OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Miquel de l'Albiol

Sant Miquel és una església protegida com a bé cultural d'interès local al nucli de l'Albiol (Baix Camp). Es va construir a finals del segle xviii i va ser executada amb una sola nau amb capelles obertes entre els contraforts. Es diu que l'altar major procedia del convent de Sant Francesc de Reus i actualment té una talla de Sant Miquel Arcàngel que podria ser del segle xviii. Església probablement de l'època de l'enderrocament del castell el 1654. Algunes esteles decorades, procedents de l'antic fossar, es troben decorant les tàpies de l'actual cementiri.
Edifici d'una nau amb capelles laterals i capçalera plana. L'església és formada per tres trams més el presbiteri. Coberta amb volta de canó amb llunetes i teulada a dues vessants. La torre del campanar està situada als peus, en el costat de l'epístola. Construcció bastida amb paredat i arrebossada. El portal major és una arcada adovellada de mig punt suportada per pilastres amb capitells clàssics.

## Notes

* ↑ «Panell informatiu de l'exterior de l'Església». Ajuntament de L'Albiol. [Consulta: 24 maig 2014].
* 1 2 «Sant Miquel de l'Albiol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 abril 2012].

## Enllaços externs

* «Sant Miquel de l'Albiol». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona. Arxivat de l'original el 2014-12-28. [Consulta: 26 abril 2012].
# Amfilemúrids

Els amfilemúrids (Amphilemuridae) foren una família de petits mamífers prehistòrics de l'ordre dels eulipotifles, parents dels eriçons actuals.

## Taxonomia

Família Amphilemuridae Hill, 1953
* Subfamília Placentidentinae D. E. Russell et al., 1973
** Gènere Placentidens Russell i Savage 1973
*** Placentidens lotus Russell i Savage 1973
* Subfamília Amphilemurinae Hill, 1953
** Gènere Macrocranion Weitzel, 1949
*** Macrocranion junnei Smith, Bloch, Strait i Gingerich, 2002 - Eocè inferior, Wasatchià, EUA
*** Macrocranion nitens (Matthew, 1918) - Eocè inferior, Wasatchià, EUA
*** Macrocranion robinsoni Krishtalka i Setoguchi, 1977 - Eocè mitjà, Uintà, EUA
*** Macrocranion vandebroeki (Quinet, 1964) - Eocè inferior, Dormaal, Bèlgica
*** Macrocranion germonpreae Smith, 1997 - Eocè inferior, Dormaal, Bèlgica
*** Macrocranion tenerum (Tobien, 1962) - Eocè mitjà
*** Macrocranion tupaiodon Weitzel, 1949 - Eocè mitjà, Messel, Alemanya
*** Macrocranion huerzeleri Maitre, Escarguel i Sigé, 2006
*** Macrocranion storchi Maitre, Escarguel i Sigé, 2006
*** Macrocranion sudrei Maitre, Escarguel i Sigé, 2006
** Gènere Amphilemur Heller 1935
*** Amphilemur eocaenicus Heller, 1935
*** Amphilemur peyeri (Hürzeler, 1946)
*** Amphilemur oltinus Maitre, Escarguel i Sigé, 2006
** Gènere Pholidocercus von Koenigswald i Storch 1983
*** Pholidocercus hassiacus von Koenigswald i Storch, 1983
** Gènere Gesneropithex Hürzeler 1946
*** Gesneropithex figularis Hürzeler, 1946
*** Gesneropithex grisollensis Norris i Harrison, 1998
** Gènere Alsaticopithecus Hürzeler 1947
*** Alsaticopithecus leemani Hürzeler 1947
** Gènere Echinolestes Maitre, Escarguel i Sigé, 2006
*** Echinolestes quercyi Maitre, Escarguel i Sigé, 2006
# Cantó de Carcassona-Sud

El cantó de Carcassonne-Sud és un cantó francès del departament de l'Aude, a la regió d'Occitània. Està inclòs al districte de Carcassona i compta amb una part del municipi de Carcassona.

