OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Raphaël Glucksmann

Raphaël Glucksmann (Boulogne-Billancourt, 15 octubre 1979) és un periodista francès, director de films, i home polític. Glucksmann és fill del filòsof i escriptor André Glucksmann. El maig de 2019, va ser elegit membre del Parlament europeu, dins l'Aliança S&D.

## Carrera política

Entre 2005 i 2012, Glucksmann fou assessor del President de Geòrgia Mikheil Sakaixvili.
El 2018, Glucksmann va fundar el partit polític de centre-esquerra francès Place Publique. El 26 de maig de 2019, Place Publique i el Partit Socialista francès van presentar una llista conjunta a les eleccions europees, amb Glucksmann com a cap de llista, sota el lema "Envie d'Europa, écologique et sociale". La llista va obtenir un 6.2% dels vots a l'estat francès, aconseguint-ne sis escons al parlament europeu: Glucksmann, Sylvie Guillaume, Eric Andrieu, Aurore Lalucq, Pierre Larrouturou, Nora Mebarek. De llavors ençà ha servit al Comitè en Afers Estrangers i al seu Subcomitè en Drets Humans. Glucksmann ha enfocat la seva atenció a denunciar els campaments d'internament i "re-educació" de uigurs al Xinjiang, fet pel qual ha estat sancionat pel ministeri d'afers estrangers de la Xina.
El maig de 2021, Glucksmann es va unir a un grup de 39 eurodiputats, sobretot del Grup Verd, que instaven per carta els dirigents d'Alemanya, França i Itàlia a no donar suport al projecte Àrtic LNG 2, un pla de 20 bilions d'€ per a portar gas natural liquat (LNG) de l'àrtic rus, degut a la situació de canvi climàtic.

## Vida personal

Glucksmann va estar casat amb la política georgiana-ucraïnesa Eka Zguladze fins al 2014.
Té un fill, Gabriel, nascut el 12 de març de 2017, amb la periodista Léa Salamé.

## Publicacions

* Je vous parle de liberté, amb Mikheil Saakashvili, Paris, Hachette Livre, 2008, .
* Mai 68 expliqué à Nicolas Sarkozy, amb André Glucksmann, 2008, .
* Génération gueule de bois, Manuel de lutte contre les réacs, Allary Éditions, 2015, .
* Notre França. Dire et aimer ce que nous sommes, Allary Éditions, 2016.
* Les Enfants du vide. De l'Impasse individualiste au réveil citoyen, Allary Éditions, 2018, .

## Referències

* ↑ «Européennes : Place publique, le pari citoyen de Raphaël Glucksmann». Le Parisien, 29-10-2018. [Consulta: 17 març 2019].
* ↑ «Européennes, le PS se range derrière Raphaël Glucksmann». La Croix, 16-03-2019. [Consulta: 17 març 2019].
* ↑ Official homepage of the list “Envie d'Europe, écologique et sociale”.
* ↑ European elections 2019: official results.
* ↑ Rosman, Rebecca «One French politician fights to expose China's Uighur concentration camps». , 01-10-2020 [Consulta: 14 octubre 2020].
* ↑ Irish, John «France summons Chinese envoy over 'unacceptable' insults». , 23-03-2021.
* ↑ Kate Abnett and Simon Jessop (19 May 2021), EU lawmakers urge France, Germany, Italy to ditch Arctic LNG 2 support Reuters.
* ↑ «Dans la famille Glucksmann, le fils est conseiller de président» (en francès). Le Monde, 05-10-2011 [Consulta: 19 desembre 2014].
* ↑ Garin, Clément. «Léa Salamé a accouché : découvrez le joli prénom de son bébé». Télé Star, 14-03-2017. [Consulta: 8 gener 2019].
# Hoesung Lee

