.

## Història

El cementiri de Santa Coloma de Farners estava situat darrere de l'església parroquial. A finals del segle xviii principi del XIX es trasllada al lloc actual per poder fer l'ampliació del temple i construir capella adossada dels Dolors.

## Referències

* 1 2 3 «Cementiri de Santa Coloma de Farners». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 març 2013].
# Cooperativa Obrera Tarragonina

La Cooperativa Obrera Tarragonina és un monument del municipi de Tarragona protegit com a bé cultural d'interès local. És la seu de la Cooperativa Obrera Tarraconense.

## Descripció

Edifici modernista de planta quasi quadrada que fa xamfrà entre els carrers Fortuny i Reding. Té dues plantes, amb balcons a la primera. Construït amb pedra natural amb paraments intercalats en estuc.
El coronament del xamfrà és fet de ceràmica vidriada de color groc. Predominant el buit sobre el massís, les obertures de la planta baixa estan rematades en la part superior amb forja distribuïda en tres parts, formant les del pis principal una successió d'arcades de mig punt arrodonides amb motius decoratius de pedra. Les baranes dels balcons són de ferro amb malla intercalada entre el passamà i el forjat.

## Referències

* ↑ «Dionisio de la Varga, nou president de la Cooperativa Obrera Tarraconense». El Punt Avui.
* 1 2 «Cooperativa Obrera Tarragonina». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 abril 2013].

## Enllaços externs

* «Cooperativa Obrera Tarragonina». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Densígraf

Un densígraf és una màquina que serveix per mesurar la qualitat en el procés de producció de la farina. Registra els valors principals de la farina en el procés de panificació. Per fer-ho servir, cal omplir el recipient de vidre amb aigua i anar-la escalfant a la temperatura desitjada mitjançant la resistència que va connectada al corrent elèctric. Un cop calenta, s'afegeix la farina que es vol analitzar i es forma la massa. Arribats a aquest punt, l'aparell calcula el temps que triga la massa a desfer-se, tot enregistrant l'activitat enzimàtica, el punt òptim de cocció, la tenacitat, l'estabilitat, la força general i l'equilibri d'aquesta. Un cop finalitzat l'anàlisi, l'aparell imprimeix una gràfica amb els resultats. Per poder fer servir un densígraf correctament cal que vagi acompanyat d'una sèrie d'accessoris, com un termòmetre, un mesurador i una resistència, entre d'altres.
A l'Ecomuseu-Farinera de Castelló d'Empúries es conserva un densígraf provinent de la Farinera El Posojal SA, una empresa de Celrà inaugurada el 1931 i que va tancar el 2007. Quan va tancar l'empresa, el col·leccionista Víctor García Torres va adquirir aquest aparell i el va donar a l'Ecomuseu el desembre de 2009.

## Referències

* ↑ Catalunya, Agència Catalana del Patrimoni, Generalitat de. «Densígraf · Visitmuseum · Catalonia museums». visitmuseum.gencat.cat. Arxivat de l'original el 2020-09-20. [Consulta: 5 desembre 2016].
* ↑ Número de registre: 311
* ↑ Està fabricat per l'empresa FMA i té el número de patent 257207-263148

## Bibliografia

* Enamorado Solanes, R; Rodríguez G. i Granero M.. El Densígrafo en la Evaluación de la Panificabilidad de Harinas de Trigo, 1986.
# André Bord

André Bord (Estrasburg, 30 de novembre de 1922 - 13 de maig 2013) és un polític alsacià. Fou president del Racing Club de Strasbourg de 1979 a 1985.
Fou elegit diputat de la Unió per la Nova República el 1958, i ocupà un escó a l'Assemblea Nacional Francesa fins al 1981. Fou regidor d'Estrasburg de 1959 a 1989 i conseller del Baix Rin de 1967 a 1979. També fou secretari d'estat en el govern de Georges Pompidou de 1966 a 1969, i secretari d'estat per a antics combatents en els governs de Jacques Chirac i Raymond Barre de 1974 a 1977. També fou diputat al Parlament Europeu de 1982 a 1984.
| Precedit per: nou càrrec | President del Consell regional d'Alsàcia 1974 - 1976 | Succeït per: Pierre Schiéle |
| Precedit per: Henri Meck | Conseller General del Baix Rin 1967 - 1979 | Succeït per: Daniel Hoeffel |
# Canals de Cerví