## Vegeu també

* Cantons de l'Aude
# Cantó de Châteauroux-Centre

El cantó de Châteauroux-Centre és un cantó francès del departament de l'Indre, situat al districte de Châteauroux. Compta amb part del municipi de Châteauroux.

## Municipis

* Châteauroux (part)

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1949 | Pierre Gaultier | PCF |
| 1949-1962 | M. Martin | MRP |
| 1962-1967 | Jeanne Dacquin | Divers droite |
| 1967-1973 | Marcel Lemoine | PCF |
| 1973-1976 | Louis Balsan | CD |
| 1976-1994 | Claude Jamet | UDF, després RPR |
| 1994-2001 | Antonin de Bono | UDF |
| 2001-2008 | Jean-François Mayet | Divers droite, després UMP |
| 2008- | Florence Petipez | UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Sant Llorenç de Valls

Sant Llorenç de Valls és una església romànica del municipi de Valls (Alt Camp) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Capella de petites dimensions, característica de les ermites de muntanya. Actualment es troba entre mitgeres, en haver-se-li afegit amb posterioritat dues edificacions a banda i banda. La porta és d'arc de mig punt i té al damunt un petit rosetó. La coberta és a dues vessants. A la façana es poden apreciar vestigis d'una mostra decorativa que indiquen que en altres temps havia estat pintada. L'interior es troba totalment modificat.

## Història

Per escriptures dels segles XI-XIII se sap que en aquella època pertanyia a la família Bosc, molt important en aquell temps. El 5 de març de 1292 els terrens es van vendre a la vila de Valls. El 1579 la Universitat de Valls va cedir els terrens als pares Caputxins, un moment en què es van fer obres de restauració. Amb el temps, l'ermita i terrens passaren a ser propietat privada, tot i que fins fa pocs anys era un lloc tradicional de visita dels vallencs.

## Referències

* 1 2 «Sant Llorenç de Valls». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 octubre 2013].
# Casella de la Turbina

Casella de la Turbina és un monument del municipi de Vilanova de Bellpuig (Pla d'Urgell) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La casella del guarda del canal té l'estructura dels edificis bastits per la Junta del Canal d'Urgell: planta rectangular, coberta a dues aigües i l'opus incertum; la utilització d'aquest material en una estructura que es va repetint fa que totes les obres arquitectòniques del canal segueixin uns mateixos paràmetres estilístics. L'edifici presenta un frontis amb tres nivells ben diferenciats mitjançant la utilització de frisos (amb totxo) que fan d'elements separadors. Així, doncs, a la planta baixa trobem la porta i a banda i banda d'aquesta una finestra. En el segon nivell tres finestres es conjuguen simètricament amb les obertures de la planta baixa. El tercer nivell, compost per l'espai que va del pis a la teulada, s'organitza mitjançant la utilització del totxo, a tall de timpà, tancant el bell mig un arc cec de descàrrega. Tots els elements d'obertura s'emmarquen perimètricament amb un llindar de totxo, fent un dibuix de merlets laterals. Aquest element el trobem també als angles que uneixen el frontis amb les façanes laterals. L'edifici, al conjugar el totxo (element decoratiu) amb l'opus incertum (element constructiu), adquireix un equilibri que sobta trobar-lo en una construcció amb funció d'aixoplugar i emparar al vigilant del canal.

## Història

El 1904, al construir-se tercera séquia del Canal d'Urgell es va haver de dotar d'infraestructures necessàries per a poder dirigir i controlar els moviments de l'aigua; l'edifici pertany a aquesta època. Actualment no té cap funció i pertany a la Junta del Canal (Mollerussa).

## Referències

* 1 2 «Casella de la Turbina». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2013].
# Llorenç (Pinell de Solsonès)

Llorenç és una masia situada al municipi de Pinell de Solsonès, a la comarca catalana del Solsonès.
Està situada a 710 m d'altitud.

