OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Wilhelmina Lagerholm

Wilhelmina Catharina Lagerholm (1826–1917) fou una pintora sueca i una de les primeres fotògrafes professionals del país. Després d'estudiar i practicar pintura, es va dedicar principalment a la fotografia el 1862, obrint un estudi a Örebro, al centre de Suècia.

## Biografia

Nascuda el 25 de març de 1826 a Örebro, Lagerholm era filla de l'agrimensor Nils Fredrik Wilhelm Lagerholm i la seva dona Anna Elisabeth Ekman. Va estudiar art a Estocolm, París i Düsseldorf, i esdevingué una experta retratista. De 1862 a 1871, va treballar com a fotògrafa a Örebro, però després es va traslladar a Estocolm, on es va convertir en retratista i pintora de gènere. L'any 1871 va ingressar com a membre de la Reial Acadèmia de les Arts de Suècia.
Lagerholm va morir a Estocolm el 19 de juny de 1917. És recordada com una de les primeres fotògrafes professionals de Suècia, juntament amb Emma Schenson, a Uppsala, Hilda Sjölin, a Malmö i Rosalie Sjöman, a Estocolm.

## Galeria d'imatges

* Retrat, oli sobre tela, signat i datat el 1859
* Retrat a l'oli del professor August Malmstrom realitzat per Lagerholm
* Lars Montén (1785-1872), majorista i fabricant de veles. El retrat, la pintura a l'oli, es va realitzar abans de 1872
* Wilhelm Gumælius (1789-1877), sacerdot. Fotografiat a Örebro abans de 1877

## Referències

* 1 2 «Lagerholm, Vilhelmina» (en swedish). Nordisk familjebok, 1911. [Consulta: 12 maig 2016].
* 1 2 Dahlman, Eva. «Kvinnliga pionjärer osynliga i fotohistorien» (en swedish). Tidskrift för genusvetenskap: University of Gothenburg. Arxivat de l'original el 2018-09-26. [Consulta: 11 maig 2016].
* 1 2 «Wilhelmina Catharina Lagerholm» (en swedish). Slektshistorie: Haugland, Skurdal, Musland, Sandvik. [Consulta: 12 maig 2016].
* ↑ Uddén, Maria. «Wilhelmina Lagerholm - en konstnär från Örebro» (en anglès). Digital Museum. Örebro läns museum. [Consulta: 24 març 2020].
* ↑ «Wilhelmina Lagerholm (1826-1917)» (en gallec). Fotógrafas Pioneiras. [Consulta: 24 març 2020].

## Enllaços externs

* Örebro länsmuseum, Wilhelmina Lagerholm. Arxivat 2016-09-17 a Wayback Machine.
* Wilhelmina Lagerholm i Nordisk familjebok 1911.
* Eva Dahlman, Kvinnliga pionjärer osynliga i fotohistorien, Tidskrift för genusvetenskap: University of Gothenburg. Arxivat 2018-09-26 a Wayback Machine.
* Kommunikationer, Örebro länsmuseum, Nils Lagerholm, far till Wilhelmina Lagerholm. Arxivat 2016-09-17 a Wayback Machine.
# Tutmosis I

