OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Marquesat de Vilallonga

El marquesat de Vilallonga és un títol nobiliari espanyol creat el 20 de març de 1710 per l'Arxiduc pretendent Carles d'Àustria, a favor de Pau Ignasi de Dalmases i Ros. La seva denominació fa referència a la localitat de Vilallonga del Camp (Tarragonès) d'on van ser senyors la família Dalmases.
El títol va ser rehabilitat el 1916 pel rei Alfons XIII a Maria del Carme de Dalmases i d'Olivart.

## Marquesos de Vilallonga

| | Titular | Període |
| Creació per Arxiduc pretendent Carles d'Àustria |||
| I | Pau Ignasi de Dalmases i Ros | 1710- |
| Rehabilitat per Alfons XIII |||
| II | Maria del Carme de Dalmases i d'Olivart | 1916-1922 |
| III | Francesc Xavier de Fontcuberta i de Dalmases | 1922- ? |
| IV | Josep de Fontcuberta i Casanova | 1945- ? |
| V | Alfons de Fontcuberta i de Samà | 1993-2002 |
| VI | Mariana de Fontcuberta i Juncadella | 2002-actual titular |

## Història dels marquesos de Vilallonga

Pau Ignasi de Dalmases i Ros, I marquès de Vilallonga.
Maria del Carme Dalmases i d'Olivart, II marquesa de Vilallonga, (per rehabilitació el 1916).
* Va casar amb Carles de Fontcuberta i de Perramon. El va succeir el seu fill:
Francesc Xavier de Fontcuberta i de Dalmases, III marquès de Vilallonga.
* Va casar amb Maria de la Concepció de Casanova i de Parrella. El va succeir el seu fill:
Josep de Fontcuberta i de Casanova, IV marquès de Vilallonga. Va entrar a Barcelona el dia 26 de gener de 1939 al front de la 51 unitat de tropes de l'Aviació franquista
* Va casar amb María Victoria Samá i Coll, VI marquesa de Marianao, V marquesa de Vilanova i la Geltrú, XI comtessa de Solterra, XI marquesa de Santa Maria de Barberà, (títol rehabilitat en 1984, i perdut en 1987, per haver-hi un tercer amb major dret). El va succeir el seu fill:
Alfons de Fontcuberta i de Samà, V marquès de Vilallonga, VII marquès de Marianao, XIII comte de Solterra.
* Va casar amb María Isabel Juncadella i García-Blasco, filla d'Enric Juncadella i de Ferrer, IX marquès de Puerto Nuevo. La va succeir la seva filla:
Mariana de Fontcuberta i Juncadella, VI marquesa de Vilallonga, VIII marquesa de Marianao, XIV comtessa de Solterra.

## Referències

* ↑ «¿Qué hizo usted aquel 26 de enero?». La Vanguardia Española, 26-01-1951, pàg. 4.
* Elenco de Grandezas y Títulos nobiliarios Españoles Instituto "Salazar y Castro", CSIC.
# Cornetto

El cornetto, o corneta és un instrument de vent del Renaixement i Barroc popular entre 1500 i 1650, semblant a una flauta quant al tub i forats però amb una embocadura com la d'una trompeta. De fet en català s'hauria d'anomenar corneta però aleshores es confon amb l'instrument de metall modern similar a la trompeta i per això habitualment es fa servir el nom d'origen italià "cornetto". Es feia servir en grup de metalls (dos cornettos i dos o tres sacabutxos -antic trombó-), en conjunt instrumental o com a instrument solista.

## Construcció

Consisteix en dues peces de fusta unides per una tira de pell que les embolica per formar un tub d'uns 60 cm lleugerament corbat. En les reconstruccions modernes a vegades es fa servir resina per abaratir costos. El so es produeix fent vibrar els llavis en una embocadura similar a la d'una trompeta però més petita. La posició de les mans en els forats és similar a la d'una flauta dolça.
Així doncs, si només atenguéssim al material amb què està construït, el cornetto pertanyeria a la família de la fusta, dins dels instruments de vent. Però si atenem a com es produeix el so, li correspondria estar amb els instruments de metall. És així tal com es fa habitualment per tal com la característica del seu so és més semblant a la dels instruments de metall -i per això també feia conjunt amb els trombons. La sonoritat d'un cornetto és molt especial, per tal com presenta trets semblants als d'una trompeta, com és la brillantor, però alhora té una lleugeresa i delicadesa excepcionals. Mersenne (1588-1648) matemàtic i teòric de la música, el comparà a un raig de sol perforant les ombres.