## Referències

* 1 2 Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 2009. Arxivat de l'original el 01-12-2017.
* ↑ «Llorenç (Pinell de Solsonès)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Viccionari
# Turó del Valent

El Turó del Valent és una muntanya de 181 metres que es troba al municipi de Montcada i Reixac, a la comarca del Vallès Occidental.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Mas d'en Vernis

El Mas d'en Vernis, Mas del Diumenge o Domenge, és una masia del municipi de Botarell (Baix Camp) protegida com a bé cultural d'interès local. Forma un conjunt amb el Mas del Molló que es va separar recentment.

## Descripció

El Mas d'en Vernis està al costat del Mas del Molló i mirats de lluny semblen tot un. El Mas d'en Vernis està situat a la part més al nord del terme, per damunt de la carretera d'Alcolea, des de la qual s'hi accedeix per un camí. És un edifici antic, que conserva davant una terrassa pavimentada amb rajoles de ceràmica sense envernissar, construïda parcialment sobre uns corals avui rònecs, on hi ha un pou de construcció rectangular i uns bancs de pedra. Hi ha una possible torre de 3,85 metres de costat, davant del pou.
El Mas de Molló està més ben conservat que l'altre. Sembla que van aprofitar-se les pedres del que resta d'una torre medieval. És de planta quadrangular. La porta és amb arc de mig punt de colors alternats.

## Història

Els dos masos formaven part del terme de la Quadra dels Tascals. La documentació es guardava en el Mas d'en Vernis en un armari vell. En part va ser retirada per un capellà a començaments del segle xx, i la que hi restà va ser cremada durant la Guerra Civil per uns militars que s'hi estatjaren. Al Mas de Molló hi ha la data 1737, sota les lletres "IHS", a la clau de l'arc de la porta. L'estructura de l'edifici i les restes conservades fan pensar que aquesta data correspon a una reforma feta sobre una obra més antiga.

## Referències

* «Mas d'en Vernis». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 abril 2012].

## Enllaços externs

* «Mas d'en Vernis». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
* «Mas de Molló». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Barbourofelis

Barbourofelis fou un dels barbourofèlids més recents. Feia 3,5 metres de llarg, pesava aproximadament 400 quilograms i tenia forma de lleó.
Aquest carnívor visqué durant el Miocè superior, fa entre 13,6 i 5,3 milions d'anys, a Àsia. Barbourofelis tenia les dents canines més llargues (23 cm) i les apòfisis més prominents de tots els barbourofèlids. En canvi, el volum cerebral de Barbourofelis era bastant petit en comparació amb altres feliformes. Caçava sobretot rinoceronts de potes curtes com ara el braquipoteri. Com que Barbourofelis tenia potes curtes i el cos de constitució robusta, no estava adaptat per córrer intensament, de manera que devia caçar per emboscada.
# Cantó de Castellnou d'Arri-Sud

El cantó de Castellnou d'Arri-Sud és un cantó francès del departament de l'Aude, a la regió d'Occitània. Està inclòs al districte de Carcassona, té 13 municipis i el cap cantonal és Castellnou d'Arri.

## Municipi

* Castellnou d'Arri
* Fendelha
* La Bastida d'Anjó
* Las Bòrdas
* Laurapuc
* Mas Santas Puèlas
* Miraval de Lauragués
* Montferrand
* Puègsiuran
* Ricaud
* Sant Martin la Landa
* Vilanòva la Comptal
* Vilapinta

## Vegeu també

* Cantons de l'Aude
# Cantó de Châteauroux-Sud

El cantó de Châteauroux-Sud és un cantó francès del departament de l'Indre, situat al districte de Châteauroux. Compta amb part del municipi de Châteauroux.

