OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antoni Olaf Sabater

Antoni Olaf Sabater i Ribera (Barcelona, 1959) és un pianista i compositor català.
Format al Conservatori Municipal de Barcelona amb Carme Poch i Sofia Puche, ha desenvolupat una activitat com a autor i intèrpret, no només en l'àmbit de la música contemporània, sinó també en el del jazz i la música moderna, on gaudeix d'un gran reconeixement com a teclista, arranjador i director musical. A primeries dels anys vuitanta va formar part dels músics que acompanyaven Raimon i va participar en el disc Entre la nota i el so (1984).
És autor de composicions per a instrument solista, cambra, orquestra i big band. Del seu catàleg per a piano destaquen les obres Bluesolaf (1983), Toccatalana (1984), Seqüència puntillista on hi ha un Schubert amagat i In mompouriam –obra inclosa pel pianista Jordi Masó en el disc Homenatges a Mompou (Anacrusi, 2002)–, a més de les composicions per a piano a quatre mans Tres racions musicals i Cinc sorpreses. Entre les composicions de cambra es poden citar Sanctuarios (1979), per a flauta, violoncel i piano; Sonatelia (1980) per a flauta i piano; Pianoncello (1982), per a violoncel i piano; Abstracció colorista, per a clarinet, fagot i oboè, i That’s for flute, oboe and clarinet.
També és autor de les partitures orquestrals Interiors (1980) per a trompa, piano i orquestra de corda, obra encàrrec del festival de Cadaqués; Per a piano, guitarra i orquestra (1982); Doble concert (1988); i la cantata infantil 43 minuts i 31 segons amb Yoli Pastixet, que, amb textos de Joan Barril, s'estrenà en el marc del projecte pedagògic Cantània (2002). El 26 de febrer de 2012, l'Orquestra de Cambra de Granollers, dirigida per Joan Albert Amargós i amb Albert Julià com a solista, estrenà el seu Concert per a saxofon i orquestra, obra encàrrec commemorativa del 20è aniversari de la formació. Ha compost també la banda sonora de la pel·lícula Nudos, de Lluís M. Güell, i la música de les sèries de Televisió de Catalunya Ventdelplà i Mar de fons.

## Referències

* 1 2 «Antoni Olaf Sabater». Institut Ramon Llull (CC-BY-SA). [Consulta: 12 febrer 2016].
# Sant Bartomeu d'Alpicat

Sant Bartomeu d'Alpicat és un monument del municipi d'Alpicat (Segrià) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una església de tres naus amb la central més elevada i amb contraforts. Als peus es troba la façana, d'estil barroc, amb un portal d'arc escarser motllurat, amb dues pilastres a banda i banda que aguanten una cornisa molt malmesa a sobre del qual es troben, als extrems, dos petits pinacles rematats en boles. Aquesta façana compta a més a més amb dues obertures circulars situades a l'eix central i dues volutes als costats. La façana acaba en forma semicircular i queda rematada per una cornisa amb poc voladís. El campanar és de base quadrada continuada en octogonal i acabada amb una balustrada o mirador.

## Referències

* ↑ «Sant Bartomeu d'Alpicat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 març 2013].

## Enllaços externs

* «Sant Bartomeu d'Alpicat». Patrimoni arquitectònic. Consell Comarcal del Segrià. Arxivat de l'original el 2011-09-05. [Consulta: 20 març 2013].
# Ana María Cano González

Ana Maria Cano González (Somiedo, Astúries, 12 de maig de 1950) és una filòloga asturiana, catedràtica de la Universitat d'Oviedo i presidenta de l'Acadèmia de la Llengua Asturiana des del 2001 i fins a 2017.

