OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Isabel de la Calle i de la Calle

Isabel de la Calle i de la Calle (Madrid, aprox. 1875 - Barcelona, 3 de febrer de 1957) fou una pianista, professora de música i directora d'orquestra. Fundà el Conservatori Femení, al barri de Gràcia de Barcelona, i l'Orquesta Femenina.

## Biografia

Fins a la dècada de 1890 es formà a l'Acadèmia Nicolau, l'escola de música que tenia al carrer de Pau Claris de Barcelona el mestre Antoni Nicolau, i fou deixebla de Llorenç Bau.
El 1913 creà el Conservatori de S. A. R. la Infanta Isabel, després anomenat Conservatori Femení. El 1932 fundà l'Orquestra Femenina, una formació musical no professional constituïda per professores i deixebles del seu Conservatori, amb col·laboracions puntuals d'altres concertistes. Dirigí l'orquestra fins a l'abril de 1950, en què la rellevà la pianista Maria Dolors Rosich Ventosa. El 14 d'abril de 1940 rebé un homenatge al Casal del Metge per commemorar el cinquantenari de la seva activitat professoral, que comptà amb la participació d'Alicia de Larrocha i de la Calle, amb qui la unia un parentiu familiar.
El concert de l'Orquestra a l'Ateneu Barcelonès de 9 de febrer de 1957, que havia de commemorar el 25è aniversari de la fundació de l'Orquestra Femenina, esdevingué un concert d'homenatge, pocs dies després de la seva mort.

## Referències

* ↑ «En el palacio de Ciencias». La Vanguardia, 10-07-1893, pàg. 3.
* ↑ La Vanguardia, 01-07-1890, pàg. 2.
* 1 2 «Invitación al concierto dedicado a Isabel de la Calle [Programa de mà]». web Alicía de Larrocha. [Consulta: març 2019].
* ↑ «Casa del Médico. La Orquesta Clásica Femenina Isabel de la Calle». La Vanguardia, 04-04-1950, pàg. 15.
* ↑ «La Orquesta Clásica Femenina Isabel de la Calle». La Vanguardia, 09-02-1957, pàg. 23.
* ↑ «Esquela Isabel de la Calle». La Vanguardia, 12-02-1957, pàg. 21.

## Bibliografia

* Pagés Santacana, Mònica. Alicia de Larrocha. Notas para un genio. Alba Editorial, 2016. ISBN 9788490652435.
* Palma, Victòria. «Orquestra Femenina de Barcelona, la més femenina i singular». Femení i Singulars [de Catalunya Música], 23-10-2012. [Consulta: març 2019].
# Anastasi Niubò i Cunill

Anastasi Niubò i Cunill (Badalona 24 de novembre de 1894 - 20 d'abril de 1982) va ser un compositor i pianista català, va escriure diversos tipus de música com sarsueles, himnes, sardanes, i també va fer arranjaments per a cantants i orquestres de ball.
Es va iniciar de ben jove a la música, a deu anys ja formava part de la coral de la parròquia de Santa Maria de Badalona, tot seguit va aprendre solfeig i piano amb els mestres Jaume Costa i Antoni Botey i, més tard, els va acabar amb Enric Morera i Viura amb qui va treballar l'harmonia, el contrapunt i la fuga. Va ser company de les classes del mestre Morera amb Ramón Salsas i Blanch i Joan Pich Santasusana, amb qui va conservar posteriorment una llarga amistat.
Va dirigir diverses agrupacions corals de Badalona com la Coral de l'Alba, l'Oliva de canyet, el Cor Badalonès i el Cor Marítim. Fora de Badalona va dirigir la Germanor Alellenca i la Joventut de Tiana. Va formar part d'orquestres i orquestrines que amenitzaven els balls de les tardes de diumenge i d'altres festes populars, tant de Badalona com de la resta de la comarca, va ser pianista i director de l'orquestra badalonina Rosaleda.
Com a compositor va conrear, entre d'altres, el gènere líric, l'any 1941 va estrenar una opereta en dos actes amb lletra Joaquim Grífol i Puig, "La eterna juventud", assolint un gran èxit; i l'any 1942, un quadre líric en un sol acte, "Lo que saben la campanas" amb lletra del mateix Joaquim Grífol i Puig. Pel maig del 1945 va esternar "La boda de Celedonio o las mujeres son el demonio" amb lletra de Josep Furrasola, amb gran èxit.
L'any 1930 va estrenar la seva primera sardana, La font dels castanyers, en va compondre una dotzena més. També va escriure la partitura d'algunes cançons com, Tinc dos amors amb lletra de S. Solà-Segalés i Cançó de bressol amb paraules de Maria Escrihuela i Giró, totes dues molt inspirades. L'any 1936 va compondre Himne a Badalona amb lletra de l'escriptor badaloní, Carles Bigas i Munné.
El seu arxiu musical es troba molt dispers i poc localitzable.