## Municipis

* Châteauroux (part)

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1973-1994 | Jacques Massonneau | PS |
| 1994-1997 | Jean-Yves Gateaud | PS |
| 1997- | Thérèse Delrieu | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Sant Salvador de Picamoixons

Sant Salvador de Picamoixons és una església del municipi de Valls (Alt Camp) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

L'església està situada a la part més antiga de la població. La façana principal dona a una petita plaça i part de l'edifici té construccions annexionades. És d'una nau de cinc trams, amb capelles laterals separades per pilars acabat en capitells decorats amb motius vegetals, que sostenen arcs ogivals, els quals s'expressen exteriorment en grans contraforts. En les capelles s'obren unes finestres ogivals amb vidrieres de colors. La volta de l'església és d'aresta, en la qual les nervadures es troben cobertes d'un estuc gris que les distingeix del color ocre de la resta de l'edifici. La façana exterior acaba en un frontis triangular. L'església respon a un estil neogòtic, derivat tipològicament dels nombrosos exemples de gòtic existents a la regió, amb elements romànics.

## Història

El 1906 s'aixecà l'església de Sant Salvador, a partir del projecte de Ramon Salas, arquitecte de la diòcesi. Posteriorment, l'arquitecte Francesc Villar i Carmona projectà el campanar, que es va construir als peus de l'església, a la banda dreta.

## Referències

* 1 2 «Sant Salvador de Valls». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 octubre 2013].
# Elena Salvador de Puigvert

María Teresa Ramón Blanes (Madrid, 1927 - Barcelona, 13 d'octubre de 2017) fou una actriu espanyola de la dècada del 1950, coneguda pel seu nom artístic Elena Salvador de Puigvert.
Va estudiar declamació amb Carmen Seco i el 1944 va ingressar a la companyia del Teatro María Guerrero de Madrid, dirigit aleshores per Luis Escobar, on va debutar a De lo pintado a lo vivo de Juan Ignacio Luca de Tena. Debutà com a professional amb la companyia de l'argentina Lola Membrives, amb la que va actuar al Teatro Lara i al Teatro Español representant obres de Jacinto Benavente, Antonio Buero Vallejo, Víctor Ruiz Iriarte o José López Rubio.
A Barcelona va conèixer Aurora Bautista, amb qui va fer gran amistat. Fruit d'això va aconseguir el 1950 el paper a la pel·lícula Pequeñeces, pel que va rebre la medalla del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics. El seu darrer paper al cinema fou a Ronda española (1952). Després es va casar amb l'eminent uròleg Antoni Puigvert i Gorro i es va retirar dels escenaris.

## Filmografia

* Eramos siete a la mesa (1942)
* La rueda de la vida (1942)
* Ana María (1943)
* Idolos (1943)
* Un beso en la nuca (1947)
* La cigarra (1948)
* La otra sombra (1948)
* La vida encadenada (1948)
* Hace cien años (1950)
* Pequeñeces (1950)
* Catalina de Inglaterra (1951)
* Ronda española (1952)

## Llibres

* Tratando a los famosos (1997) sota el nom d'Elena Salvador de Puigvert, ISBN 9788489664265
* Los papeles de mi vida (2002)

## Premis
### 6a edició de les Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics

| Millor actriu secundària | Pequeñeces | Guanyadora |

## Referències

* ↑ Esquela de defunció a La Vanguardia
* ↑ José María Zavala Franco con franqueza: Anecdotario privado del personaje más públic
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 1950». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2020-08-01. [Consulta: 24 abril 2016].

## Enllaços externs

* Las pequeñeces de Elena Salvador a ladyfilstrup.blogspot
# Pinós (Pinell de Solsonès)

Pinós és una masia situada al municipi de Pinell de Solsonès, a la comarca catalana del Solsonès.
Està situada a 761 m d'altitud.