Tutmosis I fou el tercer faraó de la dinastia XVIII. Va regnar des d'una data propera al 1500 aC fins al 1490 aC.
No se sap si era de la família reial; se sap que era un oficial d'origen alt, però probablement no dinàstic. Era fill de Semiseneb i es va casar amb Amosis, que se suposa que era una germana o germanastra d'Amenofis I i filla d'Amosis (si la mare era la reina Amosis-Nefertari no està comprovat). Aquesta Amosis va portar el títol d'esposa d'Amon encara en vida del pare, però ja morta la seva àvia. Sota Amenofis, no hi ha dubte que va exercir importants càrrecs militars.
El seu nom persona volia dir 'Nascut del déu Toth' (en egipci, el nom era Djehutymes). El seu nom de tron fou Akheperkare. El nom d'Horus fou Kanakhtenre; el Nebti Dwaitemkhakhaw i l'Horus d'or Djuipedjet.
Va arribar al tron a una certa edat i no va regnar gaires anys (entre 10 i 12), però va fer en aquest temps algunes campanyes militars: una a Núbia que va arribar fins a la tercera cascada del Nil i que va tenir força èxit; Tutmosis va derrotar el rei enemic en un combat cos a cos i va retornar a la seva capital amb el cos del rei derrotat. Va penetrar a Síria i va arribar fins a l'Eufrates.
A la seva estela a Abidos, explica la construcció d'edificis, l'ampliació del temple d'Amon a Karnak i altres obres del faraó a Elefantina, Armant, Ombos, Al-Hiba, Memfis i probablement a Edfú. A Núbia, on encara era virrei Turi, també va deixar nombrosos monuments, i és possible que algun fos construït prop de la quarta cascada. Ruïnes de monuments es troben a Semna, Buhen, Aniba, Quban i Qasr Ibrim, si bé molts són petites construccions o afegits a construccions anteriors. El seu nom apareix esmentat al temple del Sinaí, a Serabit al-Khadim.
La successió li va venir per la reina secundària Mutnofret (Mutnefert), que era germana de la seva dona principal Amosis, i filla d'Amosis. Mutnofret fou la mare de Tutmosis II. La seva dona principal, Amosis, li va donar una filla de nom Hatshepsut, que fou una personalitat molt important i reina, i una altra filla de nom Nefrubity.
Tutmosis I fou enterrat a la vall dels Reis, possiblement en dues tombes diferents, primer a la KV20, preparada per a ell i la seva filla Hatshepsut (tenia dos sarcòfags amb els seus noms) i la segona la KV38, on Victor Loret el 1899 també va trobar un sarcòfag amb el nom del rei. És possible que hi hagués hagut moviment de cossos en temps de Tutmosis III. Les seves restes foren trobades a Deir el-Bahari.

## Vegeu també

* Llista de mòmies reials egípcies
# Barbagia de Seùlo

La Barbagia de Seùlo (en sard Barbàgia de Seulu) és una subregió històrica de la Sardenya central, a les províncies de Nuoro i Sardenya del Sud. Limita amb les subregions de Trexenta, Barbagia di Belvì i Ogliastra.
# Cantó d'Aucun

El cantó d'Aucun és un cantó francès del departament dels Alts Pirineus, enquadrat al districte d'Argelèrs de Gasòst. Té 10 municipis i el cap cantonal és Aucun.

## Municipis

* Arbiost
* Arcisans Dessús
* Arràs
* Arrens e Marçós
* Aucun
* Bun
* Estanh
* Herrèra
* Galhagòs
* Shirèish

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1995-2004 | Antoine Abadie | PRG |
| 2004- | Marc Léo | PRG |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# L'Agnese va a morire

L'Agnese va a morire, estrenada internacionalment com And Agnes Chose to Die, és una pel·lícula dramàtica italiana del 1976 dirigida per Giuliano Montaldo. Està basada en la novel·la del mateix nom de Renata Viganò que va guanyar el Premi Viareggio l'any 1949.

## Argument

Agnese és una dona de mitjana edat de Comacchio que viu amb el seu marit Palita, membre de la Resistència italiana. Un dia el seu marit és deportat a un camp de concentració, on morirà; a causa de la seva pèrdua vol ajudar els seus companys portant menjar, informació, armes i notícies d'un país a un altre. Per tant, es converteix en un relleu partisà: la seva vida continua així durant sis mesos, però un dia un soldat alemany mata el seu gat negre per diversió i aquella mateixa nit Agnese el colpeja trencant-li el cap amb la culata d'una metralladora i deixant-lo per mort. Agnese ha d'escapar i, en conseqüència, passar a formar part de la vida clandestina de la Resistència, convertint-se en "mare Agnese": prepara els àpats per als partidaris, verifica que hi hagi provisions per a tothom, fa les tasques de la llar, per no deixar-se notar pels alemanys. Quan, en el darrer hivern dur, un grup de partisans són traïts i exterminats pels alemanys estacionats al llarg de la ruta que els hauria de portar més enllà de les línies, Agnese desobeeix al seu comandant amagant els supervivents a la casa. Els partidaris no són ben vists per la gent i subestimats fins i tot pels Aliats i, després de la derrota de la batalla partisanaa, Agnese torna a operar com a missatgera però, durant una ronda, és reconeguda per l'oficial del soldat que ella pensava que havia matat i que en canvi només havia ferit i la mata ell.