## Obres

Llista de les seves obres:
* La font dels Castanyers, sardana per a cor a cappella 1929
* Serra avall, sardana per a cobla 1929
* Mar endins, sardana per a cobla 1930
* Les noies de Badalona, sardana per a cobla 1930
* Nit d'aplec, sardana per a cobla 1931
* Anhel patriòtic, sardana per a cobla 1934
* Setembrina, sardana per a cobla 1935
* Vora el riu, sardana per a cobla 1932
* A Banyoles, sardana per a cobla 1956
* Aigüestortes
* L'Aplec de Sant Feliuet
* Julita

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Niubó i Cunill, Anastasi». Músics per la cobla. [Consulta: 15 febrer 2021].
* 1 2 «Obres compostes per Anastasi Niubó». Portal Sardanista. [Consulta: 15 febrer 2021].

## Bibliografia

* Diccionari d'autors de sardanes, pàgina 121, Edita: SOM Revista de Cultura Popular de Catalunya 1ª. edició - 1990 DIP.LEG. GI-1891/94
# Raimon Galí i Herrera

Raimon Galí i Herrera (Barcelona 1917 - 2005) era un escriptor català, fill del pedagog Alexandre Galí i Coll, germà de Jordi Galí i Herrera, de la pianista Maria Galí i Herrera i del pintor Francesc Galí i Herrera.

## Biografia

Estudià filosofia i lletres a la Universitat Autònoma de Barcelona i fou membre de Palestra. Durant la guerra civil espanyola ingressà a l'Escola Popular de Guerra de la Generalitat de Catalunya, hi assolí el grau d'oficial i lluità amb el X Cos d'Exèrcit de la República. El 1939 s'exilià a França, Cuba i finalment s'establí a Ciutat de Mèxic, on estudià a l'Escola Nacional d'Antropologia i Història de 1940 a 1944.
Membre destacat de la comunitat catalana de Mèxic, col·laborà en les revistes dels exiliats catalans Full Català i Quaderns de l'Exili. També es dedicà a l'arqueologia, col·laborant amb Pere Bosch i Gimpera i publicà l'article La orientación de los monumentos de Tula.
El 1948 tornà a Catalunya i s'integrà en la resistència cultural activa. Fou un dels inspiradors del grup de joves anomenat CC (Crist Catalunya), protagonistes del primer activisme antifranquista a començaments dels anys 1950, i també de l'Acadèmia de Llengua Catalana de la Congregació Mariana.
Com a bona part dels nacionalistes catòlics catalans, era influït per Charles Péguy i Antoine de Saint-Exupéry, i com ells exhortà al voluntarisme, la disciplina i l'esperit de servei, fomentant l'escoltisme (serà membre del Consell General de la Institució Catalana d'Escoltisme (Minyons de Muntanya-Boy Scouts de Catalunya).
Col·laborà esporàdicament en diaris i revistes, i participà en diverses edicions de la Universitat Catalana d'Estiu. El 1983 li fou atorgada la Creu de Sant Jordi.

## Obres

* Senyals de camí (1963)
* Els camins de l'estimar (1981)
* Recalada (1984)
* Signe de contradicció, col·lecció que comprèn:
** 1. La Catalunya d'en Prat (1985)
** 2. La Catalunya d'en Macià (2001) - 3. L'Avantguerra (2001)
** 4. Aixecament i Revolta(1997)
** 5. L'Exèrcit de Catalunya (1991)
** 6. El X Cos d'Exèrcit i la caiguda d'Aragó (1994)
** 7. L'Ebre i la caiguda de Catalunya (1996)
* El brancatge, dins el recull Jordi Pujol, un polític per a un poble (1984).
* La ciutat. Les arrels de la democràcia (1995)
* La mística i la política. La terra: per una doctrina moral (1997)
* L'amor en la història (1997)
* Memòries (2004)
* Semblances (2005)

## Referències

* ↑ Ruiz Simon, Josep Maria «Jordi Pujol. Una història de la Transició». Ara Diumenge, 26, 02-11-2014, pp. 2-5.

