OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Albà de Magúncia

Albà de Magúncia (Grècia o Albània, s.IV - Magúncia, Renània, 406) fou un bisbe a terres germàniques. Mort màrtir, és venerat com a sant per diverses confessions cristianes.

## Biografia

N'hi ha poques notícies de la seva vida, principalment al martirologi de Raban Maur, del segle viii. No se sap on nasqué: potser el nom indica que era d'origen albanès o grec. Segons aquesta font, Albà visqué en temps de l'emperador Teodosi I i fou enviat per Ambròs de Milà, amb els sacerdots Teonist i Ors, a evangelitzar la Gàl·lia. De camí, arribà a Magúncia, on conegué el bisbe Aureus. Poc després, els vàndals atacaren la ciutat i els mataren, tant al bisbe com a Albà i els seus acompanyants. La llegenda diu que foren decapitats mentre pregaven, i que Albà, prenent el seu cap entre les mans, anà caminant fins al lloc on volia ésser sebollit.
El seu culte s'associa al de Teonist, de qui es diu que era, en realitat, un bisbe de Filipos, però que es confongué amb Taumast que havia estat bisbe de Magúncia al segle v.

## Veneració

Albà és molt venerat al sud d'Alemnya i a la Suïssa germanòfona, on és celebrat el 21 de juny. De vegades s'ha confós amb el sant britànic Albà de Verulamium. Carlemany erigí en honor seu, prop de Magúncia, l'abadia de Sankt-Alban, durant segles seu episcopal.

## Fonts

* Passio I, 10. Jh. (BHL 8110; "Tempore Theodosii"): AASS Oct. XIII, 347f;
* Passio II, 11. Jh. (BHL 8111, 8113b; "Temporibus impiissimi regis Hunerici [Honorii]", corr. apres cod. London, BM add. 36.737): AASS Oct. XIII, 345-347;
* Beda el Venerable. Martyrologium, 21. juin: Migne, PL 94, 953
# Andreas Franz Wilhelm Schimper

Andreas Franz Wilhelm Schimper (1856-1901) va ésser un botànic alemany, nascut el 12 de maig de 1856 a Estrasburg. Era fill del botànic i paleontòleg Wilhelm Philipp Schimper (1808-1880). Va ésser professor associat a Bonn, i després professor a Basilea. Participa en nombroses expedicions científiques. Destaca sobretot com a autor de la Pflanzengeographie (1898). És una obra pionera en l'àmbit de l'ecologia vegetal i aclarí aspectes sobre la distribució dels vegetals.
La seva salut havia quedat seriosament malmesa arran de la malària que va patir en la seva estada al Camerun i a Dar es Salaam, durant el viatge amb una expedició alemanya a l'Àfrica el 1898, i morí el 9 de setembre de 1901 a Basilea

## Obra

* A. F. W. Schimper: "Über die Entwicklung der Chlorophyllkörner und Farbkörper". A: Botanische Zeitung. 41, 1883, Sp. 105-120, 126-131 i 137-160. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2012-02-08. [Consulta: 12 juliol 2008].
* A. F. W. Schimper: Die epiphytische Vegetation Amerikas. Gustav Fischer Verlag, Jena 1888 (Projecte Gutenberg eText; 162 p.).
# Canal del Conc

La Canal del Pou de Gel és una canal del terme municipal de Conca de Dalt, a l'antic terme d'Hortoneda de la Conca, al Pallars Jussà, en territori que havia estat de l'antiga caseria dels Masos de la Coma.
Està situada al vessant nord de la Serra de Boumort, límit meridional de la Coma d'Orient, a migdia dels Masos de la Coma. És al nord dels Escards de la Font del Comí, a llevant de la Canal del Pou de Gel i a ponent de Prat Montaner.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer dos passos d'aproximació
# Dayton (Ohio)

Dayton és la sisena ciutat més gran de l'estat dels Estats Units d'Ohio i és la seu del comtat de Montgomery, Ohio. En el cens de 2010 tenia 141.527 habitants i la Dayton metropolitan area tenia 841.502 residents. La Dayton-Springfield-Greenville Combined Statistical Area té 1.080.044 habitants el 2010 i és la 43a més gran dels Estats Units.
Dayton stà associada amb l'aviació; la ciutat disposa del National Museum of the United States Air Force. Orville Wright, el poeta Paul Laurence Dunbar, i l'empressari John Henry Patterson nasqueren a Dayton. Dayton també és coneguda pels molts invents que s'hi han produït, essent el més notable la invenció de l'avió amb motor pels germans Wright.