## Dades biogràfiques

Traslladada de petita amb la seva família a Oviedo, estudià Magisteri i aprovà les oposicions de Mestra de Primària, amb el número 1 de la promoció, el 1967. Seguí els estudis de Filosofia i Lletres a la Universitat d'Oviedo, on es llicencià el 1972 i doctorà el 1975. Començà a exercir la docència a l'esmentada universitat el 1972 i n'obtingué la càtedra de Filologia Romànica el 1999. Fou degana de la Facultat de Filologia des de 1997 fins a 2008, quan dimití per la seva disconformitat per l'exclusió dels estudis de la llengua asturiana de la planificació dels nous títols universitaris de grau.
El 1981 col·laborà a la creació de l'Acadèmia de la Llengua Asturiana i n'esdevingué presidenta el 25 de maig del 2001, succeint en el càrrec Xosé Lluis García Arias. Fou reelegida diverses vegades, la darrera el juny de 2013 per 4 anys més. El juny de 2017 abandonà el càrrec.
Pertany a diverses institucions acadèmiques, entre elles: la Societé de Linguistique Romane, Asociación de Historia de la Lengua Española, International Council of Onomastic Sciences i la Xunta de Toponimia del Principau d'Asturies.
Dirigeix, des del 2001, la revista Lletres Asturianes, butlletí oficial de l'Academia de la Llingua Asturiana, i és corresponsal de diverses revistes com ara els Estudis Romànics, publicada per l'Institut d'Estudis Catalans, o la Rivista Italiana di Onomastica.

## Publicacions

A part d'una munió d'articles sobre toponímia, lexicografia i onomàstica asturianes té publicades diverses obres:
* El habla de Somiedo, tesi doctoral (1975).
* Vocabulario del bable de Somiedo (Institutu d'Estudios Asturianos, 1982).
* Averamientu a la hestoria de la llingua asturiana (Caja de Asturias, «Conocer Asturias», gener 1987).
* Notas de Folklor Somedán (Collecha Asoleyada, 1989).
* Estudios de diacronía asturiana (1) (Llibrería Llingüística, 2008).
* El habla de Somiedo (occidente de Asturias) (Llibrería Llingüística, 2009).
Així mateix, des d'octubre de 1995, és corresponsable de la publicació del Dictionnaire historique de l'anthroponymie romane. Patronymica Romanica, de l'editorial Max Niemeyer, de Tübingen.

## Enllaços externs

* Biografia al web Vivir Asturias. (castellà)
# Ivica Mornar

Ivica Mornar (Split, 12 de gener de 1974) és un exfutbolista croat, que ocupava la plaça de davanter.
Es va formar a les files de l'Hajduk Split. Després va jugar a l'Eintracht Frankfurt alemany i al Sevilla FC i el CD Ourense de la competició espanyola.
L'estiu de 1998 marxa a la lliga belga, on acumularia un centenar de partits entre l'Standard de Lieja i l'Anderlecht. El seu bon joc a Bèlgica possibiliten el fitxatge pel Portsmouth de la Premier League el 2003, però Mornar no gaudiria de massa fortuna al conjunt anglès. Tan sols jugà 8 partits i un gol abans de ser cedit a l'Anderlecht i a l'Stade Rennais. El 2006, de nou al Portsmouth, només apareix en dos ocasions abans de posar fi al contracte.

## Selecció

Mornar va ser 22 vegades internacional amb la selecció croata, i va marcar un gol. Va formar part del combinat del seu equip que hi va participar en l'Eurocopa del 2004.

## Referències

* ↑ «STATISTICS». Croatian football federation. [Consulta: 14 setembre 2012].
# Camí de Salvatges

El camí de Salvatges és, de fet, el nom de dues pistes rurals del terme municipal de Granera, a la comarca del Moianès.

## Camí del Marcet a Salvatges

El camí arrenca del camí del Marcet just a l'esquerra del torrent de la Riera, a llevant del revolt del Pas de les Illes. Des d'aquest lloc s'adreça cap a llevant, però decantant-se progressivament cap al sud-est i fins i tot cap al sud. Travessa el torrent esmentat, i va a buscar la vall del torrent de Salvatges, que segueix per l'esquerra del torrent. Passa per sota i a llevant de la carena de Serraltes, cap a la meitat de la qual el camí passa a la riba esquerra del torrent de Salvatges, i s'enfila cap a la solella de la Frau de la Riera, en el vessant sud-oest de la serra de Puigdomènec. Passa al sud-oest de la masia de Puigdomènec, i va a buscar el vessant nord de la vall del torrent de la Font de Salvatges, per sota de les Febres, lloc que queda al nord. Cap al fons d'aquesta vall, travessa el torrent i emprèn cap al sud per arribar a la masia de Salvatges.