## Enllaços externs

* Obituari de Raimon Galí a El Mundo
* Homenatge a Raimon Galí a la revista Relleu
* Entorn les Memòries de Raimon Galí a la revista Relleu
# Saus, Camallera i Llampaies

Saus, Camallera i Llampaies és un municipi de la comarca de l'Alt Empordà. Fins a l'octubre del 2006 el nom oficial era tan sols Saus. El cap del municipi és el poble de Camallera.
Situat en el límit amb les comarques del Baix Empordà i el Gironès, entre els rius Ter i Fluvià, regat per l'afluent d'aquest últim, la riera de Cotet.
La seva economia es reparteix entre l'agricultura de secà, la ramaderia i indústries de materials de construcció, metall i confecció.
En el terme hi ha diversos jaciments de l'època romana. Es creu que hi passava la Via Augusta, que unia Tarraco amb Roma.

## Geografia

* Llista de topònims de Saus, Camallera i Llampaies (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).
| Entitat de població | Habitants (2023) |
| Camallera | 652 |
| Saus | 115 |
| Llampaies | 105 |
(Font: Idescat)

## Demografia

| 1497 f | 1515 f | 1553 f | 1717 | 1787 | 1857 | 1877 | 1887 | 1900 | 1910 |
| 36 | 9 | 39 | 337 | 573 | 844 | 826 | 782 | 708 | 713 |
| 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1990 | 1992 | 1994 |
| 724 | 712 | 722 | 814 | 825 | 805 | 714 | 700 | 705 | 705 |
| 1996 | 1998 | 2000 | 2002 | 2004 | 2006 | 2008 | 2010 | 2012 | 2014 |
| 703 | 688 | 688 | 719 | 713 | 737 | 761 | 765 | 807 | 815 |
| 2016 | 2018 | 2020 | 2022 | 2024 | 2026 | 2028 | 2030 | 2032 | 2034 |
| 842 | 848 | 856 | 865 | - | - | - | - | - | - |
1497-1553: focs; 1717-1981: població de fet; 1990- : població de dret (més info.) :

## Indrets d'interès

* Església de Sant Bartomeu de Camallera. Documentada el segle xiii
* Ermita de Sant Sebastià de Camallera. Any 1565
* Església de Santa Eugènia de Saus. Portalada romànica, sobre la qual hi ha una creu de pedra de l'orde dels Templers
* Església de Sant Martí de Llampaies. Romànica
* Jaciments arqueològics a Llampaies
* Jaciments arqueològics a Saus. Època romana

## Referències

* ↑ Catalunya. «Resolució GAP/3520/2006, de 27 d'octubre, per la qual es dóna conformitat al canvi de nom del municipi de Saus, que passa a denominar-se Saus, Camallera i Llampaies». Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya. [Barcelona]: Generalitat de Catalunya, 10-11-2006. [Consulta: 8 febrer 2015].

## Enllaços externs

* Pàgina web de l'Ajuntament
* Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
# Aisac e Òst

Aisac e Òst (en francès Ayzac-Ost) és un municipi francès situat al departament dels Alts Pirineus i a la regió d'Occitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 350 | 367 | 381 | 375 | 369 | 388 | 414 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1989- | Serge Cabar | |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Basilio Álvarez Rodríguez

Basilio Álvarez Rodríguez (Ourense, 1877 - Tampa, Florida, 1943) fou un religiós, advocat i polític gallec. Estudià al Seminari Conciliar de San Fernando i es va ordenar socerdot, alhora que col·laborava a El Heraldo Gallego de Valentín Lamas Carvajal. El 1907 marxà a Madrid com a capellà dels marquesos d'Urquijo. El 1909 va dirigir la revista Galicia i el 1910 fou un dels impulsors del grup agrarista Acción Gallega, que defensava la supressió del caciquisme i dels foros a Galícia. La radicalització del seu discurs polític, incitant als pagesos a no pagar les rendes, va provocar que el bisbe l'expulsés de la seva parròquia de Beiro i que, poc després, abandonés el sacerdoci. Aleshores es va llicenciar en dret i va visitar Argentina el 1915. A la seva tornada va fundar diversos diaris (com La Zarpa d'Ourense) i s'aproximà al Partit Republicà Radical, amb el qual fou elegit diputat a les eleccions generals espanyoles de 1931 i 1933. En esclatar la guerra civil espanyola era al seu despatx d'advocat a Madrid, i amenaçat per ambdós bàndols, es va exiliar a Cuba i als Estats Units, on va morir el 1943.

