# Primera massacre de Machecoul

La primera massacre de Machecoul és un dels primers esdeveniments de la Revolta de La Vendée, una revolta contra el reclutament massiu i la constitució civil del clergat. La primera matança va tenir lloc l'11 de març de 1793, a la ciutat provincial de Machecoul, al districte del Loira Atlàntic. La ciutat era un pròsper centre de comerç de cereals; la majoria de les víctimes eren administradors, comerciants i ciutadans de la ciutat.
Tot i que la massacre de Machecoul i altres que la van seguir, sovint es consideren (de manera diversa) com una revolta reialista o una contrarevolució, els historiadors del segle XXI coincideixen generalment en què la revolta dels Vendeans va ser un complicat esdeveniment popular provocat per l'anticlericalisme de la Revolució, el reclutament massiu i l'antifederalisme jacobí. A la zona geogràfica al sud del Loira, la resistència al reclutament va ser particularment intensa i gran part d'aquesta zona també es va ressentir de la intrusió dels partisans de la república, anomenats "abrics blaus", que van portar amb ells noves idees sobre l'organització de districtes i judicials i que requeria la reorganització de les parròquies amb els anomenats sacerdots juring (els que havien prestat el jurament civil). En conseqüència, la insurrecció es va convertir en una combinació de molts impulsos, en què el reclutament i l'organització de les parròquies van liderar la llista. La resposta va ser increïblement violenta per ambdues parts.

## Fonts

El 1791, dos representants en missió van informar la Convenció Nacional de la inquietant situació de Vendée, i aquesta notícia va ser seguida ràpidament per l'exposició d'un complot reialista organitzat pel marquès de la Rouërie. No va ser fins que el malestar social combinat amb les pressions externes de la Constitució civil del clergat (1790) i la introducció d'una taxa de 300.000 a tota França, decretada per la Convenció Nacional el febrer de 1793, va esclatar la regió.
La Constitució civil del clergat exigia que tots els clergues li juressin fidelitat i, per extensió, a la cada vegada més anticlerical Assemblea Nacional Constituent. Tots els 160 bisbes francesos, tret de set, van rebutjar el jurament, així com la meitat dels rectors de la parròquia. La persecució del clergat i dels fidels va ser el primer desencadenant de la rebel·lió. Aquells que van rebutjar el jurament, anomenats sacerdots no juring, havien estat exiliats o empresonats. Les dones que anaven a missa van ser apallissades als carrers. S'havien suprimit les ordres religioses i confiscats els béns de l'Església. El 3 de març de 1793, la majoria de les esglésies van rebre l'ordre de tancar-se. Els soldats van confiscar vasos sacramentals i es va prohibir a la gent col·locar creus a les tombes.
Gairebé tots els compradors de terres de l'església eren burgesos ; molt pocs camperols es van beneficiar de les vendes. Per afegir-se a aquest insult, el 23 de febrer de 1793 la Convenció va exigir la recaptació de 300.000 tropes addicionals de les províncies, un acte que va enfurismar la població, que va prendre armes en lloc de ser l'Exèrcit Catòlic; el terme "Royal" es va afegir més tard. Aquest exèrcit va lluitar abans que res per la reobertura de les esglésies parroquials amb els antics sacerdots.
Al març de 1793, quan la notícia dels requisits de reclutament es va filtrar al camp, molts vendeans es van negar a complir el decret del dic que es va emetre el 23 de febrer de 1793. En poques setmanes les forces rebels havien format un exèrcit substancial, encara que mal equipat, l'exèrcit reial i catòlic, recolzat per dos mil cavalleries irregulars i algunes peces d'artilleria capturades. La majoria dels insurrectes van operar a una escala molt menor, utilitzant tàctiques guerrilleres, recolzades pel coneixement local i la bona voluntat de la gent.