## Música per a cornetto

El cornetto es tocava en grup (consort) formant quintets (2 cornettos i tres saquebutxs). El trobem en moltes peces dels germans Gabrieli de l'Escola veneciana. Es pot sentir també per exemple en els primers compassos de l'obertura de l'Orfeo de Monteverdi. Al llarg del segle xvii trobem molta literatura per solista i acompanyament amb la indicació "per a cornetto o violí". Són notables les obres de Bassano o Fontana. A la segona meitat del segle xvii el seu ús va decaure i el violí va esdevenir clarament el solista favorit. Una de les possibles raons és que la petita embocadura obliga a una tensió de llavis, galtes i buf que impedeix tocar molta estona seguida.
L'instrument es va recuperar en el segle XX gràcies al moviment historicista que es preocupà d'interpretar les obres antigues amb els instruments per als quals havien estat escrites.

## Referències

* ↑ «Zink». A: .
* ↑ Anthony Baines, Woodwind Instruments and Their History, with a foreword by Sir Adrian Boult (Nova York: W. W. Norton & Company, Inc, 1957): 259–60.
* ↑ «6: Cornett and Sackbut». A: Carter, Stewart. A performer's guide to seventeenth-century music. 2nd. Bloomington: Indiana University Press, 2012, p. 100–118. ISBN 978-0253357069.
# Bacalhoada

La bacalhoada és un plat a base de bacallà de la cuina portuguesa. En general, els plats a base de bacallà són molt habituals i populars a Portugal, com també ho són a la cuina dels Països Catalans.

## Enllaços externs

* Recepta Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Julhac (Gironda)

Julhac (en francès Juillac) és un municipi francès situat al departament de la Gironda i a la regió de la Nova Aquitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 276 | 262 | 201 | 218 | 200 | 205 | 256 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2008- | Alphonse Zecchini | |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Philepitta

Philepitta és un gènere d'ocells de la família dels filepítids (Philepittidae).

## Taxonomia

Descrit per Isidore Geoffroy Saint-Hilaire in 1838. El nom del gènere Philepitta és una combinació del nom francès «philédon», pels frarets de la família Meliphagidae i «pitta», pels ocells del gènere "pitta".
Philepitta és ara el gènere tipus d'una nova família d'ocells, els Philepittidae, en els quals s'han inserit aquestes dues espècies de Madagascar.
Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per dues espècies:
* asiti vellutat (Philepitta castanea).
* asiti de Schlegel (Philepitta schlegeli).

## Referències

* ↑ «Report: Philepitta» (en anglès). ITIS. [Consulta: 20 desembre 2024].
* ↑ Jobling, James A. The Helm Dictionary of Scientific Bird Names: From Aalge to Zusii. London: Christopher Helm, 2010, p. 302. ISBN 978-1-4081-2501-4.
* ↑ Winkler, David Ward; Billerman, Shawn M.; Lorette, Irby J. Bird families of the world: an invitation to the spectacular diversity of birds. Barcelona: Lynx Edicions - The Cornell lab of ornithology, 2015, p. 275–276. ISBN 978-84-941892-0-3.
* ↑ Gill, Frank; Donsker, David. «NZ wrens, Sapayoa, asities, broadbills, pittas – IOC World Bird List» (en anglès). IOC World Bird List v14.2, 17-08-2024. [Consulta: 20 desembre 2024].
# Caranos (príncep)

Caranos (en llatí Caranus, en grec antic Κάρανος o Καρανός "Káranos" o "Karanós") va ser un fill de Filip II de Macedònia, fruit de la seva unió amb Cleòpatra de Macedònia i germanastre d'Alexandre el Gran. Segons Justí, Alexandre va sospitar que Caranos ambicionava el tron i el va fer matar poc després de pujar al poder, el 336 aC.