## Història

Dayton va ser fundat l'1 d'abril de 1796, per un grup de 12 colons coneguts com "The Thompson Party." Van viatjar el març des de Cincinnati pel riu Great Miami River en piragua i fodejaren a l'actual St. Clair Street, on hi havia dos campaments d'amerindis

### Clima

El clima de Dayton té els estius càlids i plujosos i els hiverns freds i secs. En la Classificació de Köppen és Cfao bé Dfa, segons la isoterma que s'esculli.
Al seu aeroport la temperatura mitjana del gener és de -2.5 °C i la de juliol és de 23,4 °C. Hi pot haver tornados. La pluviometria mitjana anual és de 1.040 mm.

## Ciutats agermanades

* Augsburg, Alemanya
* Holon, Israel
* Monròvia, Libèria
* Oiso, Japó
* Sarajevo, Bòsnia i Hercegovina

## Notes

* ↑ «Find a County». National Association of Counties. [Consulta: 7 juny 2011].
* ↑ «Population Estimates». United States Census Bureau. [Consulta: 2 desembre 2014].
* ↑ «Population and Housing Occupancy Status: 2010 – United States – Metropolitan Statistical Area». 2010 United States Census. United States Census Bureau, Population Division, 14-04-2011. [Consulta: 13 desembre 2011].
* ↑ «Population and Housing Occupancy Status: 2010 – United States – Combined Statistical Area; and for Puerto Rico». United States Census Bureau, 2010. [Consulta: 23 abril 2011].
* ↑ «Dayton Inventions». City of Dayton. Arxivat de l'original el 27 de setembre 2011. [Consulta: 3 setembre 2011].
* ↑ «Dayton Aviation History». Ohio History Central. Arxivat de l'original el 28 d’agost 2008. [Consulta: 4 juliol 2009].
* ↑ Robert W. Steele and Mary Davies Steele. Early Dayton. W.J. Shuey, 1896, p. 23.
* ↑ Board of Education. An Outline of the History of Dayton, Ohio 1796–1896. W.J. Shuey, 1896.
* ↑ «Weather.com historical temperature data for Dayton». The Weather Channel. [Consulta: 4 octubre 2007].
* ↑ «Annual Estimates of the Resident Population for Incorporated Places: April 1, 2010 to July 1, 2014». [Consulta: 4 juny 2015].
* ↑ «Annual Estimates of the Resident Population: April 1, 2010 to July 1, 2014». United States Census Bureau. Arxivat de l'original el de febrer 13, 2020. [Consulta: 24 juny 2015].

## Enllaços externs

* City of Dayton Home Page
* Dayton Area Chamber of Commerce
* Greater Dayton CVB
# Camí del Plomall

El Camí del Plomall és un antic camí del terme municipal d'Abella de la Conca, a la comarca del Pallars Jussà, en territori del poble de Bóixols.
Arrenca de la carretera L-511 en el punt quilomètric 14,5, des d'on davalla cap al sud-oest, i, fent fortes ziga-zagues, baixa fins al Rialb, el travessa pel Pont del Plomall, s'adreça per la riba esquerra a Cal Plomall primer, i al Molí del Plomall després.

## Etimologia

Es tracta d'un topònim romànic modern, de caràcter descriptiu: aquest camí mena al lloc del Plomall, on hi ha la masia, el molí, el pont i el paratge

## Enllaços externs

* El Camí del Plomall en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Alcatrazz

Alcatrazz és un grup de Hard Rock format a principis dels anys 80 per Graham Bonet (ex cantant de Rainbow), Gary Shea (baixista), Jimmy Waldo (teclista), i Jan Uvena (bateria), en col·laboració del virtuós guitarrista suec Yngwie J. Malmsteen (ex membre de Steeler), amb el qual van gravar dos discs: "No parole from Rock'n'Roll" (1984), i el directe "Live Sentence", editat en vídeo amb el nom de "Metallic Live"(1984). El 1985, ja sense Malmsteen, editen el seu tercer disc, amb l'entrada d'un altre reconegut guitarrista, Steve Vai: "Disturbing the Peace". Vai se'n va anar, i llavors va entrar Danny Johnson, que va ocupar el lloc fins que es va dissoldre el grup, el 1987 amb qui Van gravar "Dangerous Games" (1986), que va ser el seu últim àlbum d'estudi. Posteriorment, el 1998 es va publicar un disc de grans èxits, "Best of Alcatrazz".
La seva música es pot definir com Hard Rock melòdic, amb reminiscències dels anys 70. Tècnic, però amb sentiment.
# Sant Sadurní d'Alguaire