## Camí de Puigdomènec a Salvatges

Una altra branca d'aquest camí uneix el camí de Puigdomènec amb la masia de Salvatges.
# Camporan

Camporan és una serra que fa de termenal entre els termes municipals de Conca de Dalt (antic terme de Toralla i Serradell) i el Pont de Suert (antic terme de Viu de Llevata); per tant, aquesta serra és també termenal entre el Pallars Jussà i l'Alta Ribagorça. Al seu cim de la Capcera, al nord-est, arriba també el terme municipal pallarès de Senterada.
És, de fet, la continuació cap al nord-est de la Serra de l'Estall, i, al mateix temps, la seva continuïtat cap al nord-est el constitueix la Serra de Coscollola. El Serrat de Sant Roc surt de Camporan davallant-ne cap al sud-est.
És una serra curta, a penes un quilòmetre, i té als seus peus, al sud-est, la Baga de Setcomelles i la capçalera del barranc de la Torre. Al nord-oest, la capçalera de vall on hi ha l'ermita de Sant Nicolau, on es forma el barranc de Sant Nicolau.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Aladin et la lampe merveilleuse

Aladin et la lampe merveilleuse és una pel·lícula d'animació francesa dirigida per Jean Image i estrenada el 1970. Està inspirada en el conte d'Aladí de Les mil i una nits i pensada per a un públic infantil. Es va fer només amb un equip de 50 persones, amb baix pressupost i amb només vuit mesos per a realitzar-la.

## Argument

Un mag d'Àfrica, que es cansa de la seva immensa fortuna i desitja el poder absolut, consulta l'amo de les tenebres amb l'ajuda de la seva bola màgica. Aquest famós amo de les tenebres li revela que existeix una làmpada meravellosa, guardada per genis a Àsia però que només una mà innocent de nen se'n podrà apoderar. Llavors, el mag de l'Àfrica s'envola per la Xina amb el seu estimat mussol blau. Coneix Aladí, un noi molt pobre, que viu amb la seva mare i el seu lloro. L'engalipa fent-se passar pel seu riquíssim oncle, germà del pare d'Aladí, Mustafa, mort feia molts anys. Guanya la seva confiança, i la de la seva mare, oferint-li sumptuosa roba. Marxen llavors tot dos cap al palau de Xerezade. El mag dona a Aladí un anell màgic que, amb el nom de Mustafà (repetit tres vegades) ve en ajuda i li permet obrir totes les portes. Aquest últim està encarregat de recuperar només la làmpada meravellosa. Quan finalment arriba, adonant-se de l'error del mag, decideix guardar-lo per a ell. Ofereix llavors tot el que desitja i demana fins i tot la mà de la filla del sultà amb qui s'ha encapritxat. El sultà accepta a condició que el jove vagi al palau amb un sumptuós seguici de quaranta elefants blancs, provant així la seva riquesa. Però desgraciadament, el mag, desitjant venjar-se, es disfressa de mendicant i roba la làmpada d'Aladí després s'endú la princesa. El sultà acusa injustament Aladí i li dona un dia per trobar la seva filla sinó, el matarà. Aladí aconsegueix trobar la seva estimada gràcies al seu anell màgic. Després d'haver pegat el mag, s'apodera de la làmpada meravellosa. Llavors, tanca el mag i el seu mussol "de la mala sort" a la seva pròpia bola màgica. Ara, Aladí es pot casar amb la princesa.