## Referències

* ↑ 2.Caranus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 609
# La Madonna i el soldat

La Madonna i el soldat (en rus Мадонна и солдат), op. 105, és una òpera en tres actes composta per Mieczysław Weinberg el 1970, sobre un llibret d'Aleksandr Medvédev basat en Zosia de Vladimir Bogomolov. Es va estrenar el 17 de març de 1975 al Teatre Mikhàilovski de Leningrad dirigida per Aleksandr Dmítriev. La va dedicar al 30è aniversari de la victòria del poble soviètic a la Gran Guerra Patriòtica.
L'acció es desplega a Polònia cap al final de la Segona Guerra Mundial i conté cors patriòtics i un final triomfant. L'òpera retrata l'amor entre un oficial soviètic (reanomenat Sania a l'òpera) i una jove polonesa (reanomenada Stasia) mentre l'Exèrcit Roig avança sobre Polònia el 1944.
Entre el 20 de febrer i el 20 març de 1975, tot i que va morir el 9 d'agost, Xostakóvitx va trobar l'energia per assistir a tots els assajos per a l'estrena de l'òpera de Weinberg.

## Origen i context

Renovant la seva col·laboració en La passatgera, Weinberg i Medvédev van seleccionar el relat breu Zosia del 1963 de Bogomolov i li van canviar el nom per La Madonna i el soldat. L'òpera va ser guardonada amb un diploma de la revista de la Unió Soviètica creada a tal efecte.
Tenint en compte la història familiar de Weinberg, la seva indignació contra la guerra va ser profundament assenyalada, i va ser una vàlvula d'escapament també en nombroses obres posteriors, incloses la trilogia de les simfonies 17, 19 i 21, aquesta darrera dedicada explícitament a les víctimes del Gueto de Varsòvia. Tal com va dir Weinberg, «moltes de les meves obres estan relacionades amb el tema de la guerra. Per desgràcia, aquesta no va ser la meva pròpia opció. Va ser dictada per la meva sort i per la tràgica sort de la meva família. Ho veig com el meu deure moral escriure sobre la guerra i sobre les coses terribles que han passat a la gent del nostre país».

## Referències

* ↑ Laurence Senelick; Sergei Ostrovsky The Soviet Theater: A Documentary History. Yale University Press, 24 juny 2014, p. 357. ISBN 978-0-300-19476-0.
* ↑ «Dadea de l'òpera» (en alemany). Peer Music. [Consulta: 2 juliol 2020].
* ↑ Levon Hakobian. Music of the Soviet Era: 1917-1991. Taylor & Francis, 25 novembre 2016, p. 242. ISBN 978-1-317-09187-5.
* ↑ Elphick, 2019, p. 9.
* ↑ Elphick, 2019, p. 202.
* ↑ Anderson, Martin. «Biografia» (en anglès). Atlanta Symphony. [Consulta: 2 juliol 2020].
* ↑ Elizabeth Wilson. Shostakovich: A Life Remembered. Faber & Faber, 3 març 2011, p. 462. ISBN 978-0-571-26115-4.
* ↑ Fanning, 2010, p. 128.
* 1 2 Fanning, 2010, p. 129.

## Bibliografia

* Fanning, David. Mieczysław Weinberg. In Search of Freedom (en anglès). Segona. Hofheim: Wolke Verlag, 2019, p. 57. ISBN 978-3-95593-050-9.
* Elphick, Daniel. Music behind the Iron Curtain: Weinberg and his Polish Contemporaries. Cambridge University Press, 2019. ISBN 978-1-108-49367-3.
# Michel Lafis

Michel Lafis (Järfälla, Comtat d'Estocolm, 19 de setembre de 1967) és un ciclista suec, ja retirat, que fou professional entre 1993 i el 2000.
Durant la seva carrera esportiva va prendre part en quatre edicions dels Jocs Olímpics d'Estiu, el 1988, 1992, 1996 i 2000. El 1988 va guanyar la medalla de bronze en la prova de contrarellotge per equips. En el seu palmarès també destaca el Campionat de Suècia en ruta.
Una vegada retirat va exercir de director esportiu.