## Massacre

L'exèrcit irregular aixecat al camp no havia arribat a Machecoul, però sí els caps dels oficials de reclutament. El dilluns, 11 de març de 1793, una multitud va arribar al centre de la ciutat, des del camp dels voltants; van començar el cant Pas de milice (sense allistaments) i van envoltar els oficials de reclutament de la República a la ciutat. Un soldat nerviós va obrir foc i la multitud enfurismada va prendre represàlies. Entre 22 i 26 soldats van morir, inclòs el seu lloctinent, Pierre-Claude Ferré. Entre les víctimes immediates també hi havia el sacerdot jure (Constitució civil del clergat), Pierre Letort, que va morir a baioneta i el cos va ser mutilat, Pagnot, el magistrat, i Étienne Gaschignard, la directora del col·legi. La Guàrdia Nacional va ser derrotada, i els rebels, incloses moltes dones, van apoderar-se dels que anomenaven "patriotes" -també anomenats "Blues", o de les persones que donaven suport a la causa republicana - i els van conduir a la presó de l'antic castell i el convent de Germanes del Calvari. Allà van matar els guàrdies i alguns habitants notables, uns 20 en total, tot i que segons alguns testimonis, fins a 26 van morir el primer dia i 18 l'endemà. Alfred Lallié, un altre testimoni, va donar 22 com a recompte de morts.
La situació es va deixar fora de control. Els dies següents, els insurrectes van augmentar fins a uns sis mil homes i dones, i alguns dels adherents republicans i les seves famílies van fugir a Nantes i altres fortaleses. El 19 de març, molts sospitosos contrarevolucionaris van ser apressats i els republicans van infligir les seves pròpies massacres: a La Rochelle, sis sacerdots que no tenien escapatori van morir piratejats i els seus caps (i altres parts del cos) es van mostrar a tota la ciutat. Aproximadament una setmana més tard, els insurgents de Machecoul es van apoderar de la veïna ciutat portuària de Pornic (aproximadament 16 km al nord-oest) el 23 de març, aquesta vegada unit per part de l'exèrcit irregular que s'havia format en un altre lloc i el va saquejar. Una patrulla republicana va sorprendre els vendeans, que estaven acollits a cellers alliberats, i en van matar entre 200 i 500. Els camperols enfadats van tornar a Machecoul i van representar la mort una altra dotzena de presoners el 27 de març en represàlia. En total, uns 200 van morir (no tots a la batalla) i, quan els supervivents de Pornic van tornar a Machecoul, van treure els "abrics blaus" detinguts del presoner i els van disparar, un procés que va durar durant les properes setmanes, a mitjans d'abril.
Hi abundaven els contes de brutalitat, alguns dels quals potser eren certs; el nombre de morts va augmentar. La investigació actual suggereix que 150 van ser executats a la ciutat en general, però els informes republicans contemporanis situen la xifra en 500. Tot i la demonització dels insurgents, però, vint-i-dos "abrics blaus" de la parròquia es van salvar a petició dels seus propis veïns; d'altres fins i tot van ser autoritzats per tribunals establerts per controlar les execucions i supervisats pel jurista local, René François Souchu. Souchu, advocat i jutge de professió, va dirigir l'execució d'aproximadament 50 funcionaris republicans i adherits el 3 d'abril; van ser abatuts i enterrats en un camp fora de la ciutat.