Hoesung Lee és un economista sud-coreà. L'octubre de 2015 va ser elegit president del Grup Intergovernamental sobre el Canvi Climàtic (GICC).
Va estudiar a la Universitat Nacional de Seül i doctorar a la Universitat Rutgers nord-americana. Treballa al GICC des del 1992, quan va ser nomenat copresident del Grup de Treball III, que s'ocupa de la mitigació del canvi climàtic. Posa negre sobre blanc que altres desafiaments que sacsegen el planeta, com el canvi climàtic reclamen mesures tan radicals com les que s'han adoptat contra la Pandèmia de COVID-19.
| « | És indiscutible que les activitats humanes estan causant el canvi climàtic i estan fent que els esdeveniments meteorològics extrems siguin cada cop més freqüents i severs. | » |
| — Hoesung Lee, 2021 |||

## Referències

* 1 2 Morales, José Luis «Un economista al front del canvi climàtic». L'Économic, 01-11-2015, pàg. 13.
* ↑ Piqué, Antoni Maria «Portades que venen mal dades». El Nacional [Consulta: 6 novembre 2021].
* ↑ Sánchez, Sònia «Hi ha impactes de la crisi climàtica que ja són irreversibles per "segles i mil·lennis"». Ara, 09-08-2021.
# Anna Pérez i Català

Anna Pérez i Català (Badalona, 1990) és una ambientòloga catalana establerta al Pallars Sobirà, especialitzada en canvi climàtic, transició ecològica i desenvolupament internacional.

## Referències

* ↑ Romeu Serra, Leandre. «Aquells que estan més afectats pel canvi climàtic són aquells que menys l'han causat.», 03-03-2021. [Consulta: 8 febrer 2022].
* ↑ Riu, Manel. «No podem concebre que ens estem quedant sense recursos». Crític, 01-07-2021. [Consulta: 8 febrer 2022].
* ↑ Yustres, Víctor. «Treure el petroli del periodisme evitarà que Repsol patrocini la informació metereològica». Mèdia.cat, 26-09-2019. [Consulta: 8 febrer 2022].
# Manwë

Manwë Súlimo (del Valarin Mânawenûz) és un personatge fictici de l'univers de J.R.R. Tolkien, la Terra Mitjana. És un Ainu, el rei dels Vàlar, marit de Varda Elentári, germà del Senyor Fosc Melkor (Morgoth), i Rei d'Arda. Viu al capdamunt del Mont Taniquetil, la muntanya més alta del món. És el més gran en autoritat, tot i que no en poder, dels Vàlar.
Manwë vesteix robes blaves i té els ulls blaus. Porta un ceptre de safir fet per a ell pels Ñóldor. Els Vànyar són els seus elfs preferits, i viuen amb ell i Varda al Mont Taniquetil
Manwë significa 'El Beneït'. Súlimo significa 'El Senyor dels Vents'. Els seus títols inclouen 'El Vell Rei', 'El Rei d'Arda', 'Senyor del Respir d'Arda', i 'Senyor de l'Oest'.
Manwë és, juntament amb Mélkor, el més vell dels Ainur, i el que més bé compren la voluntat d'Eru. Quan Mélkor va sembrar la discòrdia en la Música dels Ainur, Manwë va acabar portant el pes de la simfonia. Quan Arda va ser creada, Manwë va ser-ne designat el governador, motiu pel qual el seu títol més comú és "El Vell Rei". Manwë era un regent bo, compassiu, sense desitjar el poder per ell mateix. Però no comprenia el mal, ni el va reconèixer en el seu germà. Va alliberar Mélkor de Mandos, permetent-li de manipular a Fëanor, enverinar els Dos Arbres, assassinar Finwë, robar els Silmarils i causar la revolta dels Ñóldor. Per escalfar els Eldar, va fer que Aulë fabriqué els Sol i la Lluna, ja que sabia que el despertar dels Atani era proper, i va enviar Thorondor i les Àguiles a vigilar-los. Després de la caiguda de Morgoth, Manwë el va exiliar al buit. A la Batalla Final, quan Mélkor en fugi, es diu que el Vell Rei i el Senyor Fosc lluitaran a les planes de Vàlinor.