## Palmarès

* 1988
** Medalla de plata als Jocs Olímpics de Seül a la prova de Contrarellotge per equips, amb Anders Jarl, Björn Johansson i Jan Karlsson
* 1992
** 1r a la Volta a la Baixa Àustria i vencedor d'una etapa
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Suècia
* 1994
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Suècia
* 1995
** Vencedor d'una etapa al Gran Premi Guillem Tell
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Suècia
* 1997
** Campió de Suècia en ruta

### Resultats al Tour de França

* 2000. 78è de la Classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1994. 93è de la Classificació general
* 1996. Abandona (10a etapa)
* 1998. 91è de la Classificació general
* 1999. 70è de la Classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1995. 23è de la Classificació general
* 1998. Fora de control (9a etapa)
* 1999. 91è de la Classificació general
* 2000. 70è de la Classificació general

## Referències

* 1 2 «LAFIS Michel (Michel Peter)». [Consulta: 20 desembre 2024].
* ↑ «Michel Lafis - Sveriges Olympiska Kommitté» (en suec). [Consulta: 20 desembre 2024].
* ↑ «Olympedia – Michel Lafis». [Consulta: 20 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Juan Costa Climent

Juan Costa Climent (Castelló de la Plana, País Valencià, 1965) és un polític valencià que fou nomenat Ministre de Ciència i Tecnologia durant el segon govern de José María Aznar.

## Biografia

Va néixer el 10 d'abril de 1965 a la ciutat valenciana de Castelló de la Plana, fill de María Dolores Climent del Pino i germà de Ricardo Costa Climent. Va estudiar dret a la Universitat de Navarra i s'especialitzà en l'assessorament jurídic d'empreses.

## Activitat política

Membre del Partit Popular, en les eleccions generals de 1993 fou escollit diputat al Congrés per la província de Castelló, càrrec que ha repetit en les eleccions de 1996 i 2000. El maig de 1996 renuncià a la seva acta de diputat per esdevenir Secretari d'Estat d'Economia i Hisenda en el primer govern de José María Aznar, i el maig de l'any 2000 novament renuncià al seu escó per esdevenir Secretari d'Estat de Comerç i Turisme. El 4 de setembre de 2003 fou nomenat Ministre de Ciència i Tecnologia en substitució de Josep Piqué i Camps, que abandonà aquest càrrec per ser el candidat del PP a les eleccions al Parlament de Catalunya d'aquell any.
Novament elegit diputat per la província de Castelló en les eleccions generals de 2004 renuncià al seu escó a finals d'aquell any per esdevenir conseller del Fons Monetari Internacional (FMI) a petició de Rodrigo Rato Figaredo. Al congrés del PP que es va celebrar a València els dies 20, 21 i 22 de juny de 2008 es va postlar com un possible rival de Mariano Rajoy a la presidència del partit, fet que finalment no es va materialitzar. A les eleccions generals de 2008 va tornar a ser elegit diputat per Castelló.
Al novembre de 2010 va renunciar al seu escó en ser contractat per l'auditora Ernst & Young com a responsable de la divisió internacional sobre el canvi climàtic.

## Referències

* ↑ Público. «Juan Costa dejará este jueves su escaño en el Congreso», 04-11-2010.

## Enllaços externs

* Fitxa de Juan Costa en el Congrés dels Diputats.
# Timeo hominem unius libri

Timeo hominem unius libri (literalment Tem un home d'un sol llibre) és una locució llatina atribuïda a Tomàs d'Aquino que té dos significats: val més estudiar un únic argument (llibre) de manera sòlida que molts de manera superficial, i per conseqüència el temor de l'adversari de trobar-se davant un interlocutor molt ben preparat sobre només un sol tema, insuportable en les seves dèries i tancat als suggeriments i als estímuls dels altres. Altres atribueixen la frase a Agustí d'Hipona o a Lope de Vega.
Més sovint la divisa es veu com una crítica a les persones que es limiten a una única font d'informació i que limiten la seva erudició a un llibre que coneixen a fons, cosa que es tradueix com a «Desconfia de qui només ha llegit un únic llibre» i que resta impermeable a qualsevol interpretació alternativa. Semblaria que aquesta segona interpretació fos més a prop del sentit original de la frase.
En el món de l'edició catalana actual, La Temerària Editorial, fundada l'any 2014, per Àlvar Masllorens i Rafa Sánchez, té per divisa «Tem l'home d'un sol llibre».