## Veus originals

* Gaston Guez: Aladí
* Henri Virlojeux: El màgic d'Àfrica
* Claire Guibert: La mare de la princesa
* René Hiéronimus: Hou-hou
* Lucie Dolène: La princesa
* Fred Pasquali: El geni de la bola
* Georges Atlas: El geni de la làmpada
* Richard Francoeur: El sultà
* Michel Gudin: El narrador
* Paul Guez: Aladí, de nen
* Jean-Pierre Leroux: Aladí, adolescent
* Lita Recio: Can-Can

## Vegeu també

* Aladdin (pel·lícula de 1992)
* Aladdin (pel·lícula de 2019)

## Enllaços externs

* Fitxa de la pel·lícula (edició en DVD) (francès)
* Web de Planète Jeunesse Arxivat 2007-02-23 a Wayback Machine. (francès)
* Fitxa de la pel·lícula Arxivat 2013-06-28 a Wayback Machine. (francès)
# Província de Río Negro

Río Negro (en el text de la Constitució provincial: Província de Río Negro o Província del Río Negro) és una de les vint-i-tres províncies que componen la República Argentina i un dels vint-i-quatre estats autogovernats o jurisdiccions de primer ordre que conformen el país, i que al seu torn són districtes electorals legislatius nacionals. La seva capital és Viedma i la seva ciutat més poblada, San Carlos de Bariloche. Està ubicada al nord de la Patagònia, limitant al nord amb la Província de la Pampa, a l'est amb la de Província de Buenos Aires i la Mar Argentina , al sud amb Chubut i a l'oest amb la Província del Neuquén i (separada per la Serralada dels Andes) amb Xile.

## Referències

* ↑ D'acord amb l'Article 8. de la Constitució de la Província de Río Negro: «Les denominacions adoptades successivament des de 1884 per a l'ex-Territori Nacional, és a dir: "de Río Negro" o "del Río Negro", són noms oficials indistints per a la designació de la Província».
* ↑ «Jurisdicción», 25-01-2018. [Consulta: 13 juliol 2021].
* ↑ Estats Provincials - "La República Argentina és un estat Federal constituït per 23 Províncies i una Ciutat Autònoma".
* ↑ Constitució Nacional Argentina vigent - Segona part "Autoritats de la Nació"
# Santa Maria de Sunyer

Santa Maria o la Nativitat de la Mare de Déu és una església parroquial de Sunyer (Segrià) protegida com a bé cultural d'interès local. L'església de Sunyer surt esmentada per primera vegada a la documentació l'any 1361 però va ser construïda amb anterioritat. A les parets de l'església queden senyals de construccions adossades.

## Arquitectura

Petita església d'una sola nau amb una capella a cada costat que se situa en la transició del romànic al gòtic. La nau té dos arcs faixons i les dues capelles estan cobertes amb volta de creueria, amb arcs d'ogiva més aguts al costat sud, on han quedat esculpides sobre cada capitell angular la representació dels evangelistes, de trets gòtics.
Al mur nord es conserva, encaixonada i mig mutilada per les dues capelles, la porta original del temple. És un arc de mig punt adovellat format per arquivoltes en degradació. Les arquivoltes van a parar a unes columnes, de les quals no es conserven totes, amb capitells que formen un fris continu. Aquests capitells estan decorats amb motius vegetals excepte el més exterior que té esculpit un ocell. Els capitells del costat dret queden tapats pel mur de la capella però pel que encara es pot veure sembla que la composició de la portalada era simètrica.
La façana principal actualment es troba als peus de l'església i és d'estil barroc. La façana està precedida per una escalinata. La porta és d'arc de mig punt peraltat; està flanquejada per dues pilastres llises amb capitell toscà que aguanten un arquitrau. A sobre de l'arquitrau hi ha un frontó triangular però té les línies són còncaves. A banda i banda de la portalada hi ha una voluta i a la part superior un rosetó. Tot l'edifici està resseguit a la seva part superior per un ràfec decorat amb permòdols esculpits.
A la teulada, seguint el carener que és perpendicular a la façana principal, es troba el campanar de cadireta. És de dos pisos amb dos ulls per cada pis, però només els dos superiors tenen campanes.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Església de la Nativitat de la Mare de Déu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 març 2013].
# Ana Tena Puy

Ana Tena Puy (Panillo, vora Graus, Ribagorça, 1966) és una escriptora en aragonès, membre del Consello d'a Fabla Aragonesa i de l'Academia de l'Aragonés. A les seves obres es barregen introspecció personal i interès social.
La seva obra més important és la novel·la Ta óne im (1997). També ha publicat diferents relats o narracions curtes com Tornasols (1997), La bollonera d'un alma (2001), Más t'allá (2002) o el llibre Cuentos pa biladas sin suenio (2001). L'últim premi fou el Billa de Sietemo en 2005 amb L'ombre la santeta, novel·la curta que té com a context el món dels maquis després de la guerra civil espanyola.
# Camí de Tremp (Aramunt)