## Referències

* 1 2 Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 2009. Arxivat de l'original el 01-12-2017.
* ↑ «Pinós (Pinell de Solsonès)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# La Portella (Vandellòs i l'Hospitalet de l'Infant)

La Portella és una muntanya de 722 metres que es troba al municipi de Vandellòs i l'Hospitalet de l'Infant, a la comarca catalana del Baix Camp. Forma part de l'espai d'interès natural Muntanyes de Tivissa-Vandellòs, un paisatge de cingles i codines amb valors ecològics, estètics i simbòlics-identitaris.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «La Portella (Vandellòs i l'Hospitalet de l'Infant)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Unitat de paisatge 14: Muntanyes de Tivissa - Vandellòs». A: Catàleg de paisatge del Camp de Tarragona (pdf). Generalitat de Catalunya, p. 191-199.
# Mas d'en Gil

El Mas d'en Gil és un mas considerat com a monument protegit com a bé cultural d'interès local del municipi de Riudecols (Baix Camp).

## Descripció

El mas el conforma un conjunt de tres edificis que es troben dins d'un recinte enjardinat, dominant la riera de Riudecols, vora la carretera de Reus a Móra (N-420). L'edifici central és l'habitacle, de planta quadrada i dues plantes. La planta baixa s'ordena entorn d'un eix simètric sobre el qual s'assenta la peça central que comunica el jardí posterior amb l'anterior. La segona planta, de dimensions més reduïdes, és un quadrat perfecte; té tres obertures a cada façana per damunt les terrasses de la planta baixa. La tercera planta està formada per tres golfes amb cobertes a doble vessant que configuren un esquema de creu grega. Al centre s'aixeca una torreta quadrada coberta a quatre aigües, amb un sol buit per cara i envoltat per una balustrada. Al jardí hi ha una capella dedicada a sant Josep, del mateix estil de la casa, feta d'obra amb maons i paredat.

## Història

La masia va ser construïda el 1878 amb pretensions de vil·la residencial, molt típica de l'època. És de destacar el jardí.

## Referències

* 1 2 «Mas d'en Gil». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 maig 2021].

## Enllaços externs

* «Mas d'en Gil». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Liodontia

Liodontia és un gènere de rosegador extint de la família dels aplodòntids, que actualment només conté una espècie vivent, el castor de muntanya. Visqué a Nord-amèrica durant el Miocè. L'espècie tipus, L. alexandrae, fou descrita originalment com a Aplodontia alexandrae.
# Cantó d'Eissalabra

El cantó d'Eissalabra és un cantó francès del departament de l'Aude, a la regió d'Occitània. Està inclòs al districte de Limós, té 15 municipis i el cap cantonal és Eissalabra.

## Municipi

* Caudavalh
* Eissalabra
* Corbièras
* Cortaulin
* Guèitas e La Bastida
* Montjardin
* Pèirafita de Rasés
* Puègverd
* Rivèlh
* Sant Benaset
* Santa Colomba d'Ers
* Sant Joan de Paracòl
* Sonac
* Tresièr
* Vilafòrt

## Vegeu també

* Cantons de l'Aude
# Cantó de Bustanico

El cantó de Bustanico és una divisió administrativa francesa situat al departament de l'Alta Còrsega i a la Col·lectivitat Territorial de Còrsega.

## Administració

Llista de consellers generals :
| Període | Identitat | Partit | Qualitat |
| 2001-2008 | Antoine Perinetti | DVD | Conseller General |
| 2008- | Dominique Vanucci | Socialistes i afins | Conseller General |