Sant Sadurní d'Alguaire és l'església parroquial d'Alguaire (Segrià), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una església d'estil barroc, amb tres naus d'ordre compost, gran cimbori i retaule major de grans dimensions, amb una façana partida en dues meitats: una amb elements d'estètica barroca i l'altra amb un tancament d'obra. Fou destruïda el 1936, durant la Guerra Civil Espanyola, i després fou refeta.

## Història

No se'n tenen gaires notícies, tot i que sembla que el temple va ser aixecat entre el final del segle xii i el segle xiii. L'any 1157 el bisbe de Lleida Guillem Pere atorgà als hospitalers les esglésies del terme d'Alguaire, però el primer esment directe de l'església no apareix fins a l'any 1361, en una visita pastoral on s'esmenta l'altar major de Beati Serni, amb diverses capellanies.
Entre els anys 1401 i 1425 la família Pelegrí tenia una fundació a l'altar major de Sant Sadurní.
L'any 1781 s'aixecà un nou temple d'estil barroc que fou destruït l'any 1936 i refet posteriorment.

## Referències

* 1 2 3 4 «Església parroquial de Sant Sadurní». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 març 2013].
# Andrei Siniavski

Andrei Donàtovitx Siniavski, rus: Андрей Донатович Синявский (8 d'octubre de 1925, Moscou, URSS - 25 de febrer de 1997, París, França) fou un escriptor, editor i dissident soviètic, supervivent dels camps de treballs forçats instaurats pel règim comunista. Va exiliar-se a França i va arribar a ser professor de la Sorbona.

## Biografia

Siniavski era fill de Donat Siniavski, un noble rus provinent de Sízran, que després va esdevenir un revolucionari i que va ser arrestat dues vegades acusat d'"enemic del poble" (l'última vegada durant la Gran Purga de Stalin). Durant la seva estada a la presó, Siniavski va emmalaltir i després de ser alliberat desenvolupà un quadre mental molt greu. Andrei Siniavski va descriure les experiències del seu pare en una novel·la titulada Bona nit!.
Havent estat protegit per l'escriptor Borís Pasternak (autor de la novel·la Doctor Jivago i guanyador del Premi Nobel de literatura el 1958), Siniavski va començar a descriure la realitat soviètica que ell veia mitjançat els seus contes i històries de ficció.
Va matricular-se el 1944 a la facultat de lletres de la Universitat Estatal de Moscou i fou professor de literatura universal a l'Institut Gorki, feu la seva tesi doctoral sobre La vida de Klim Samguin de l'escriptor Maksim Gorki. L'arrestament del seu pare el 1951 en plena repressió estalinista va fer trontollar les seves creences i el feu canviar de direcció: era crític literari de la revista Novi Mir i s'alineà amb els enemics del realisme socialista a partir de la mort de Stalin quan va escriure Sobre el realisme socialista per a la revista francesa Esprit el 1963. També escrigué un pròleg polèmic a uns poemes de Borís Pasternak, el qual va ser defensat quan guanyà el 1958 el Nobel. Començà la seva carrera d'escriptor publicant fora del seu país Contes fantàstics, Lubimov i Pensaments improvisats amb el pseudònim d'Abraham Tertz, crítiques satíriques i feroces del totalitarisme soviètic. El KGB va trigar cinc anys a descobrir qui era, i va ser arrestat el 13 de setembre de 1965, processat amb el seu amic Iuli Daniel i condemnat a set anys de treballs forçats el 1966 al gulag de Dubrovlag, a Potma, prop de Nijni Nóvgorod. Durant aquesta estada forçada va escriure Passeigs amb Puixkin (Londres, 1975). Alliberat el 1971 per bona conducta, l'escriptor pogué abandonar l'URSS el 1973 amb la seva dona Maria Rozànova i el seu fill Iégor a canvi de renunciar a la nacionalitat soviètica. Instal·lat a París, ensenyà literatura russa a la Sorbona i fundà la revista literària Sintaksis. La seva obra Una veu des del cor, escrita a la presó, va guanyar el premi a la millor novel·la estrangera el 1974. Un altre assaig conegut d'aquella etapa és La civilització soviètica. De viatge a Moscou el 1989 celebrà la "desaparició de la por", però el 1993 proclamà el seu malestar amb Borís Ieltsin i amb els seus propis col·legues intel·lectuals que tancaven els ulls davant del seu creixent poder.
# Rafael Cansinos Assens