El Camí de Tremp, també anomenat Pista d'Aramunt i de Pui de l'Anell des de la banda de Tremp, és un camí rural que discorre pels termes municipals de Conca de Dalt (a l'antic terme d'Aramunt), Isona i Conca Dellà (a l'antic terme d'Orcau) i Talarn, al Pallars Jussà, en territori del poble d'Erinyà.
És un camí o pista en bon estat, transitable gairebé tot l'any per tota mena de vehicles, tot i que no és asfaltat. Arrenca del nucli de les Eres d'Aramunt, des d'on marxa cap a ponent decantant-se lleument cap al sud. Travessa el riu de Carreu al costat mateix del poble de partença, a la partida de Costera, a llevant d'Arnous, fa la volta per l'est i pel sud als Horts d'Aramunt i va a cercar la base de la Muntanya de Sant Corneli, en el seu extrem occidental, al peu del Serrat dels Corrals, on troba la Font de la O. Tot seguit, passa per sota del Serrat de la Font de la O, rere el qual troba la Font Mentidera. Poc després deixa al nord, entre la pista i el pantà, la partida de los Pujols, on hi ha la Cabana de Jaumetí, i poc després encara troba una tercera font: la Font de Pujol. Totes tres fonts són als peus de la Muntanya de Sant Corneli, d'on davallen també els serrats sota dels quals passa aquest camí.
Poc després de la Font de Pujol, el camí abandona el terme municipal de Conca de Dalt per tal d'entrar en el d'Isona i Conca Dellà, a la vall de Montesquiu, pertanyent a Orcau. Va a cercar la llau de Lliser, que travessa, i puja al collet a migdia de l'antic poble de Puig de l'Anell. Tot seguit ressegueix pel costat meridional el Pla de Pui de l'Anell i, en arribar al seu extrem sud-oest, davalla en un parell de marcats revolts per salvar el barranc de la Podega i enfilar-se, també sobtadament cap al pla situat en el costat oest del barranc. Passa al sud del pla de les Peres i va a cercar un tercer barranc, passat el qual el camí comença a enfilar-se entre les Feixes (sud) i les Planes per anar a cercar la partida d'Associats, que deixa al sud. En aquest tram el camí passa bastant per damunt, però molt a prop, de les aigües del pantà de Sant Antoni. Si bé la direcció principal que seguia el camí era sempre la de ponent, en aquest punt gira cap al sud, just en travessar la línia elèctrica que prové de l'altra banda del pantà.
Passa per sota, i al nord-oest, de les Obagues de Colomegrina i del Puig de Galliner i arriba als Camps de Casa Casasses, a llevant de Casa Casasses. Encara cap a migdia, passa per sota i a ponent del Bosc de Galliner i ateny la petita vall del barranc de la Coma, on acaba el seu recorregut entroncant amb el Camí de la Coma.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Camps de Serracarbassa

Els Camps de Serracarbassa és un paratge de camps de conreu del terme municipal de Sant Quirze Safaja, de la comarca del Moianès.
Estan situats al costat sud-oest de les masies de Serracarbassa i Serratacó, a la dreta del torrent de l'Espluga, en el vessant sud-est de la Serra de Barnils.

## Enllaços externs

* Els Camps de Serracarbassa en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Freaks (pel·lícula de 2018)

Freaks és una pel·lícula de thriller de ciència-ficció del 2018 escrita i dirigida per Zach Lipovsky i Adam Stein, i protagonitzada per Emile Hirsch, Bruce Dern, Grace Park, Amanda Crew i Lexy Kolker. La pel·lícula segueix una nena de set anys (Kolker), que abandona la seva llar per primera vegada després d'haver viscut sempre sota l'estricta tutela del seu pare (Hirsch). S'ha subtitulat al català.
La pel·lícula es va exhibir per primer cop al Festival Internacional de Cinema de Toronto el 8 de setembre de 2018 i es va estrenar als cinemes d'Amèrica del Nord el 13 de setembre de 2019, amb la distribució de Well Go USA Entertainment. Va rebre crítiques positives, amb elogis per la interpretació de Kolker.