## Referències

* ↑ Manwë a l'Enciclopèdia d'Aldar
* J. R. R. Tolkien. (1977), Christopher Tolkien, ed., The Silmarillion, Boston: Houghton Mifflin, ISBN 0-395-25730-1
# Cúpula de calor

Una cúpula de calor (dinàmica atmosfèrica) es produeix quan l'alta pressió atmosfèrica (anticicló) reté l'aire calent actuant com una tapadora. Les cúpules de calor es produeixen quan les condicions atmosfèriques d'alta pressió romanen estacionàries durant un temps inusual, evitant la convecció i la precipitació i mantenint l'aire calent "atrapat" dins d'una àrea geogràfica. Això pot esdevenir per múltiples factors, inclosos els produïts per les anomalies de la temperatura de la superfície del mar i la influència d'altres fenòmens de la circulació atmosfèrica i dels corrents marins. Quan els patrons meteorològics de l'aire superior de l'atmosfera es mouen lentament, els meteoròlegs també els anomenen "Bloc en Omega".
La cúpula de calor ja forma part de la terminologia que descriu els efectes del canvi climàtic en el sistema meteorològic. La sequedat dels sòls i la vegetació al límit encara afavoreixen més les condicions perquè les cúpules de calor es formin cada cop més sovint.

## Formació

Normalment, durant l'estiu i en episodis de sequedat atmosfèrica, es va acumulant una massa d'aire càlid en superfície sobre una àrea geogràfica continental. L'alta pressió de l'atmosfera terrestre empeny l'aire calent cap avall. L'aire es va comprimint i la calor neta es concentra en un volum força menor i s'escalfa encara més. La tendència de l'aire càlid a ascendir de cota, troba la resistència en la capa d'alta pressió situada al seu damunt que l'obliga a descendir.
L'alta pressió té un efecte i actua com una tapadora concentrant la calor sobre la superfície.
El terme "cúpula de calor" s'utilitza molt sovint i s'extrapola en els mitjans de comunicació per a referir-se a situacions d'onada de calor. També s'utilitza en el context de les illes de calor urbanes.

## Referències

* ↑ «A Giant 'Heat Dome' Over Europe Is Smashing Temperature Records, And It's on The Move» (en anglès). sciencealert.com, 25-07-2019. [Consulta: 20 octubre 2023].
* ↑ «What is a Heat Dome?» (en anglès). climatecheck.com, 2022. [Consulta: 20 octubre 2023].
* ↑ Zachary Rosenthal. «What is a heat dome?» (en anglès). accuweather.com, 26-07-2021.
* ↑ «What causes a heat dome?» (en anglès). weforum.org/, 29-06-2021. [Consulta: 27 octubre 2023].
* ↑ «Qu’est-ce que le «dôme de chaleur» qui fait suffoquer le Canada ?» (en francès). Liberation, 28-06-2021. [Consulta: 27 octubre 2023].
# Estë

Estë, també coneguda com la Gentil i la Sanadora de ferides i fatiga (Estë "the Gentle", "the healer of hurts and of weariness" en l'original anglès), és un personatge fictici pertanyent al legendarium de l'escriptor britànic J. R. R. Tolkien, que apareix en la seva novel·la El Silmaríl·lion. És una Ainu, de les dames de Valar; l'esposa d'Irmo.
El seu nom significa 'calma'. "Gris és la seva roba, i la calma és el seu do". Viu amb el seu marit Irmo als jardins de Lórien a Vàlinor. Dorm de dia a l'illa del Llac Lorellin. És la senyora de la curació i la tranquil·litat, que allibera del cansament i la inquietud.
Viu en els seus jardins, els Jardins de Lórien, en Valinor. Sempre va vestida de gris i dorm durant el dia a l'illa del llac Lórellin.