## Informes contemporanis

El més influent dels informes contemporanis va venir de Citizen Boullemer i es va publicar en més de 1.000 fulletons més endavant. Boullemer va afirmar estar entre els pocs testimonis oculars que van sobreviure: "van arribar de totes les sortides de la ciutat, de cinc a sis mil camperols, dones i nens, armats [amb] armes, falques, ganivets, pales i llances. Van cridar, corrent pels carrers: pau! pau!" El relat de Boullemer continua: van descendir cap a Machecoul i es van enfrontar a un destacament de la guàrdia nacional que havia vingut a aplicar la taxa. Cent guàrdies nacionals i policies van defensar la ciutat contra ells. Louis-Charles-César Maupassant, un pagès, comerciant i un adjunt a la Convenció, va intentar arengar els atacants en silenci, però no va poder ser escoltat per sobre del soroll. La majoria de les tropes i funcionaris republicans es van dispersar davant la multitud amenaçadora. Segons Louis Mortimer-Ternaux, un altre testimoni ocular, només tres oficials i cinc o sis gendarmes quedaven als seus llocs. En aquell moment, segons ell, alguns guàrdies nacionals que havien intentat escapar per un carreró van ser emboscats pels camperols, perseguits i finalment abatuts per la multitud als peus del diputat, Maupassant. La multitud el va treure del cavall i el va matar amb un cop de pala.
Boullemer's va escriure el seu sensacional relat molt després del fet, a la seguretat de Rennes, on va ser portat després de ser rescatat per les forces republicanes. Boullemer va admetre que havia passat la major part de les sis setmanes de trastorn a Machecoul a la seguretat del seu graner, amagant-se dels camperols. El seu relat del terror, tot i que no va perdre res pel fet d'haver vist poc: els camperols de la ciutat sonaven el tocsin, va escriure, i altres van explotar des dels camps circumdants. En poc temps, tot l'afer s'havia convertit en una massacre majorista de tropes republicanes, el sacerdot constitucional, simpatitzants radicals coneguts i qualsevol persona implicada en l'administració municipal. Els presos tenien les mans lligades a l'esquena i es lligaven amb una corda que es passava per sota les aixelles, en un anomenat rosari; després van ser arrossegats als camps i obligats a cavar les seves pròpies tombes abans de ser abatuts a trets. Els patriotes, aquells que van donar suport a la revolució, van ser perseguits, atacats als arbres i emasculats. Les dones patriotes van ser violades i degollades als horts. Boullemer va situar el nombre de morts en 552.

## Vista des de París

Des dels clubs jacobins, la Convenció i els carrers i carrerons de París, això només es podia veure com una insurrecció. Per a ells, la Revolució significava una França indivisible. Tot allò que dividís França —tots els que fossin diferents del camí que establia el govern revolucionari— era perillós per a l'èxit de la mateixa revolució. Qualsevol idea, una acció o un pensament que anés en contra de la ideologia revolucionària es caracteritzava pel federalisme o, pitjor encara, pel sentiment reialista. El debat dels historiadors sobre el federalisme i la revolució francesa arriba fins als propis dies de la revolució. El fet de ser anomenat "federalista" el 1793, el 1794 o el 1795, o en qualsevol altre moment de la revolució, en aquest sentit, equivalia a ser qualificat d'antirevolucionari; un reialista. Era un còmode epítet: ser anomenat federalista alienat del principal objectiu radical de la revolució, que era crear una República francesa única i unificada. Qualsevol noció de seccionalisme —la possibilitat que un departament o departaments puguin establir per si mateixos un conjunt de condicions i un govern— ha de ser etiquetada com a antirevolucionària. Per als girondins moderats i els Montagnards radicals, el federalisme significava l'aigualiment de la Revolució, la violació del cos cívic i la pèrdua dels seus somnis. Si els camperols de la Vendée no volien lluitar per la Revolució, si preferien els seus sacerdots i el seu rei (mort) a la seva llibertat, haurien d'estar en contra la Revolució i, en conseqüència, han de ser separats dels seus beneficis.
Aquesta visió intransigent dels objectius revolucionaris implicava una veritat senzilla i brutal: "convertir els caps o tallar-los". Un diputat es va queixar: "si només n'hi hagués 30.000, es tractaria de posar-los tots a l'espasa, però n'hi ha tants!" La descripció escrita de Boullemer de l'esdeveniment es va publicar com a fulletó el novembre de 1793 i el representant en missió, Jacques Garnier, va enviar mil exemplars a la Convenció, al Consell Executiu i a tots els departaments; també va servir de base per a l'informe oficial que François Toussaint Villers va presentar a la Convenció.