## Referències

* ↑ «Toronto Film Festival's profile for "Freaks"». Arxivat de l'original el October 16, 2018. [Consulta: 15 octubre 2018].
* ↑ «Freaks». Goita què fan, ara!. [Consulta: 16 desembre 2024].
* ↑ «Release date information from Apple Trailers». Arxivat de l'original el August 1, 2019. [Consulta: 1r agost 2019].
* ↑ Fleming, Mike. «Well Go In $2 Million Deal For 'Freaks' – Toronto». Deadline, 10-09-2018. Arxivat de l'original el October 16, 2018. [Consulta: 15 octubre 2018].
* ↑ Vlessing, Etan. «Toronto: Well Go USA Takes Sci-Fi 'Freaks' for Multiple Territories». The Hollywood Reporter, 10-09-2018. Arxivat de l'original el October 16, 2018. [Consulta: 15 octubre 2018].
# Montserrat Cabré i Pairet

Montserrat Cabré i Pairet (L'Hospitalet de Llobregat, 1962) és una historiadora catalana, doctorada en Història Medieval per la Universitat de Barcelona i catedràtica d'història de la ciència a la Universitat de Cantàbria. La seva faceta com a investigadora s'ha focalitzat en qüestions d'història de les dones, especialment, la història de la medicina, de la ciència i de la cultura. També ha aprofundit en el monaquisme medieval. Forma part de l'Associació Espanyola de Recerca d'Història de les Dones.

## Trajectòria

Formada a les aules de Duoda i vinculada al Centre d'Estudis de L'Hospitalet, ha fundat i dirigit (2004-2010) l'aula interdisciplinar Isabel Torres de Estudios de las Mujeres y del Género de la Universitat de Cantàbria. La seva recerca ha resultat en nombrosos treballs sobre cultura de l'edat mitjana i de la primera edat moderna, especialment els relacionats amb la història del cos i de les pràctiques de salut de les dones. També s'ha interessat per les autores medievals i renaixentistes, especialment per les que van participar en les primeres fases de la querella de les dones, així com per la singularitat de la plasmació escrita dels coneixements de les dones durant aquell període. Les seves investigacions més recents tracten sobre la capacitat d'agència de dones i homes en l'atenció a la salut, en particular al voltant de les pràctiques d'autotractament a l'Espanya baixmedieval i renaixentista.

## Publicacions destacades

* Cabré i Pairet, Montserrat. La cura del cos femeni i la medicina medieval de tradicio llatina. Els tractats de ornatu i de decorationibus atribuïts a Arnau de Vilanova, trotula de mestre Joan i Flos del tresor de beutat atribuit a Manuel Díez de Calatayud (Tesi). Universitat de Barcelona, 1995.
* Cabré i Pairet, Montserrat. La cura del cos femení i la medicina medieval de tradició llatina : els tractas "De ornatu" i "De decprationibus mulierum" atribuïts a Arnau de Vilanova, "Tròtula" de mestre Joan i "Flors del tresor de beutat" atribuït a Manuel Dieç de Calatayud. Barcelona: Publicacions Universitat de Barcelona, 1996. ISBN 84-475-1293-2.
* Cabré i Pairet, Montserrat «Medieval Women's Writing in Catalan: Textual Inscriptions of Feminine Authority». La corónica: A Journal of Medieval Hispanic Languages, Literatures & Cultures, 32, 1, 2003, pàg. 23–41. ISSN: 0193-3892.

## Referències

* ↑ «Nombran catedrática a Montserrat Cabré, experta en Historia de la Medicina» (en castellà). [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ «El Gobierno regional reconoce a Montserrat Cabré sus estudios sobre violencia machista» (en espanyol europeu), 05-04-2011. [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ «L'Hospitalet escriu - Montserrat Cabré i Pairet». [Consulta: 8 abril 2020].