## Obres

* El cura rural (1904)
* Los agros celtas (1907)
* Hablando con los santos' '(1909)
* El libro del periodista (1912)
* Abriendo el surco (1914)
* Dos años de agitación política (1933)

## Enllaços externs

* Biografia
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Efter brylluppet

Efter brylluppet (traduïda a l'anglès per After the Wedding, traducció literal en català Després del casament) és un drama danès de 2006 dirigida per la cineasta Susanne Bier i amb Mads Mikkelsen i Sidse Babett Knudsen com a actors principals. El 2007 va estar nominada a l'Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa.

## Argument

Jacob és un danès que està a càrrec d'un orfenat que afronta seriosos problemes econòmics en l'Índia. Té una molt bona relació amb els nens del lloc, especialment amb un nen en particular, anomenat Pramod. Jorgen, un multimilionari home de negocis danès, li demana a Jacob que viatgi a Copenhaguen per rebre una donació per a l'orfenat. Quan es troben, Jorgen el convida al casament de la seva filla Anna, que tindrà lloc l'endemà.
En la cerimònia, Jacob s'adona que l'esposa de Jorgen i mare d'Anna, Helene, és una antiga promesa seva. Quan en el seu discurs, Anna diu que Jorgen no és el seu pare biològic, Jacob comença a sospitar que Anna podria ser la seva filla. Aquesta sospita és confirmada per Helene l'endemà.
Per poder rebre la donació, Jorgen li diu a Jacob que ha de deixar l'Índia i mudar-se a Dinamarca. Jacob surt enutjat de la reunió per la nova imposició i Jorgen tracta de detenir-lo explicant-li que té una malaltia terminal irreversible. Jacob s'adona que tot no ha estat una gran casualitat sinó que Jorgen ha planejat la situació perquè Jacob quedi a cura de Helene, Anne i els bessons Morten i Martin, fills de Helene i Jorgen.
Anne troba al seu flamant espòs enganyant-la amb una altra dona i ella va molt angoixada a refugiar-se amb Jacob. Ell s'adona que la seva filla i Helene el necessitaran i decideix acceptar l'oferta de Jorgen.
Finalment, Jorgen mor i Jacob visita l'Índia on veu que les coses en l'orfenat estan marxant molt bé. Jacob li pregunta a Pramod si li agradaria anar-se'n a viure amb ell a Dinamarca, però Pramod decideix quedar-se a l'Índia.

## Referències

* ↑ «After the Wedding». The New York Times.

## Enllaços externs

* Lloc web oficial (anglès)
* Lloc web oficial (danès)
* Ressenya After the Wedding a The Times Review Arxivat 2011-05-17 a Wayback Machine.
* tiffreviews.com (anglès)
* After the wedding: Film review Arxivat 2012-03-02 a Wayback Machine. (anglès)
# Viam

Viam (en francès Viam) és un municipi francès situat al departament de la Corresa i a la regió de la Nova Aquitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 150 | 230 | 160 | 141 | 133 | 132 | 118 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Armand Terracol | |
| 2008- | Michèle Guillou | |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana a lemosin.net i toponímia de la Corresa.
Viccionari
# Baboon

L'illa de Baboon, o illa dels Babuïns (en anglès Baboon Island) és una illa al mig del riu Gàmbia, uns 25 kilòmetres en línia recta a l'oest-nord-oest de Janjanbureh.
Avui és una reserva natural de Gàmbia, també coneguda com a River Gambia National Park, i la seva principal característica és que hi viuen els babuïns, aquests primats que li donen nom.
A la rodalia també hi viuen alguns cocodrils i hipopòtams, que constitueixen pràcticament els darrers vestigis de vida animal salvatge a Gàmbia.

## Enllaços externs

* Baboon Island Arxivat 2017-09-23 a Wayback Machine. (anglès)
# Bassa de la Closella

La Bassa de la Closella és una gran bassa del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès. Pertany a l'enclavament de la Vall de Marfà.
Està situada a prop i al nord de la masia de la Closella, a ran del lloc per on arriba a la masia el Camí de la Closella. És a migdia de l'extrem sud-occidental de la Solella de la Closella i del Serrat dels Llamps.