Les Canals de Cerví és un indret del terme de Sarroca de Bellera, al Pallars Jussà, en el territori de l'antic terme de Benés.
Estan situades al vessant nord-est del Pica de Cerví, al costat de ponent de la vall del riu de Manyanet, a l'extrem nord-oest del terme municipal.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Gobius senegambiensis

Gobius senegambiensis és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 7,3 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des del Marroc fins a Angola (Luanda) i les illes del golf de Guinea.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Miller, P.J., 1990. Gobiidae. p. 925-951. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa, SEI, París; i UNESCO, París, França. Vol. 2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Alex Callinicos

Alex Callinicos (Salisbury, Rhodèsia del Sud, actualment Zimbabwe, 24 de juliol de 1950) és catedràtic de teoria política en el King's College de Londres i un dels autors marxistes actuals més destacats. Ha escrit Un manifest anticapitalista (Publicat, en castellà, per Crítica), Contra la tercera vía i Les idees revolucionàries de Karl Marx.
Forma part de la direcció del Socialist Workers Party de Gran Bretanya i és l'editor de la seva revista teòrica trimestral International Socialism.

## Alguns dels seus escrits

* Las ideas Revolucionarias de Karl Marx
* ¿Hacia dónde va la izquierda radical?
* Racismo y Clase
* Europa del Este 1989: Una explicación de lo sucedido
* Estados Unidos: Imperialismo y guerra

## Enllaços externs

* Pàgina web de International Socialism Journal
* Pàgina web del Socialist Workers Party
# Les Botigues de Mar

Les Botigues de Mar és un barri del municipi d'Altafulla protegit com a bé cultural d'interès local. Construït en el segle xviii fruit del desenvolupament econòmic del comerç marítim de la vila. Per aquest motiu s'hi construïren vora el mar aquesta barriada on els comerciants guardaven les mercaderies i els pescadors i mariners les xarxes i els aparells nàutics. Com a conseqüència de l'onada d'urbanitzacions turístiques, les botigues han anat desapareixent, gairebé totes, amb excepció de les cases que ocupen la primera línia de mar, que conserven encara la fesomia de les antigues botigues.

## Descripció

Al segle xviii, i a conseqüència del desenvolupament econòmic de la classe comercial i de les necessitats de la gent de mar, sorgí el barri marítim de les "Botigues de Mar".
El nom en què és coneguda la barriada no pot ser més exacte, ja que les construccions inicials no eren altra cosa que magatzems de planta baixa on els comerciants guardaven les mercaderies i els pescadors i mariners, les xarxes i els aparells nàutics.
A les botigues no hi va habitar ningú fins als primers decennis del segle actual, quan alguns magatzems foren habilitats amb aquest fi.

## Història

Actualment, i a conseqüència de l'onada d'urbanitzacions turístiques, les botigues han anat desapareixent, gairebé totes. Sortosament la primera línia de cases vora el mar conserva el regust i l'estil de les primitives botigues.
Al mateix passeig marítim i seguint la filera i traçat de les primitives botigues, es conserva una casa de grans proporcions, planta baixa i dos pisos damunt una gran torre quadrada, que sorprèn per l'arc que la uneix a les cases de l'altre costat. Aquest arc és un dels camins d'accés al passeig marítim, donant-li un cert aire de fortalesa.

## Referències

* ↑ «Les Botigues de Mar». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
* 1 2 3 4 5 «Les Botigues de Mar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 abril 2013].
# Aglaofont