## Seqüeles

Hi va haver altres aldarulls de gravamen a tota França, quan els departaments van començar a incorporar homes a l'exèrcit en resposta al decret sobre la taxa, però la reacció al nord-oest al març es va manifestar especialment amb disturbis a gran escala que marxaven a la insurrecció. A principis d'abril, a les zones del nord del Loira, l'ordre havia estat restaurat pel govern revolucionari, però al sud del riu, als quatre departaments que es van conèixer com a Vendée Militar, hi havia poques tropes per controlar els rebels i el que havia començat com els disturbis van adoptar ràpidament la forma d'una plena insurrecció dirigida per sacerdots i la noblesa local.
Les proves relacionen aquests esdeveniments amb la insatisfacció local amb la reorganització de l'església en una entitat governamental. El malestar va començar a la meitat de la Quaresma; La Pasqua d'aquell any es va produir el 31 de març de 1793 i, significativament, la violència inicial es va dirigir al sacerdot local Letort. Letort va personificar la revolució i el govern republicà a París prenent el Jurament Civil del Clergat, convertint-se essencialment en un titella dels republicans a París, almenys als ulls dels insurrectes. La violència va seguir el que Raymond Jonas va anomenar un patró de lògica singular: es va dirigir a aquells que van personificar la revolució en la seva funció o estatus: el tinent de la Guàrdia Nacional, Ferré, ciutadans tan destacats com el diputat Maupassant i el sacerdot constitucional Letort. Tot i així, l'administrador del districte local, el jurista Souchu, es va quedar sol: aparentment era conegut pels seus sentiments antirepublicans i, de fet, va tirar endavant els insurgents. Després que el furor de Machecoul va desaparèixer més tard a la primavera, l'ex pastor de Machecoul, el sacerdot francès Priour, es va negar a celebrar a l'església ara "alliberada" perquè el sacerdot constitucional cismàtic l'havia profanat. En lloc d'això, va dir la missa a l'exterior sobre un altar improvisat.
Les diferències de classe no van ser tan grans a la Vendée com a París o en altres províncies franceses. A la Vendée rural, la noblesa local sembla haver estat més permanentment residida i no tan ressentida com en altres parts de França. Alexis de Tocqueville va assenyalar que la majoria dels nobles francesos vivien a les ciutats el 1789. Una enquesta dels intendents mostrava que una de les poques zones on encara vivien amb els camperols era la Vendée. En conseqüència, els conflictes que van impulsar la revolució a París, per exemple, també es van reduir en aquesta part especialment aïllada de França per la forta adhesió de la població a la seva fe catòlica.

## Notes

* ↑ El ciutadà Boullemer, de Machecoul, era un antic jutge i un amic del fiscal públic local, Souchu, que va escapar de la carnisseria donant suport a la insurrecció. La recitació de Boullemer sobre els horrors de la massacre de Machecoul per part dels anomenats bandolers, va arribar a la legislatura a finals de 1793.
* ↑ Souchu va ser capturat a mitjan abril per les tropes republicanes i immediatament executat. Pel que sembla, quan les tropes republicanes s'acostaven a Machecoul, es va posar una gorra de llibertat vermella i va sortir corrent a saludar l'exèrcit, afirmant que havia estat retingut en contra de la seva voluntat. Algú el va denunciar i va morir sumàriament.