## Repartiment

* Ingrid Thulin: Agnese
* Stefano Satta Flores: el comandant
* Michele Placido: Tom
* Aurore Clément: Rina
* Ninetto Davoli: La disperata
* William Berger: Clinto
* Flavio Bucci: il pugliese
* Rosalino Cellamare: Zero
* Alfredo Pea: Tonitti
* Roger Worrod: Oficial britànic
* Gino Santercole: Piròn
* Eleonora Giorgi: Vandina
* Johnny Dorelli: Walter
* Massimo Girotti: Palita
* Dina Sassoli: Minghina
* Gabriella Giorgelli: Lorenza
* Ornella Muti

## Referències

* ↑ Roberto Chiti. Dizionario del cinema italiano: I film. Gremese Editore, 1991, 1996. ISBN 8876059350.
* ↑ Lino Micciché. Cinema italiano degli anni '70. Marsilio, 1980.
* ↑ Cesare Zavattini. L'ultimo schermo: cinema di guerra, cinema di pace. DEDALO, 1984, 1984. ISBN 8822050207.

## Enllaços externs

* L'Agnese va a morire a YouTube
# Vasan Sewada

Wasan Sewada fou un petit estat tributari protegit de l'agència de Rewa Kantha al grup de Sankheda Mehwas, presidència de Bombai. Tenia una superfície de 14 km² i el formaven 7 pobles. El sobirà vers el 1883 era Rahtor Kalubawa.
Els ingressos estimats eren de 517 lliures i pagava un tribut de 115 lliures al Gaikwar de Baroda.

## Referències

Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
# Frédéric Cuvier

    Aquest autor és citat en taxonomia animal amb el nom «F. Cuvier».
Frédéric Cuvier (28 de juny del 1773-24 de juliol del 1838) fou un zoòleg francès. Era el germà petit del cèlebre naturalista i zoòleg Georges Cuvier.
Frédéric fou el conservador en cap de la col·lecció d'animals del Muséum d'Histoire Naturelle de París entre el 1804 i el 1838.Descrigué el panda vermell comú (Ailurus fulgens) el 1821. Fou elegit membre estranger de la Royal Society el 1835. El 1837 es creà la càtedra de fisiologia comparada al Muséum especialment per ell.
Juntament amb Étienne Geoffroy Saint-Hilaire fou l'autor de l'obra Histoire naturelle des mammifères (4 vols., 1819–1842).

## Referències

* ↑ «Cuvier, Georges-Frédéric». International Plant Names Index. [Consulta: 10 juliol 2022].
* ↑ Burkhardt, Richard W. «Lamarck, Evolution, and the Inheritance of Acquired Characters». Genetics, 194, 4, 8-2013, pàg. 793–805. DOI: 10.1534/genetics.113.151852. ISSN: 0016-6731. PMC: 3730912. PMID: 23908372.
* ↑ Burkhardt, Richard W. «La voix du gardien du lion, ou les significations multiples des animaux de la ménagerie du Muséum d’Histoire Naturelle» (en francès). Annales historiques de la Révolution française, 377, 15-10-2014, pàg. 145–173. DOI: 10.4000/ahrf.13287. ISSN: 0003-4436.
* ↑ Glatston, Angela R. Red Panda: Biology and Conservation of the First Panda (en anglès). Academic Press, 2021-10-28, p. 112. ISBN 978-0-12-823754-0.
* ↑ Farrington, Lisa E. Creating Their Own Image: The History of African-American Women Artists (en anglès). Oxford University Press, 2005, p. 332. ISBN 978-0-19-516721-4.
# Bihafrid ibn Farwardin

Bihafrid ibn Farwardin fou un agitador religiós iranià que al final del període omeia, el 747, es va presentar al Khurasan (després d'estar set anys a la Xina) i es va declarar com a nou profeta a Khawaf al districte de Nishapur, agrupant a nombrosos partidaris.
Fou assassinat junt amb els seus adeptes per orde d'Abu-Múslim el 749. Les seves doctrines són similars al zoroastrisme però amb diverses normes derivades de l'islam com la prohibició del vi, prohibició de menjar animals no sacrificats de la manera ritual, prohibició dels matrimonis consanguinis, abolició de la zamzama, prescripció de set oracions diàries de cara al sol, i d'una almoina legal, que sembla que volien regenerar els zoroastrisme per un compromís amb l'islam.
# Barbaja d'Ollolai

La Barbaja d'Ollolai (en sard Barbàgia 'e Ollolai) és una regió de la Sardenya central. Antigament era una curatoria del Jutjat d'Arborea. Limita amb les subregions de Mandrolisai, Barigadu, Marghine, Barbaja de Nùgoro i Ullastre.
Comprèn els municipis d'Olzai, Gavoi, Lodine, Mamoiada, Ollolai, Ovodda, Fonni, Orgosolo, Ulìana, Sarule, Teti, Austis i Tiana. També comprenia antics municipis suprimits de Crapedha, Orrui o Orreade, Oleri o Santu Pedru.
# Cantó de Lorda-Est

El cantó de Lorda-Est és un cantó francès del departament dels Alts Pirineus, situat al districte d'Argelèrs de Gasòst. Té 26 municipis i el cap cantonal és Lorda.