## Referències

* ↑ TOLKIEN, J. R. R.. El Silmarillion. trad. Rubén Masera y Luis Domènech. Barcelona: Minotauro. ISBN 84-450-7038-X.
# Sarah Ott

Sarah Ott (Estats Units d'Amèrica) és una mestra d'escola i activista per la conscienciació sobre el canvi climàtic als Estats Units. Forma part de la llista de les 100 dones més inspiradores del 2023 de la BBC.
Va arribar a la majoria d'edat vivint a Florida i dubtant del canvi climàtic influenciada per les opinions de Rush Limbaugh i la narrativa del climategate. La lectura a la dècada del 1990 d'un article sobre l'augment de les temperatures la va fer dubtar. A partir d'aquest moment, mentre estudiava zoologia a la universitat per esdevenir professora de ciències, va analitzar el canvi climàtic des del punt de vista científic. Era professora de ciències físiques a la Dalton Middle School.
Amb el seu marit i els seus dos fills es van traslladar de Florida a Geòrgia, on es va adonar que havia tingut accés a molta informació falsa, en part rebuda per la influència de l'església protestant. A partir de l'elecció de Donald Trump el 2016 va decidir que ja no era negacionista i va admetre que s'equivocava fins a esdevenir ambaixadora del canvi climàtic del National Center for Science Education. És considerada un referent per dialogar amb els negacionistes del canvi climàtic.

## Referències

* 1 2 «BBC 100 Women 2023: Who is on the list this year?». [Consulta: 6 gener 2024].
* ↑ «What Converted A Climate Denier?» (en anglès). [Consulta: 6 gener 2024].
* 1 2 «Cambio climático: “Pensaba que era un engaño, pero ahora enseño la ciencia que lo explica”» (en castellà). BBC, 26-11-2023. [Consulta: 6 gener 2024].
* ↑ Meyer, Ann. «School's out for summer, or is it?» (en anglès americà). Savannah Morning News. [Consulta: 6 gener 2024].
* ↑ Ediez, Laura. «82: How To Talk About Climate Change with Deniers + Skeptics | Sarah Ott, Citizens Climate Lobby, National Center for Science Education» (en anglès americà). Podcast eco chic, 20-11-2019. [Consulta: 6 gener 2024].
# Irina Stavtxuk

Irina Stavtxuk (Kíiv, 1981) és una escriptora ucraïnesa, exviceministre i assessora de política climàtica. Va ser reconeguda com una de les 100 dones de la BBC el 2023.

## Biografia

Stavtxuk va néixer al voltant de 1982.
L'educació de Stavtxuk va incloure l'estudi de Monitorització Econòmica i Econòmica a l'Institut Politècnic Igor Sikorsky de Kíiv. Després de graduar-se, va marxar a Suècia on va fer un curs de postgrau en Gestió i Política Ecològiques a l'Institut Internacional d'Economia Ambiental Industrial.
Va començar a treballar al Centre Mediambiental Nacional d'Ucraïna, on va treballar en polítiques relacionades amb el clima. Va estar ajudant a organitzar la resposta d'Ucraïna al canvi climàtic i va treballar amb les Nacions Unides amb les seves negociacions sobre el clima durant més d'una dècada.
El 2008 el Banc Mundial va establir un Fons per a Tecnologies Netes. Stavtxuk ha estat membre de la junta directiva d'aquest fons.
L'any 2017 treballava al Centre d'Iniciatives Ambientals (Ecoaction) que havia cofundat. El 2019 va deixar de ser directora executiva d'Ecoaction per convertir-se en viceministre a Ucraïna. Va ser responsable dels problemes climàtics fins al 2022. Va assenyalar que la vida de les persones es donava prioritat després de la invasió russa, però també hi va haver danys ambientals. Les depuradores van quedar malmeses deixant les aigües residuals sense tractar als rius. Els bombardejos de zones industrials van generar contaminació atmosfèrica i terrestre. Com a «viceministra de protecció del medi ambient i recursos naturals d'Ucraïna per a la integració europea», va intentar assegurar-se que tots ells fossin controlats.
Stavtxuk es va unir a la Fundació Europea del Clima, on està fent plans per a la recuperació de la postguerra compatibles amb el canvi climàtic. El 2023 va ser una de les tres dones ucraïneses incloses a la llista de les 100 dones de la BBC juntament amb l'escriptora Oksana Zabuzhko i la fundadora de la caritat Olena Rozvadovska.