## Referències

* 1 2 Anderson, 2007, p. 205.
* ↑ Furet, 1996, p. 124.
* 1 2 Joes, 2006, p. 51.
* ↑ Joes, 2006, p. 52.
* 1 2 Tilly, 1961, p. 219.
* ↑ Joes, 2006, p. 52-53.
* 1 2 North, 2003, p. 529-540.
* 1 2 3 Andress, 2004, p. 194.
* 1 2 3 4 5 Fife, 2006, p. 108-109.
* 1 2 3 Andress, 2004, p. 195.
* ↑ Lallié, 1869, p. 317-332.
* ↑ Stephens, 1901, p. 261.
* ↑ Bulletin de la Societé archéologique et historique de Nantes et de Loire-Atlantique (en francès). 130. Societé archéologique et historique. OCLC 21209067.
* ↑ Hanson, 2003, p. 99-122.
* ↑ Fife, 2006, p. 107.
* ↑ Jonas, 2000, p. 117.
* ↑ British Museum, 1899, p. 21.
* ↑ Gérard, 1992, p. 126-136.
* ↑ Sutherland, 2003, p. 155.
* ↑ Jonas, 2000, p. 112.
* ↑ Gérard, 1992, p. 134-136.
* ↑ Bell, 2007, p. 164.
* ↑ Jonas, 2000, p. 113.
* ↑ Schama, 1989, p. 589.

## Bibliografia

* Anderson, James Maxwell. Daily life during the French Revolution (en anglès). Westport, Conn.: Greenwood Press, 2007. ISBN 978-0-313-06350-3.
* Andress, David. The French Revolution and the people (en anglès). Londres: Hambledon and London, 2004. ISBN 1-85285-295-X.
* Bell, David A. The first total war : Napoleon's Europe and the birth of warfare as we know it (en anglès). Boston: Houghton Mifflin Co, 2007. ISBN 0-618-34965-0.
* British Museum, Department of Printed Books. Catalogue of Printed Books (en francès). Boi-Bon. W. Clowes, 1899. OCLC 855979766.
* Fife, Graeme. The Terror : the shadow of the guillotine : France, 1792-1794 (en anglès). Nova York: St. Martin's Press, 2006. ISBN 978-0-312-35224-0.
* Furet, François. The French Revolution, 1770-1814 (en anglès). Oxford, UK: Blackwell, 1996. ISBN 0-631-20299-4.
* Gérard, Alain. La Vendée : 1789-1793 (en francès). Seyssel, França: Champ Vallon, 1992. ISBN 2-87673-160-6.
* Hanson, Paul R. The Jacobin Republic under fire : the Federalist Revolt in the French Revolution (en anglès). University Park, Pa.: Pennsylvania State University Press, 2003. ISBN 0-271-03131-X.
* Joes, Anthony James. Resisting Rebellion: The History and Politics of Counterinsurgency (en anglès). University Press of Kentucky, 2006. ISBN 978-0-8131-9170-6.
* Jonas, Raymond Anthony. France and the cult of the Sacred Heart : an epic tale for modern times (en anglès). Berkeley: University of California Press, 2000. ISBN 978-0-520-92401-7.
* Lallié, Alfred. Le district de Machecoul, 1788-1793 : études sur les origines et les débuts de l'insurrection vendéenne dans le pays de Retz (en francès), 1869.
* North, Jonathan «General Hoche and Counterinsurgency» (en anglès). The Journal of Military History, 67, 2, 2003, pàg. 529–540. DOI: 10.1353/jmh.2003.0154. ISSN: 1543-7795.
* Schama, Simon. Citizens : a chronicle of the French Revolution (en anglès). Londres: Viking, 1989. ISBN 0-670-81012-6.
* Stephens, Henry Morse. A history of the French Revolution (en anglès). Londres: Longmans, 1901. OCLC 848422128.
* Sutherland, Donald. The French Revolution and Empire : the quest for a civic order (en anglès). Oxfork, UK: Blackwell Pub, 2003. ISBN 0-631-23362-8.
* Tilly, Charles «Local Conflicts in the Vendee before the Rebellion of 1793» (en anglès). French Historical Studies, 2, 2, 1961, pàg. 209–231. DOI: 10.2307/286095. ISSN: 0016-1071.