## Municipis

* 1 Eths Angles
* 2 Arcisac eths Angles
* 3 Arrajon era Hita
* 4 Arrodèth
* 5 Artigas
* 6 Berberust e Liàs
* 7 Borriac
* 8 Sheust
* 9 Escobèrs e Potz
* 10 Gasòst
* 11 Gèr
* 12 Geu
* 13 Gèrms
* 14 Gès eths Angles
* 15 Jarret
* 16 Julòs
* 17 Juncalàs
* 18 Lesinhan
* 19 Luganhan
* 20 Aussun eths Angles
* 21 Ordins e Còth d'Ossan
* 22 Ordon
* 23 Ostèr
* 24 Pariac
* 25 Sent Criac
* 26 Cèra e Lançòu

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1961 | Antoine Beguére | Divers droite |
| 1961-1970 | Georges Beguére | Divers droite |
| 1970-1994 | François Abadie | PRG |
| 1994-2001 | Philippe Douste-Blazy | UDF |
| 2001- | Josette Bourdeu | PRG |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| | | | | | 10.306 | 10.795 |
# Cantó de L'Illa de Haut

El cantó de L'Isle-en-Dodon és un cantó francès del departament de l'Alta Garona, a la regió d'Occitània. Està inclòs al districte de Sent Gaudenç, està format per 24 municipis i el cap cantonal és L'Illa de Haut.

## Municipis

* Agassac
* Ambacs
* Anan
* Boisheda
* Castèthgalhard
* Casac
* Coèlhas
* Havars
* Frontinhan de Savés
* Godets
* L'Illa de Haut
* La Bastida de Paumèrs
* Lilhac
* Martissèrra
* Mauvesin
* Mirambèu
* Molans
* Montbernard
* Montesquiu de Guitaud
* Poimaurin
* Riulàs
* Sent Frajó
* Sent Laurenç
* Selèrm

## Vegeu també

* Cantons de l'Alta Garona
# Phyllis Covell

Phyllis Lindrea Covell, nascuda Phyllis Lindrea Howkins, (Londres, Anglaterra, 22 de maig de 1895 − Heyshott, Anglaterra, 28 d'octubre de 1982) fou una tennista anglesa. Fou guanyadora d'una medalla d'argent en els Jocs Olímpics de París 1924 en categoria de dobles fent parella amb Kitty McKane. També va guanyar el U.S. National Championships també amb McKane com a parella. En total va disputar sis finals de Grand Slam, quatre en dobles femenins i dos en dobles mixts, però no va aconseguir cap més títol d'aquesta categoria.
Es va casar amb Beverley Covell el 23 de setembre de 1921 a l'Índia.

## Torneigs de Grand Slam
### Dobles: 4 (1−3)

| Resultat | Núm. | Any | Torneig | Parella | Oponents | Marcador |
| Guanyadora | 1. | 1923 | U.S. National Championships, Nova York, Estats Units | Kathleen McKane | Hazel H. Wightman Eleanor Goss | 6−2, 6−2 |
| Finalista | 1. | 1924 | Wimbledon, Londres, Regne Unit | Kathleen McKane | Hazel H. Wightman Helen Wills Moody | 4−6, 4−6 |
| Finalista | 2. | 1929 | Wimbledon (2) | Dorothy Shepherd | Peggy Saunders Phoebe Holcroft | 4−6, 6−8 |
| Finalista | 3. | 1929 | U.S. National Championships | Dorothy Shepherd | Peggy Saunders Phoebe Holcroft | 6−2, 3−6, 4−6 |

### Dobles mixts: 2 (0−2)

| Resultat | Núm. | Any | Torneig | Parella | Oponents | Marcador |
| Finalista | 1. | 1921 | Wimbledon, Londres, Regne Unit | Maxwell Woosnam | Elizabeth Ryan Randolph Lycett | 3−6, 1−6 |
| Finalista | 2. | 1929 | U.S. National Championships, Nova York, Estats Units | Bunny Austin | Betty Nuthall George Lott | 3−6, 3−6 |

## Jocs Olímpics
### Dobles

| Any | Campionat | Parella | Oponents | Resultat |
| 1924 | Jocs Olímpics, París, França | Kathleen McKane | Hazel H. Wightman Helen Wills | 7−5, 8−6 |

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Phyllis Covell». [Consulta: 30 octubre 2024].
* ↑ Collins, Bud. The Bud Collins History of Tennis. 2nd. [New York]: New Chapter Press, 2010, p. 479. ISBN 978-0942257700.
* ↑ «Marriages: Covell : Howkins». The Times, 27-09-1921, p. 1.