## Referències

* ↑ Massot i Muntaner, Josep. «Miquel Batllori i la història contemporàni». A: Semblances i comentaris. Barcelona: Editorial de l'Abadia de Montserrat, 1999, p. 132. ISBN 9788484151319.
* ↑ Gómez i Llauger, Núria; Serra i Casals, Enric. «Extra (solucions)». A: 100 llatinismes més vius que mai. Valls: Cosetània Edicions, 2014, p. 215. ISBN 978-84-9034-229-9.
* ↑ The Concise Dictionary of Foreign Quotations, Londres, Editorial Anthony Lejeune, 1998
* ↑ «¿Dónde dijo Tomás de Aquino "teme al hombre de un solo libro"?» (castellà)
* ↑ Geerts, Guido. «Homo unius libri». A: Groot Woordenboek der Nederlandse Taal (en neerlandès). tom 3. Utrecht-Antwerpen: Van Dale Lexicografie, 1999, p. 4179. ISBN 9066484241.
* ↑ Riera, Ignasi «Frases sobre Bibliofília 225». La Vanguardia, 05-06-1990.
# Del revés 2

Del revés 2 (títol original en anglès, Inside Out 2) és una pel·lícula d'animació estatunidenca sobre la majoria d'edat produïda per Pixar Animation Studios per a Walt Disney Pictures. És la seqüela de Del revés (2015), i és dirigida per Kelsey Mann (en el seu debut com a director), produïda per Mark Nielsen i escrita per Meg LeFauve. La pel·lícula protagonitza les veus d'Amy Poehler, Phyllis Smith i Lewis Black que repeteixen els seus papers, amb Tony Hale, Liza Lapira i Maya Hawke unint-se al repartiment. S'ha doblat al català.
Del revés 2 es va anunciar per primera vegada el setembre de 2022 durant l'anunci de la D23, amb Mann, Nielsen i LeFauve com a director, productor i guionista, respectivament, mentre que es va revelar que Poehler repetiria el seu paper. Hale, Lapira i Hawke es van unir al repartiment el novembre de 2023.
S'estrenà als cinemes el 14 de juny de 2024.

## Sinopsi

La Riley ha entrat a la pubertat, i amb aquest canvi venen noves emocions: l'angoixa, l'enveja, l'avorriment i la vergonya, que s'uniran a les emocions que ja hi eren (la joia, el fàstic, la por, la ira i la tristesa).

## Referències

* ↑ Boone, John. «Exclusive: Did You Spot These 9 Pixar Easter Eggs in Inside Out?». Entertainment Tonight, 30-10-2015. Arxivat de l'original el October 31, 2015. [Consulta: 19 novembre 2023].
* ↑ Heritage, Stuart. «Lust, idealism and torschlusspanik: a wishlist of emotions for Inside Out 2». The Guardian, 05-11-2015. Arxivat de l'original el November 6, 2015. [Consulta: 19 novembre 2023].
* ↑ «2015 Worldwide Box Office». Box Office Mojo. Arxivat de l'original el August 18, 2020. [Consulta: 19 novembre 2023].
* ↑ «Quatre noves pel·lícules que s'estrenaran en català als cinemes abans de l'estiu». RAC1, 03-03-2024. [Consulta: 4 març 2024].
* ↑ «Del revés 2». ésAdir. [Consulta: 8 març 2024].
* ↑ Rubin, Rebecca; Vary, Adam B. «Disney Removes Star Wars Spinoff Rogue Squadron From Release Calendar, Sets Dates for Snow White, Inside Out 2 and Lion King Sequel». Variety, 15-09-2022. Arxivat de l'original el September 15, 2022. [Consulta: 15 setembre 2022].

## Enllaços externs

* Tràiler en català
# Antonio Ángel Hurtado Roca

Antonio Ángel Hurtado Roca (Almoradí, 1964) és un empresari i polític valencià, alcalde d'Almoradí entre 1999 i 2015 pel Partit Popular (PP).
Enginyer tècnic agrícola de formació, ha estat Assessor Tècnic en explotacions agrícoles en les especialitats de Fertilització i Protecció de Cultius i posseeix el 33% d'una empresa de serveis agrícoles. En la vessant política, Antonio Ángel Hurtado milita al PP des de ben jove arribant a ser secretari de l'agrupació jove del partit Nuevas Generaciones d'Almoradí (1983-1987) i més tard secretari local del PP (1988 a 1992). És regidor des de 1991 i alcalde de l'Almoradí des de 1999. És també president de l'agrupació local del PP des de 2010.
El desembre de 2011 fou nomenat diputat a les Corts Valencianes en substitució de Mario Flores que passava a ser diputat al Congrés dels Diputats. Tot i això no acabà la legislatura a la cambra valenciana dimitint el 2 d'abril per motius personals i professionals, sent substituït per Miguel Zaragoza Fernández.