## Enllaços externs

* La Bassa de la Closella en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Basse-Kotto

Basse-Kotto (en francès: Baixa Kotto) és una de les 14 prefectures de la República Centreafricana. Està situada en el centre-sud del país, fent frontera amb la República Democràtica del Congo. La seva capital és Mobaye. Frontereja amb les prefectures d'Haute-kotto al nord, Mbomou a l'est, i amb Ouaka a l'oest i al nord.

## Enllaços externs

* «Basse-Kotto». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Vegeu també

* Prefectures de la República Centreafricana
# Basílica de Sant Antoni de Pàdua

La Basílica de Sant Antoni (en italià Basilica di Sant'Antonio) és un temple religiós de la ciutat italiana de Pàdua, construït entre els anys 1238 i 1310. El seu nucli original va ser l'església de Santa Maria Mater Domini, on es va instal·lar el convent franciscà en què va ser sepultat sant Antoni de Pàdua, fet que va originar una fervorosa devoció a les seves despulles per part dels catòlics.
A la plaça es troba el magnífic monument eqüestre a Gattamelata de Donatello. A més a més per, a l'interior de la basílica va realitzar l'escultura del Crucifix de bronze, que Boito va col·locar anys més tard a l'altar major. Per a aquest altar Donatello va crear set estàtues que representen la Mare de Déu amb l'Infant i els sants Francesc, Antoni, Justina, Daniel, Lluís i Prosdòcim.

## Enllaços externs

* Basílica de Sant Antoni de Pàdua (italià) (anglès) (castellà) (alemany) (francès)
# Batalla de Decatur

La batalla de Decatur va tenir lloc del 26 al 29 d'octubre del 1864 com a part de la Campanya Franklin-Nashville de la Guerra Civil Nord-americana. Comandant les forces de la Unió hi havia el general de brigada Robert S. Granger, que tenia al seu càrrec entre uns 2000 i 5000 homes. Comandant les forces confederades havia el tinent general John Bell Hood, que tenia als 23.000 homes de l'Exèrcit de Tennessee sota el seu comandament. La batalla va tenir lloc a Decatur (Alabama) als voltants de l'antic Banc Estatal. Encara es poden trobar bales a la maçoneria de l'edifici d'arquitectura neogrega.
El 26 d'octubre de 1864, el general Hood i el seu exèrcit van intentar creuar el riu Tennessee prop de Decatur. No obstant això, sota el lideratge del general de brigada Granger les forces de la Unió van poder evitar que l'exèrcit de Hood travessés el riu.
Les forces de la Unió van cremar la ciutat de Decatur, incloent-hi el pont del tren, deixant només tres estructures en peu, que són l'Antic Banc Estatal, la Dancy-Polk House i la McEntire House.
El resident a Decatur Noel Carpenter ha escrit el que fins ara és l'únic llibre sobre la batalla, A slight Demonstration, publicat per Legacy and Letters d'Austin, Texas.

## Enllaços externs

* Descripció de la batalla del Servei del Parc Nacional Arxivat 2011-04-25 a Wayback Machine.
* Pàgina web d'història Arxivat 2008-05-08 a Wayback Machine.
# Davinhac

Davinhac (en francès Davignac) és un municipi francès situat al departament de la Corresa i a la regió de la Nova Aquitània. L'economia del municipi es basa en l'extracció d'urani.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 355 | 360 | 307 | 279 | 289 | 272 | 254 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1989-2001 | Joseph Lacassagne | PCF |
| 2001-2008 | Patrick Bordas | PCF |
| 2008- | Daniel Caraminot | PCF |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana a lemosin.net i toponímia de la Corresa.
# Iana Klotxkova

Iana Klotxkova (en ucraïnès: Яна Клочкова) (Simferòpoll, Unió Soviètica, 1982) és una nedadora ucraïnesa, ja retirada, guanyadora de 5 medalles olímpiques.

## Biografia

Va néixer el 7 d'agost de 1982 a la ciutat de Simferòpoll, població situada a la península de Crimea, que en aquells moments formava part de la Unió Soviètica i que avui en dia forma part d'Ucraïna.