## Enllaços externs

* Phyllis Covell a la Federació Internacional de Tennis (anglès)
# Villablino

Villablino (en lleonès Viḷḷablinu o Vitsablinu segons l'escriptura tradicional del patsuezu (variant local)) és un municipi de la província de Lleó a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Està situat al nord-est de la província, a la comarca anomenada Laciana, declarada Reserva de la Biosfera per la UNESCO. És cap de partit judicial. Limita amb el Principat d'Astúries i les comarques lleoneses de Babia, El Bierzo i Omaña. És travessat pel riu Sil i envoltat per diverses muntanyes com són les anomenades Cueto Nidio (1779 m.), el Cornón (2188 m.)...

## Pedanies

El municipi està format pels següents 14 pobles:
* Villablino (que és la capital)
* Caboalles de Abajo
* Caboalles de Arriba
* Llamas de Laciana
* Lumajo
* Orallo
* Rabanal de Abajo
* Rabanal de Arriba
* Rioscuro
* Robles de Laciana
* Sosas de Laciana
* Villager de Laciana
* El Villar de Santiago
* Villaseca de Laciana

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 15825 | 15284 | 12459 | 12212 |

## Fills del municipi

L'il·lustre lleonès Francisco de Sierra y Pambley (1827-1915) fundador de les revolucionàries escoles per l'època que instruïren a les gents del municipi i que encara avui continuen ampliant el seu territori d'ensenyament, atraient gent d'altres indrets i contribuint a la cultura del municipi on estan establertes.
L'escriptor Luís Mateo Díez que és membre de la Real Academia Española i autor d'una infinitat de llibres de narrativa com són Memorial de Hierbas (1971), Camino de Perdición (1995) o Laciana, Suelo y Sueño(2000) i de poesía com Señales de Humo (1972) i El Porvenir de la Ficción (1992)

## Economia

La principal forma de vida del municipi és l'extracció de carbó, però també queda lloc per altres feines com el comerç, els serveis, l'agricultura, la ramaderia...

## Festes i tradicions

La festa major és l'anomenada Feriona, el 12 d'octubre, on es venen productes tèxtils, d'alimentació, artesania...
La festa d'estiu i de la mateixa o més gran intensitat és la de San Roque (16 d'agost) que s'allarga al voltant de la setmana d'aquest dia i a la qual hi ha tot tipus d'activitats, des de parades de venda, concurs d'entibadors (aquells que fan el tramat de fusta necessària per fer que les mines interiors no s'esfrondin), carrera de karts, desfilada de carrosses, concerts, orquestra, atraccions, focs d'artifici...
# Leif Andersson

Leif Andersson (Risinge church parish, 26 d'abril de 1961) és un biatleta suec, ja retirat, que va competir durant les dècades de 1980 i 1990.
Durant la seva carrera esportiva va prendre part en quatre edicions dels Jocs Olímpics d'Hivern, el 1984, 1988, 1992 i 1994, sempre disputant proves del programa de biatló. Destaca una vuitena posició en la prova dels 20 quilòmetres als Jocs de Sarajevo de 1984, i sobretot, una medalla de bronze en la prova del relleu 4x7,5 quilòmetres dels Jocs d'Albertville de 1992. En aquesta prova formà equip amb Ulf Johansson, Tord Wiksten i Mikael Löfgren.
Un cop retirat passà a exercir tasques d'entrenador a la Federació Sueca de Biatló.

## Referències

* 1 2 «Leif Andersson Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2018-10-03. [Consulta: 10 març 2020].
# Bill Aston

William "Bill" Aston va ser un pilot de curses automobilístiques anglès que va arribar a disputar curses de Fórmula 1.
Bill Aston va néixer el 29 de març del 1900 a Hopton, Staffordshire, Anglaterra i va morir el 4 de març del 1974 a Lingfield, Surrey.

## A la F1

Va debutar a la tercera temporada de la història del campionat del món de la Fórmula 1, la corresponent a l'any 1952, disputant el 19 de juliol el GP de Gran Bretanya, que era la cinquena prova del campionat.
Bill Aston va arribar a participar en tres curses puntuables pel campionat de la F1, totes dins la temporada 1952.
Junt amb Archie Butterworth van construir sobre la base d'un Cooper un monoplaça (l'anomenat Aston Butterworth) amb el que van disputar les curses de F1.