Rafael Cansinos Assens (Sevilla, 1883 — Madrid, 1964) va ser un poeta, novel·lista, traductor i crític literari en castellà, provinent d'una família jueva, Pertanyent a la generació del 14 o noucentisme el seu estil s'emmarca en el modernisme i l'ultraisme.
Cansinos parlava diversos idiomes i va tenir un gran reconeixement tant com a traductor com pels seus assajos i novel·les. Va traduir a l'espanyol Les mil i una nits, parts del Talmud, l'Alcorà, així com obres de Dostoievski, Goethe, Balzac i Leonid Andréiev.

## Obres

* El pobre Baby (1915)
* El eterno milagro (1918)
* La huelga de los poetas (1921)
* La nueva literatura (1917-27).

## Referències

* ↑ «Rafael Cansinos Assens». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Camí dels Planells (Torallola)

El Camí dels Planells és un camí rural del terme municipal de Conca de Dalt (a l'antic terme de Toralla i Serradell, al Pallars Jussà, en territori del poble de Torallola.
Arrenca del Camí vell de la Pobla de Segur a Salàs de Pallars a migdia de Sant Roc, des d'on marxa cap al sud; passa a ponent de lo Pla i pel capdamunt, a llevant, de la Costa de Toni, passa per l'oest i el sud de l'Alzinar de Durro, i mor en los Planells.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Aldo Novarese

Aldo Novarese (Pontestura, 29 de juny de 1920 – Torí, 16 de setembre de 1995) va ser un tipògraf italià que visqué i treballà majoritàriament en Torí. Treballà en la foneria tipogràfica Nebiolo i produí un gran nombre de dissenys únics.
Un dels dissenys més famosos de Novarese és la Microgramma (dissenyada conjuntament amb Alessandro Butti), que més tard va redissenyar per a, entre altres coses, incloure les minúscules i que va canviar de nom a Eurostile.
Els dissenys de Novarese van ser tant innovadors com clàssics, i aquells que estan disponibles al present mostren una gran varietat de característiques memorables.
El 1959 va desenvolupar una classificació tipogràfica centrada en l'aspecte dels remats, aquesta classificació és coneguda com a Novarese.
# Sant Llorenç de Soses

Sant Llorenç de Soses és una església parroquial de Soses a la comarca del Segrià. El primer esment data del 1168, però des d'aleshores l'edifici ha subit moltes transformes, sobretot a la darreria del segle xviii.
És protegida com a bé cultural d'interès local. L'església fou bastida al segle xviii sobre l'antiga edificació, gòtica (de la qual es conserven vestigis a la façana), dins la línia arquitectònica de la Seu Nova de Lleida. La construcció comença l'any 1760 i se n'en encarregà al Mestre d'obres de Lleida Antoni Becardí.
Església d'una sola nau feta de carreus grans i ben escairats, a la vista. Està coberta a dues aigües amb teula àrab. Té una torre amb un rellotge als peus, al costat esquerre de la porta d'entrada. Aquesta, d'arc de mig punt amb un escut a la clau central, té una petita escalinata al davant. La porta està flanquejada per unes pilastres adossades que al davant tenen una columna. Sostenen un entaulament amb un frontó triangular partit. La façana és molt simple, amb el campanar quadrat en un angle. S'hi poden apreciar les diverses campanyes constructives: apareixen diferents arcs que avui resten cegats, així com diverses menes de carreus a les zones més altes. El coronament, irregular, és resseguit per una cornisa.

## Referències

* ↑ Eritja i Ciuró, Xavier. «Sant Llorenç de Soses». A: Catalunya Romànica. Barcelona: Grup Enciclopedia.
* 1 2 3 4 «Església parroquial de Sant Llorenç». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 març 2013].
# Paleotèrids

Els paleotèrids (Palaoetheriidae) formen una família de mamífers perissodàctils extingits de l'ordre dels perissodàctils. Se n'han trobat restes fòssils a tot l'hemisferi nord.