## Referències

* 1 2 3 «BBC 100 Women 2023: Who is on the list this year?» (en anglès). BBC News, 23-11-2023.
* 1 2 «Ukrainians hope to rebuild greener country after Russia’s war causes ‘ecocide’» (en anglès). The Independent, 19-03-2022.
* 1 2 3 4 «Iryna Stavchuk» (en anglès). Stem is Fem.
* ↑ «Clean Technology Fund» (en anglès). Climate Funds Update, 14-11-2018.
* ↑ «Iryna Stavchuk» (en anglès). The Kyiv Independent, 25-03-2022.
* ↑ «Iryna Stavchuk» (en anglès). European Climate Foundation.
* ↑ «Three Ukrainian women are included in the list of the most influential women in the world in 2023 according to BBC» (en anglès). Visit Ukraine.today.
# Carlota Bruna

Carlota Bruna (Barcelona, 9 de juliol de 1997) és una influenciadora i divulgadora mediambiental catalana. És també ambaixadora del Pacte Europeu pel Clima.
Va estudiar Nutrició i dietètica i començà a crear contingut a les xarxes socials, principalment a Instagram on té més de 233.000 seguidors, sobre alimentació vegana i defensant l’acció individual com a gran part de la lluita contra el canvi climàtic. El 2023 va rebre el premi Forbes a la millor creadora de contingut sobre sostenibilitat.
El juny de 2023 presentà Al mar! de SX3, programa de televisió que ensenya les activitats nàutiques, la costa catalana i la manera de preservar el seu entorn. També ha escrit dos llibres, Camino a un mundo vegano i Som l'última generació que pot salvar el planeta.

## Referències

* ↑ «Quién es Carlota Bruna, la 'influencer' que lucha contra el cambio climático desde sus redes sociales» (en castellà). 20minutos, 06-11-2023. [Consulta: 27 agost 2024].
* ↑ «Carlota Bruna - European Climate Pact» (en anglès). European Union. [Consulta: 6 setembre 2024].
* ↑ «Carlota Bruna: Inspiring a generation to protect wildlife and live sustainably» (en anglès). [Consulta: 10 setembre 2024].
* ↑ Pastor, Natalia. «Carlota Bruna, la veu de la generació que pot salvar el planeta des de casa seva». La Vanguardia, 19-10-2023. [Consulta: 27 agost 2024].
* ↑ Roca, Ariadna. «¿Quién es Carlota Bruna? La influencer premiada por Forbes por su faceta de activista ambiental» (en castellà). Antena 3, 21-10-2023. [Consulta: 27 agost 2024].
* ↑ «Qui és Carlota Bruna?». SX3, 01-06-2023. [Consulta: 6 setembre 2024].
* ↑ «Libros de Carlota Bruna» (en castellà). Casa del Libro. [Consulta: 27 agost 2024].
# Boxa als Jocs Olímpics d'estiu de 1952

En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1952 celebrats a la ciutat de Hèlsinki (Finlàndia) es disputaren 10 proves de boxa, totes elles en categoria masculina i dues més que en els anteriors Jocs. La competició se celebrà al Töölö Sports Hall de la capital finlandesa.