## Referències

* ↑ «El alcalde de Almoradí renuncia como diputado del PP en las Corts» (en castellà). Levante-EMV, 02-04-2013. [Consulta: 2 abril 2013].

## Enllaços externs

* Fitxa a les Corts Valencianes Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
# Björn Johansson

Björn Johansson (Vänersborg, Västra Götaland, 10 de setembre de 1965) és un ciclista suec, ja retirat, que competí en categoria amateur. El 1988 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Seül, on va guanyar la medalla de bronze en la prova de contrarellotge per equips. En el seu palmarès també destaca el Campionat de Suècia en ruta i de contrarellotge de 1988.

## Palmarès

* 1987
** Campió de Suècia en ruta
** Campió de Suècia en contrarellotge
* 1988
** Medalla de plata als Jocs Olímpics de Seül a la prova de Contrarellotge per equips, amb Michel Lafis, Anders Jarl i Jan Karlsson

## Referències

* ↑ «Björn Johansson - Sveriges Olympiska Kommitté» (en suec). [Consulta: 20 desembre 2024].
* ↑ «Olympedia – Björn Johansson». [Consulta: 20 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Iver Lawson

Iver Lawson, nascut com Yvar Larsson, (Norrköping, 1 de juliol de 1879 - Provo, 2 de juliol de 1937) fou un ciclista estatunidenc, professional des del 1901 fins al 1917.
Nascut a Suècia, va emigrar el 1895 als Estats Units d'Amèrica. Es va especialitzar en la pista, i va arribar a guanyar el Campionat del món de Velocitat. El juliol de 1901 va batre, amb John Chapman, un rècord mundial en tàndem al velòdrom de Salt Palace de Salt Lake City, un rècord que es va mantenir durant 50 anys. Més tard es va dedicar a les curses de sis dies, en què va aconseguir algunes victòries. Lawson es va caracteritzar per una actitud antiesportiva dins els velòdroms, i fins i tot racista, juntament amb Floyd MacFarland, en el cas del ciclista negre Major Taylor. Els seus germans John i Gus també es van dedicar al ciclisme. Iver Lawson va morir el 1937 en caure d'una finestra.

## Palmarès

* 1904
** Campió del món de Velocitat
* 1908
** 1r als Sis dies de Boston (amb Niels Marius Andersen)
** 1r als Sis dies de Kansas City (amb Jim Moran)
* 1913
** 1r als Sis dies de Boston (amb Joe Fogler)

## Referències

* ↑ Hurst, Robert. The Art of Cycling: A Guide to Bicycling in 21st-Century America, October 2006. ISBN 9780762751976.
* ↑ (anglès) Peter Joffre Nye,The Six-Day Bicycle Races. America's Jazz Age Sport. San Francisco 2006, page 44.
* ↑ GAZETTE, Pamela H. Sacks SPECIAL TO THE TELEGRAM &. «Racism followed Taylor abroad» (en anglès americà). [Consulta: 20 desembre 2024].
* ↑ Nye, Peter. Hearts of lions: the history of American bicycle racing. 1. ed. New York: Norton, 1988. ISBN 978-0-393-02543-9.

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a cyclebase.nl
# Chiropterotriton cracens

Chiropterotriton cracens és una espècie d'amfibi urodel de la família Plethodontidae. És endèmica de Mèxic. El seu hàbitat natural són els boscos temperats.

## Referències

* ↑ «Chiropterotriton cracens Rabb, 1958» (en anglès). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 20 desembre 2024].
* ↑ «AmphibiaWeb - Chiropterotriton cracens». [Consulta: 20 desembre 2024].
* ↑ «UICN Red List - Graceful Splayfoot Salamander (Chiropterotriton cracens)» (en anglès). UICN Red List. [Consulta: 20 desembre 2024].