## Resultats a la Fórmula 1

| Any | Equip | Xassís | Motor | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | Posició | Punts |
| 1952 | W S Aston | Aston | Butterworth | SUI | 500 | BEL | FRA | GBR NVS | ALE Ret | HOL | ITA NVQ | - | 0 |

### Resum

| Curses: | Victòries: | Pòdiums: | Poles: | Voltes ràpides: | Punts: |
| 3 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |
# Dante no es únicamente severo

Dante no es únicamente severo és considerada la pel·lícula manifest de l'Escola de Barcelona dirigida per Joaquim Jordà i Jacinto Esteva l'any 1967. Forma part dels Bàsics del cinema català de la Filmoteca de Catalunya.
L'any 1966 es reuneixen a casa de Ricardo Bofill: Joaquim Jordà, Jacinto Esteva, Pere Portabella, Carles Durán i Gonzalo Suárez d'on sorgirà la idea de fer un projecte conjunt i realitzar 5 curtmetratges. D'aquests cinc només es conserven La Cenicienta d'Esteva i +x-(Más por menos) de Jordà. Tots dos van compartir equip tècnic i artístic, però havien rodat per separat. Es varen adonar que rodant una seqüència més podien ajuntar les peces i convertir-lo en llargmetratge. Aquest seria Dante no es únicamente severo.
El títol del film va ser escollit al atzar, van escriure en papers diversos possibles títols i va sortir aquest tret d'una frase d'un llibre d'Ilya Ehrenburg Gente, años, vida.
A Dante no es únicamente severo es destrueixen sistemàticament els nexes lògics entre dos esdeveniments consecutius. Allò absurd, imprevist o arbitrari es converteix en una nova pauta. Jordà i Esteva fan una burla a la lògica positivista que domina el cinema tradicional.

## Fitxa Tècnica

Producció: Filmscontacto
Directors: Joaquim Jordà, Jacinto Esteva.
Directors generals de producció: Ricardo Muñoz Suay, Francisco Ruiz.
Cap de producció: Carlos Boué
Guió: Joaquim Jordà, Jacinto Esteva.
Director de fotografia: Juan Amorós
Música: Marco Rossi, Eddy, Os Duques.
Muntatge: Juan Luis Oliver, Juan Quadreny.
Ajudant de muntatge: Susana Lemoine
Ajudant de direcció: Carlos Durán
Secretària de rodatge: Annie Settimó
Operador: Juan Amorós
Ajudant de càmera: Ricardo Albiñana
Foto fixa: Colita, Maspons-Ubiña.
Tècnic de so: Miguel Sangenís
Vestuari: Orplans, André, Carmen Mir
Maquillatge: E. Aspachs
Perruqueria: Emilia Fernández-Cid
Intèrprets: Serena Vergano, Enrique Irazoqui, Romy, Susan Holmqvist, Hannie van Zantwyck, Joaquín Jordá, Jaime Picas, Luis Ciges, Julian Mateos
Distribució: Cidensa
Estrena: Barcelona: Estudio Atenas 10/11/1967 Madrid: Rosales 01/10/1968
Durada: 78 min

## Referències

* ↑ Sánchez Noriega, José Luis; Gubern, Román. Historia del cine: teoría y géneros cinematográficos, fotografı́a y televisión. Nueva edición. Madrid: Alianza, 2006. ISBN 978-84-206-7691-3.
* ↑ «Bàsics del Cinema Català / Basic Films of Catalan Cinema | Filmoteca de Catalunya», 26-03-2018. Arxivat de l'original el 2018-04-03. [Consulta: 3 abril 2018].
* ↑ Manresa, Laia. Joaquín Jordá. La Mirada Lliure.. Barcelona: Filmoteca de Catalunya -Pòrtic, 2006, p. 206. ISBN 84-393-7068-7 [Consulta: 7 març 2018]. Arxivat 2018-03-03 a Wayback Machine.
* ↑ AAVV. Joaquín Jordá. Barcelona: Filmoteca de Catalunya - Pòrtic, desembre 2001, p. 184. ISBN 84-88167-78-4.
* ↑ Aubert, Jean-Paul. Seremos Mallarmé. La Escuela de Barcelona: una apuesta modernista. (en castellà). Santander: Hispanoscope Shangrila, Maig 2016, p. 248. ISBN 978-84-944919-3-1.