## Resum de medalles

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| - 51 kg | Nate Brooks | Edgar Basel | Willie Toweel Anatoli Bulakov |
| - 54 kg | Pentti Hämäläinen | John McNally | Kang Joon-Ho Guennadi Gàrbuzov |
| - 57 kg | Ján Zachara | Sergio Caprari | Joseph Ventaja Leonard Leisching |
| - 60 kg | Aureliano Bolognesi | Aleksy Antkiewicz | Erkki Pakkanen Gheorghe Fiat |
| - 63.5 kg | Charles Adkins | Viktor Mednov | Erkki Mallenius Bruno Visintin |
| - 67 kg | Zygmunt Chychla | Sergei Scherbakov | Günther Heidemann Victor Jörgensen |
| - 71 kg | László Papp | Theunis van Schalkwyk | Eladio Herrera Boris Tishin |
| - 75 kg | Floyd Patterson | Vasile Tiţǎ | Boris Nikolov Stig Sjölin |
| - 81 kg | Norvel Lee | Antonio Pacenza | Harri Siljander Anatoly Perov |
| + 81 kg | Ed Sanders | Ingemar Johansson | Ilkka Koski Andries Nieman |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Estats Units | 5 | 0 | 0 | 5 |
| 2 | Itàlia | 1 | 1 | 1 | 3 |
| 3 | Polònia | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 4 | Finlàndia | 1 | 0 | 4 | 5 |
| 5 | Hongria | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 5 | Txecoslovàquia | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 7 | Unió Soviètica | 0 | 2 | 4 | 6 |
| 8 | Sud-àfrica | 0 | 1 | 3 | 0 |
| 9 | Alemanya | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 9 | Argentina | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 9 | Romania | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 9 | Suècia | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 13 | Irlanda | 0 | 1 | 0 | 0 |
| 14 | Bulgària | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 14 | Corea del Sud | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 14 | Dinamarca | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 14 | França | 0 | 0 | 1 | 1 |

## Referències

* ↑ «Olympedia – Boxing at the 1952 Summer Olympics». [Consulta: 16 desembre 2024].
# Castell de Múnter

El Castell de Múnter és una construcció en ruïnes prop de l'església de Sant Esteve de Múnter, a la part oriental de l'actual municipi de Muntanyola (Osona), declarada bé cultural d'interès local.

## Història

El castell era conegut amb el nom de Castellet el 929, any en què apareixen documentats el lloc de Múnter («Montari») amb la vila i el castell. El 1143 és citat el castlà Pere Bertran de Múnter, i el castell devia ser un satèl·lit del de Muntanyola, els senyors alodials del qual eren els Muntanyol.
A finals del segle xii, el castell de Múnter se separà del principal i quedà en mans de la família Montcada que devia tenir-hi un feudatari com a castlà. Aquest degué vendre els seus drets a Bernat de Riera, ciutadà de Vic, que en morir sense descèndencia, els cedí al senyor del castell, Gastó de Montcada. El 1274-1275 hi hagué un litigi un conflicte entre Berenguera, la vídua de Bernat de Riera i els Montcada, però el domini passà definitivament a mans de Gastó de Montcada i després a Guillema de Montcada.
El 1293, el castell era propietat del cavaller Guillem de Brull. L'any 1358 se sap que la seva família tenia la propietat alodial i la jurisdicció civil; la criminal era del veguer d'Osona. Durant el segle xv, els Brull s'entroncaren amb la família Alta-riba de Riudeperes i al segle xvi amb els Descatllar.
L'any 1754 la propietat passà per casament als Sentmenat. Al començament del segle xx, l'arquitecte Josep Maria Pericas va dibuixar un croquis de les restes del castell.

## Arquitectura

Entre els principals elements que encara resten dempeus figura un pany de mur que corona el cim més alt del turó, possiblement d'una estança. El mur és molt gruixut i deixa veure un bonic aparell, molt ben agençat, fet amb carreuons escantonats a cops de martell i perfectament disposats en filades uniformes donant lloc a una construcció elegant. Un nivell per sota del terreny, es troben restes d'altres murs i d'una estança, mig coberta per la vegetació, que encara conserva restes d'una volta de canó.

## Referències

* 1 2 3 «Castell de Múnter». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 3 4 5 6 Pladevall i Font, Antoni; Benet i Clarà, Albert; Vigué i Viñas, Jordi. «Castell de Múnter». A: Osona II. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1986, p. 427-429 (Catalunya romànica, III). ISBN 84-8519-477-2.