## Composició

Llista de municipis :
| Nom | Població | Codi Postal | Codi Insee |
| Aiti (Aiti, pieve d'E Vallerustie) | 24 | 20244 | 2B003 |
| Alando (Alandu, pieve de Boziu) | 23 | 20250 | 2B005 |
| Altiani (Altiani, pieve d'A Rogna) | 95 | 20270 | 2B012 |
| Alzi (Alzi, pieve de Boziu) | 17 | 20240 | 2B013 |
| Bustanico (Bustanicu, pieve de Boziu) | 77 | 20250 | 2B045 |
| Cambia (Cambia, pieve d'E Vallerustie) | 79 | 20244 | 2B051 |
| Carticasi (Carticasi, pieve d'E Vallerustie) | 26 | 20244 | 2B068 |
| Castellare-di-Mercurio (U Castellà, pieve de Mercuriu) | 25 | 20250 | 2B078 |
| Erbajolo (Erbaghjolu, pieve d'A Rogna) | 92 | 20250 | 2B105 |
| Érone (Erone, pieve d'E Vallerustie) | 8 | 20244 | 2B106 |
| Favalello (U Favalellu, pieve de Boziu) | 47 | 20250 | 2B110 |
| Focicchia (Fughjuchja, pieve d'A Rogna) | 30 | 20250 | 2B116 |
| Giuncaggio (Ghjuncaghju, pieve d'A Rogna) | 76 | 20251 | 2B126 |
| Lano (Lanu, pieve d'E Vallerustie) | 21 | 20244 | 2B137 |
| Mazzola (A Mazzola, pieve de Boziu) | 22 | 20250 | 2B157 |
| Pancheraccia (Pancheraccia, pieve d'A Rogna) | 184 | 20251 | 2B201 |
| Piedicorte-di-Gaggio (Pedicorti, pieve d'A Rogna, ancien chef-lieu de canton) | 127 | 20251 | 2B218 |
| Pietraserena (A Petra Serena, pieve d'A Rogna) | 80 | 20251 | 2B226 |
| Rusio (Rusiu, pieve d'E Vallerustie) | 66 | 20244 | 2B264 |
| Sermano (Sermanu, pieve de Boziu, ancien chef-lieu de canton) | 76 | 20250 | 2B275 |
| Sant'Andréa-di-Bozio (Sant'Andria di Boziu, pieve de Boziu) | 76 | 20250 | 2B292 |
| San-Lorenzo (Sa Lurenzu, pieve d'E Vallerustie, ancien chef-lieu de canton) | 106 | 20244 | 2B304 |
| Santa-Lucia-di-Mercurio (Santa Lucia di Mercuriu, pieve de Mercuriu) | 69 | 20250 | 2B306 |
| Tralonca (Tralonca, pieve de Talcini) | 64 | 20250 | 2B329 |

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 2.060 | 2.443 | 2.041 | 1.755 | 1.409 | 1.510 |
# Societat la Concòrdia (Agullana)

Societat la Concòrdia és un edifici del municipi d'Agullana inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici situat al centre del poble, a pocs metres de l'església parquial. Es tracta d'un edifici d'una sola nau a doble alçada, de planta rectangular i grans dimensions (14x28m). Es juxtaposa a un altre edifici, també de planta rectangular, utilitzat com a cinema. Els esquemes que predominen són comuns als que Azemar aplicà edificis similars de Darnius i Maçanet de Cabrenys. La coberta és a dues vessants. Com és propi de l'autor, l'arquitectura de la Concòrdia està caracteritzada per una senzilla sintaxi d'elements i una manca gairebé total de guarniments. Aquests es limiten a subratllar portes i finestres. Així el maó vist en les faixes de separació dels diferents espais de les façanes i l'ús moderat de ceràmica esdevenen els únics materials que articulen la façana. La insinuació dels trets que defineixen l'arquitectura noucentista resulta prou evident en tota la construcció.

## Història

Un fenomen social ben palès a moltes poblacions de l'Alt Empordà a partir de la segona meitat del segle xix és la creació de societats de beneficència. Aquestes tenien, entre altres funcions, la finalitat d'ajudar econòmicament als socis que per alguna raó es quedaven desprotegits i en una situació molt precària. Amb el temps també esdevingueren centres de reunió local i promotors de múltiples activitats lúdiques i culturals. La disposició d'un local on desenvolupar totes aquestes tasques conduí a la construcció d'uns peculiars edificis dels quals Azemar es convertí en un dels principals dissenyadors. En concret sabem que el projecte de la Concòrdia d'Agullana està datat de l'any 1912, i que fou inaugurat l'any següent.

## Referències

* 1 2 «Societat la Concòrdia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 novembre 2013].