Aglaofont (en grec antic: Ἀγλαοφῶν, llatí: Aglaophon) fou un pintor de l'antiga Grècia nascut a l'illa de Tasos que va viure cap al tombant del segle vi aC al segle v aC. Va ser pare i mestre de Polignot i d'Aristofont, dos dels grans pintors de la Grècia clàssica.
Hi ha un cert desconcert entorn de les dates d'Aglaofont. Plini el Vell diu que va florir cap a la 90a Olimpíada (420 aC), i certament Ateneu de Nàucratis esmenta dues pintures seves: una d'Olímpia i Pítia, personificacions que presidien els Jocs Olímpics i els Jocs Pítics, coronant Alcibíades; i una altra de Nèmea, que presidia els Jocs Nemeus, que sostenia Alcibíades. La referència a Alcibíades encaixa amb la data de la 90a Olimpíada, però no pas amb el fet que fos fill de Polignot, que va florir uns anys abans d'aquesta data. Així, uns han deduït que hi va haver dos Aglaofonts: el pare de Polignot i Aristofont, probablement del segle vi aC, i el seu net, fill d'un dels seus dos fills, autor de les pintures d'Alcibíades. D'altres, en canvi, recolzant-se en el fet que Plutarc (Vida d'Alcibíades, 16.5) cita una de les dues pintures com a obra d'Aristofont, pensen que solament hi ha un Aglaofont, i que les pintures citades serien obra del seu fill Aristofont.
Quintilià elogia les seves pintures, i diu que es distingien per la simplicitat dels colors, a més de per la seva antiguitat. També es diu que Aglaofont va ser el primer que va representar Victòria amb ales. En donen també notícia Plató, Dió Crisòstom i Claudi Elià, a més de la Suda i Foci.

## Referències

* 1 2 Aglaophon a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 74
* 1 2 «Aglaophon». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
# Andrés Saborit Colomer

Andrés Saborit Colomer (Alcalá de Henares, 1889 - València, 26 de gener de 1980) va ser un tipògraf, periodista i polític socialista espanyol.

## Biografia

Obrer d'una impremta des de nen, va adquirir la seva formació elemental en classes nocturnes. Membre des de molt jove de l'Associació General de l'Art d'Imprimir, sindicat socialista fundat per Pablo Iglesias, va col·laborar amb aquest quan va ser escollit Regidor de l'Ajuntament de Madrid i es va afiliar al PSOE el 1904.
Posteriorment va ser col·laborador de Julián Besteiro. El 1906, al costat de Tomás Meabe, va treballar per l'extensió territorial de les Joventuts Socialistes d'Espanya i el 1912 va ser-ne president. El 1914 ja tenia dues condemnes per les seves postures antimilitaristes. El 1917 va participar en la vaga general i va ser condemnat a cadena perpètua en el penal de Cartagena, al costat de Besteiro, Francisco Largo Caballero i Daniel Anguiano, d'on va sortir el 1918 gràcies a l'acta de diputat per Astúries, a més de ser escollit regidor per Madrid, càrrec al qual va tenir especial dedicació.
El 1921 fou un dels dirigents socialistes que s'oposaren a l'ingrés a la Internacional Comunista. Va ser qui, amb visques a l'exèrcit, va proclamar la II República des de la balconada de l'Ajuntament de Madrid el 14 d'abril de 1931. La seva obstinació li va permetre exercir com a periodista, i fundà les revistes Renovación, Vida Socialista, Democracia (òrgan dels besteiristes dintre del PSOE) i Tiempos Nuevos. Va ser director d'El Socialista de 1925 a 1930 i, ja en l'exili, de 1948 a 1950.
Durant la II República, va ser secretari general del PSOE i vicepresident de la UGT. Després de la revolució de 1934, es va unir amb Julián Besteiro al rebuig de la radicalització socialista. Durant la guerra civil va ser Director General de Duanes i President del Banc de Crèdit Oficial. En finalitzar la guerra marxà a França. Afligit per problemes de salut, abandonà els seus càrrecs orgànics el 1950 i marxà a Ginebra (Suïssa), on escriuria bona part de la seva obra. No obstant això, encara presidirà el Congrés del PSOE, a Tolosa, el 1970. Va tornar a Espanya de l'exili el 1977.

## Obres

* Asturias y sus gentes, 1964.
* Julian Besteiro, 1967.
* El pensamiento político de Julian Besteiro.
* La huelga de agosto de 1917, 1967.
* Biografía de Pablo Iglesias (inèdit)

## Enllaços externs

* (castellà) 26 de enero de 2005: 25 años sin Saborit. Un hombre y socialista ejemplar Arxivat 2007-06-09 a Wayback Machine., article sobre Andrés Saborit al web d'UGT.