## Gèneres

* Anchilophus
* Eurohippus
* Hyracotherium
* Lophiotherium
* Palaeotherium
* Propachynolophus
* Propalaeotherium
# Andretta

Andretta és un municipi situat al territori de la província d'Avellino, a la regió de la Campània, (Itàlia). Limita amb els municipis de Bisaccia, Cairano, Calitri, Conza della Campania, Guardia Lombardi i Morra De Sanctis.
# Leopoldo García Durán

Leopoldo García-Durán y Parages (As Neves, província de Pontevedra, 15 de novembre de 1882 - Madrid, 3 d'agost de 1966) fou un advocat, dirigent esportiu i polític gallec, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.

## Biografia

Era vescomte consort de Matamala per casament amb la comtessa María del Carmen de Marichalar y Bruguera. Estudià batxillerat als Escolapis de Celanova i es va llicenciar en dret a la Universitat Central de Madrid. Va treballar al bufet del Comtede Bugallal i fou nomenat fiscal de l'Audiència de Madrid.
Formava part del Consell d'Administració de Ferrocarriles Estratégicos y Secundarios d'Alacant. Membre del Partit Conservador, fou elegit diputat pel districte d'Alacant a les eleccions generals espanyoles de 1914 per encàrrec de José Sánchez Guerra y Martínez. Posteriorment fou diputat pel districte d'O Carballiño (província d'Ourense) a les eleccions de 1916, 1918, 1919, 1920 i 1923. El 4 d'abril de 1922 fou nomenat director general de presons, càrrec en el qual es va mantenir fins a l'11 de desembre d'aquell any.
Afeccionat al futbol, va participar en la fundació del Reial Madrid, equip en el qual va jugar com a mig-campista de 1902 a 1909 i va marcar dos gols en les temporades 1902-1903 i 1904-1905. També fou president de la Reial Federació Espanyola de Futbol de 1931 a 1936.

## Referències

* ↑ Leopoldo García-Durán a geneall.net
* ↑ «El caciquismo adaptativo: Poder político, movilización social y opinión pública en la Galicia rural de la Restauración». Arxivat de l'original el 2012-06-26. [Consulta: 26 juny 2012].
* ↑ Javier Paniagua Fuentes i J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.231. ISBN 9788495484802.
* ↑ Fitxer del Congrés dels Diputats
* ↑ Leopoldo García Durán a elaguanis.com
* ↑ Fitxa a madridista.hu
# Camí dels Plans

El Camí dels Plans és un camí del terme municipal d'Isona i Conca Dellà (antics termes d'Isona i Sant Romà d'Abella) que entra un petit tram en el terme d'Abella de la Conca, tot al Pallars Jussà.
Aquest camí arrenca de la carretera L-511 al sud-oest del punt quilomètric 1,8, d'on surt cap al nord-oest, travessa los Plans, i va a trobar el Camí d'Isona a Abella de la Conca. Travessa diversos petits camins agrícoles d'accés als conreus.

## Etimologia

Pren el nom de los Plans, partida a la qual mena i travessa en part.

## Enllaços externs

* El Camí dels Plans en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Kènia Domènech i Àlvarez

Kènia Domènech i Àlvarez (Parets del Vallès, 12 de febrer de 1994) fou la portaveu nacional de les Joventuts d'Esquerra Republicana de Catalunya entre els anys 2020 i 2022. Exerceix des de l'any 2015 com a regidora d'Ara Parets ERC a Parets del Vallès. És tècnica d'interpretació teatral i està cursant el grau d'Educació Social a la Universitat Oberta de Catalunya.
Durant els últims anys ha estat vinculada amb diverses plataformes d'àmbit territorial, com la Plataforma de Defensa de Gallecs i la marxa de drets socials del Vallès Oriental. És membre de la Colla Castellera dels Manyacs de Parets.
Va començar a militar a les JERC l'any 2011, poc després d'impulsar la secció local de Parets del Vallès, i durant aquest temps ha participat en diversos espais de l'organització. El novembre de 2015 va ser escollida portaveu, primer comarcal i després regional, del Jovent Republicà Vallès Oriental. En el XXVIII Congrés Nacional del Jovent Republicà és escollida Secretària d'Organització del partit. L'any 2014 es vincula a Esquerra Republicana. En el XXIXè Congrés Nacional és escollida nova portaveu nacional, primera dona que ocupa aquest càrrec en la història de l'organització.