## Carrera esportiva

Va participar, als 18 anys, als Jocs Olímpics d'Estiu de 2000 realitzats a Sydney (Austràlia), on va aconseguir guanyar la medalla d'or en les proves de 200 i 400 metres estils així com la medalla de plata en la prova dels 800 metres lliures. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 2004 realitzats a Atenes (Grècia) aconseguí revalidar els seus títols olímpics aconseguits a Sydney, a més de finalitzar desena en els relleus 4x10 metres estils.
Al llarg de la seva carrera ha guanyat 6 medalles en el Campionat del Món de natació, entre elles quatre medalles d'or; 6 medalles en el Campionat del Món de natació en piscina curta, entre ells cinc medalles d'or; 14 medalles en el Campionat d'Europa de natació, entre elles deu medalles d'or; i 12 medalles en el Campionat d'Europa de natació en piscina curta, entre elles nou medalles d'or. Guanyà quatre medalles d'or en la Universíada de 2003.
L'any 2004 fou nomenada nedadora de l'any i nedadora europea de l'any per part de la revista Swimming World Magazine.
# Petria Thomas

Petria Thomas (Lismore, Austràlia 1975) és una nedadora australiana, ja retirada, guanyadora de 8 medalles olímpiques.

## Biografia

Va néixer el 25 d'agost de 1975 a la ciutat de Lismore, població australiana situada a la província de Nova Gal·les del Sud.

## Carrera esportiva

Va participar, als 20 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1996 realitzats a Atlanta (Estats Units), on va aconseguir guanyar la medalla de plata en la prova dels 200 metres papallona, l'única prova que disputà. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 2000 realitzats a Sydney (Austràlia) va aconseguir guanyar tres medalles: la medalla de plata en la prova de relleus 4x200 m. papallona i relleus 4x100 m. estils, i la medalla de bronze en la prova de 200 metres papallona, a més d'obtenir la quarta plaça (i diploma olímpic) en la prova dels 100 m. papallona. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 2004 realitzats a Atenes (Grècia) aconseguí guanyar quatre medalles: la medalla d'or en les proves de relleus 4x100 metres lliures, relleus 4x100 m. estils i 100 m. papallona, i la medalla de plata en la prova de 200 m. papallona, a més de finalitzar quarta en els relleus 4x200 m. lliures (i obtenir així un nou diploma olímpic).
Al llarg de la seva carrera ha guanyat 7 medalles en el Campionat del Món de natació, entre elles tres medalles d'or; 9 medalles en el Campionat del Món de natació en piscina curta, entre elles una medalla d'or; 12 medalles en els Jocs de la Commonwealth, nou d'elles d'or; i 5 medalles en el Campionat Panpacífic de natació.
Els anys 2001 i 2002 fou nomenada nedadora del Pacífic de l'any per la revista Swimming World Magazine.
# El Jaida

El Jaida (àrab: الجايدة, Al-jāyda) és una pel·lícula tunisiana dirigida per Selma Baccar el 2017.
La previsualització va tenir lloc al Festival de Cinema de Cartago de 2017, i la pel·lícula va ser nominada al Festival Internacional de Cinema del Caire.

## Argument

Quatre dones es troben a Dar Joued, una presó de dones, vuit mesos abans de la independència de Tunísia (entre l'octubre 1954 i el juny 1955). De diferents edats i condicions socials, estan condemnades a conviure mentre pateixen l'autoritat i les injustícies de la seva carcellera: la Jaida. Compartiran records del món exterior, alegria, emocions i angoixa de la seva vida quotidiana.

## Repartiment

El repartiment de la pel·lícula és el següent:
* Wajiha Jendoubi
* Souhir Ben Amara
* Fatma Ben Saïdane
* Salma Mahjoubi
* Najoua Zouhair
* Bilel Beji
* Khaled Houissa
* Taoufik El Ayeb
* Samia Rhaiem
* Raouf Ben Amor
* Jouda Najah
* Abdellatif Kheireddine
* Lotfi Abdelli
* Mohamed Ali Ben Jemaa

## Referències

* ↑ «El Jaida». africine.org..
* ↑ «Horizons of New Arab Cinema Competition for feature and documentary films». ciff.org.eg. Arxivat de l'original el 2017-12-11. [Consulta: 6 desembre 2024]..
* 1 2 3 «El Jaïda de Selma Baccar : un film populaire de qualité». kapitalis.com..

## Enllaços externs

* Samira Dami. «Salma Baccar monte son 4e long métrage Jaïda : ces femmes enfermées à Dar Joued». lapressenews.tn, 16-01-2017. Arxivat de l'original el 2017-12-30. [Consulta: 6 desembre 2024].