## Enllaços externs

* «Castell de Múnter». Catalunya Medieval.
# Aleksandr Alekséievitx Makàrov

Aleksandr Alekséievitx Makàrovv és un físic rus que va dirigir l'equip que va desenvolupar el Orbitrap, un tipus d'espectròmetre de masses que consisteix en un elèctrode exterior amb forma de barril i un elèctrode interior coaxial amb forma de fus que forma un camp electroestàtic amb distribució potencial quadro-logarítmica.
El novembre de 2013 va esdevenir professor d'espectrometria de masses d'alta resolució al departament de química de la Universitat d'Utrecht i des de 2016 és el director global de recerca en espectrometria de masses per a ciències de la vida a l'empresa Thermo Fisher Scientific.

## Educació

* 1989 Màster en Física molecular, Moscow Engineering Physics Institute.
* 1993 Doctorat en Física i Matemàtiques, Moscow Engineering Physics Institute.

## Premis

* 2008 Premi a una contribució distingida en espectrometria de masses, Societat Americana d'Espectrometria de Masses.
* 2012 Premi Medalla Thomson

## Referències

* ↑ Makàrov A. «Electrostatic axially harmonic orbital trapping: A high-performance technique of mass analysis». Analytical Chemistry : AC, 72, 6, 2000, pàg. 1156–62. DOI: 10.1021/ac991131p.
* ↑ Hu Q, Noll RJ, Li H, Makàrov A, Hardman M, Graham Cooks R «The Orbitrap: a new mass spectrometer». Journal of mass spectrometry : JMS, 40, 4, 2005, pàg. 430–43. DOI: 10.1002/jms.856. PMID: 15838939.
* ↑ "Alexander Makarov appointed as Professor of High Resolution Mass Spectrometry" (Press release).
# Djamaat Xaria

Wilaya Daguestan (en rus: Вилайят Дагестан) abans conegut com a Djamaat Xaria, fou una organització gihadista islamista amb seu a Daguestan i forma part de l'Emirat del Caucas. El grup està estretament relacionat amb els conflictes separatistes a les repúbliques veïnes del Caucas del Nord; Txetxènia i Ingúixia, fou creat durant la Segona Guerra de Txetxènia a favor de la independència del Daguestan com a estat islàmic (Xaria).

## Referències

* ↑ «Boston investigators turn focus to suspect's 2012 trip to Dagestan». The Guardian, 21-04-2013. Arxivat de l'original el 2013-06-27. [Consulta: 22 abril 2013].
* ↑ «Investigators explore possible link between Boston bombing suspect and extremist group». Fox News, 20-04-2013. Arxivat de l'original el 2013-10-29. [Consulta: 22 abril 2013].
* ↑ «Dagestani jihadist group issues statement on Boston bombings». longwarjournal.org, 21-04-2013. Arxivat de l'original el 2014-02-01. [Consulta: 22 abril 2013].
* ↑ «North Caucasus rebels deny link to Boston attack: website». Daily Star, 21-04-2013. Arxivat de l'original el 2013-08-22. [Consulta: 22 abril 2013].
* ↑ «Russia says bomber was teenage 'Black Widow'». mg.co.za, 02-04-2010. Arxivat de l'original el 2014-02-02. [Consulta: 22 abril 2013].
* ↑ «North Caucasus rebels deny link to Boston attack». Jakarta Globe, 21-04-2013. Arxivat de l'original el 2020-05-02. [Consulta: 22 abril 2013].
# Taibòsc

Taibòsc (en francès Taybosc) és un municipi francès situat al departament del Gers i a la regió d'Occitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 69 | 66 | 62 | 59 | 64 | 56 | 53 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Simon Saint-Martin | |

## Referències

* ↑ «Toponímia occitana». Arxivat de l'original el 2009-12-26. [Consulta: 14 agost 2010].
* ↑ Mapa del Gers amb els municipis en gascó