## Referències

* ↑ «Kènia Domènech és triada portaveu nacional del Jovent Republicà». [Consulta: 2 desembre 2020].
* ↑ «Esquerra Republicana de Catalunya». [Consulta: 2 desembre 2020].
* ↑ «Kènia Domènech, nova secretària d'organització de les JERC a Catalunya» (en catalan). [Consulta: 2 desembre 2020].
# Alejandro Pérez Lugín

Alejandro Pérez Lugín (Madrid, 22 de febrer de 1870 - La Corunya, 5 de setembre de 1926) fou un periodista, escriptor i cineasta espanyol.
El seu nom complet era Alejandro María de las Mercedes Pedro Pérez García Lugín. Des de 1886, va viure a Santiago de Compostel·la, a la universitat va assistir per realitzar la carrera de Dret. Durant la seva etapa universitària va començar a col·laborar en diversos diaris de la ciutat com El pensamiento gallego.
El 1893 va tornar a Madrid, on va començar a treballar per la Dirección General de los Registros y el Notariado, en diversos ministeris, i diverses empreses que el van obligar a recórrer l'Estat Espanyol. En un d'aquests viatges, durant una estada a València, va contraure matrimoni amb Elvira Consuelo Sanz.
És conegut sobretot pels seus articles periodístics sobre el món taurí i per la seva novel Currito de la Cruz (1921) que també reflecteix els seus coneixements sobre el món de la tauromàquia i va ser molt popular en els anys següents a la seva publicació. La novel·la ha estat portada al cinema en quatre ocasions, la primera d'aquestes dirigida pel mateix Pérez Lugín i per Fernando Delgado. És un dels llargmetratges més antics de la cinematografia espanyola. Una altra de les seves novel·les més conegudes és La casa de la Troya, en la qual recrea la vida universitària a la Universitat de Santiago de Compostel·la, portada també al cinema en tres ocasions. Diverses obres seves van ser publicades després de la seva mort. Per exemple, Arminda Moscoso, novel·la que se situa a Galícia i és publicada a Madrid el 1928, ordenada i acabada pel seu amic Alfredo García Ramos; i La corredora y la Ruia, col·lecció de contes rurals ambientats a Galícia, també publicada per García Ramos. Pérez Lugín havia deixat sense acabar La Virgen del Rocío ya entró en Triana, que no va ser publicada fins a l'aparició de les seves obres completes el 1945.
Com a periodista va treballar per molts diaris, fent especialment conegut a La Tribuna, i va ser enviat especial a la guerra del Marroc per El Debate.

## Obres

* La casa de la Troya (1915)
* Currito de la Cruz (1921)
* La corredora y la Ruia (1922)
* Arminda Moscoso (Póstuma, 1928)
* La virgen del Rocio ya entró en Triana (Pòstuma, 1929)
# Carrer Major (Lleida)

El Carrer Major és un carrer del centre de Lleida catalogat com a monument del municipi i protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Carrer antic de la ciutat, llarg, estret, com una mena de camí vell i amb bon regust, vorejat de cases de planta baixa i quatre pisos, tacat, tot sovint, per cases significatives, com "lo Casino". Comença a la plaça de la Paeria i arriba fins a la Plaça de la catedral, on es converteix en el carrer de Sant Antoni. El carrer de Cavallers el creua i la Plaça de Sant Francesc l'eixampla. Corre paral·lel al riu i és carrer mercantil dels botiguers.
Destaquen els porxos de la Paeria (segle XII - XVII), que són un pas cobert situat a banda i banda del tram de carrer que va des de la Plaça de la Paeria a la Plaça de Sant Joan. Està constituït per pòrtics d'arcs carpanells que descansen en pilar de gran secció, amb embigades de fusta y pedra natural als pilars. Amb les noves construccions alguns dels arcs foren modificats i desaparegueren els frontals de la Paeria. Als sòcols dels arcs hi havia uns pedrissos que feien de taulell als comerciants.

## Història

És, sense cap mena de dubte, el carrer més antic de la ciutat actual. Hi ha notícies del 49 ane. Començà essent un fragment de la Via Augusta Romana. L'any 1166 s'hi esmenten els primers botiguers. Fins que el Marquès de Blondel no construí la carretera de la Banqueta (1787) tot el trànsit rodat passava pel carrer Major, que no ha canviat mai de nom.

## Referències

* 1 2 3 «Carrer Major». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 març 2013].