OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mirador d'en Pere

El Mirador d'en Pere, del Pi d'en Pere o del Pi d'en Duran es troba al Parc de la Serralada Litoral, concretament a Teià (el Maresme).
És situat a dalt d'un turonet escapçat i arranjat amb baranes i bancs de fusta. El seu origen rau en el fet que un membre de l'ADF de Teià havia plantat un pi en aquest monticle i pujava sovint a regar-lo. Arran del seu traspàs, els seus companys de l'ADF van decidir construir aquest mirador el 2008 dedicat a la seua memòria.
No aporta noves vistes respecte al veí Mirador de la Cornisa, però el lloc és més tranquil en estar apartat de la pista (força transitada els caps de setmana). Còmodament asseguts al banc que mira a llevant, podem contemplar d'esquerra a dreta el Turó d'en Baldiri i la torre de guaita, els Rocs d'en Xacó (dispersos pel bosc entre el mirador i aquest turó), la part superior de la Roca d'en Riera, la línia costanera fins a Barcelona, el Turó d'en Galzeran i el Castell de Sant Miquel. A sota del mirador, hi ha la Font de les Perdius a poc més de 70 metres.

## Accés

És ubicat a Teià: situats al Mirador de la Cornisa, cal prendre la pista que surt en direcció SO a tocar del mirador i que baixa cap a Teià. Trobarem el Mirador d'en Pere al cap de 330 metres. Coordenades: x=443596 y=4595867 z=379.

## Referències

* ↑ Mapa topogràfic de Catalunya. Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* 1 2 3 4 Triquell i Salomé, Adrià, 2012. Parc de la Serralada Litoral (Història i Itineraris). Editorial Piolet, Barcelona. ISBN 9788415075615. Pàgs. 149-150.
# Linhairac

Linhairac (en francès Ligneyrac) és un municipi francès situat al departament de la Corresa i a la regió de la Nova Aquitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 339 | 356 | 267 | 298 | 284 | 279 | 296 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Bertrand Rivière | PS |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana a lemosin.net i toponímia de la Corresa.
# Thenardita

La thenardita és un mineral de la classe dels sulfats. Fou anomenada va ser nomenada pel científic espanyol José Luis Casaseca en honor del químic francès Louis Jacques Thénard (1777–1826), membre de l'Acadèmia Francesa de les Ciències, amb el nom de thenardite (en anglès), sent reanomenada l'any 2014 a l'actual thénardite. En català no es conserva l'accent perquè aquest pot interferir en la seva correcta pronunciació, cosa que no pasa en la llengua anglesa.

## Característiques

És un sulfat de sodi mineral anhídrid de fórmula Na₂SO₄. La thenardita cristal·litza en sistema ortoròmbic i sol formar cristalls prismàtics que van del color groguenc al vermellós i al gris blanquinós. És fluorescent, blanca sota radiació ultraviolada d'ona curta i ona llarga. En condicions humides, la thenardita absorbeix gradualment aigua i es converteix en el mineral mirabilita, Na₂SO₄·10H₂O. És soluble en aigua i té un lleuger gust salat. La thernardita és incolora, però pot presentar diversos colors: blavós, blanc, blanc grisenc, groguenc o vermellós.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la thenardita pertany a «07.AC - Sulfats (selenats, etc.) sense anions addicionals, sense H₂O, amb cations de mida mitjana i grans» juntament amb els següents minerals: vanthoffita, piracmonita, efremovita, langbeinita, manganolangbeinita, yavapaiïta, eldfellita, godovikovita, sabieïta, metathenardita i aftitalita.

## Formació i jaciments

Es troba en ambients àrids evaporites. També ocorre en coves seques i velles, en mines formant eflorescències, i com a dipòsits en fumaroles. Es troba, per exemple, en coves volcàniques del mont Etna, a Itàlia. Pot aparèixer associada a mirabilita, blödita, glauberita, guix, halita, natró, nitratina i epsomita. Als territoris de parla catalana ha estat descrita a la mina Eureka (La Torre de Cabdella, Pallars Jussà) i a Oriola (Baix Segura).

## Referències

* ↑ «Thénardite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 1r febrer 2015].
* ↑ Garrido, Josep Lluís; Ybarra, Joan Manuel. Nomenclàtor de les espècies minerals, 2010, p. 374. D.L. B-38531-2010 [Consulta: 1r febrer 2015].
* ↑ «Thénardite from Eureka mine, Castell-estaó, La Torre de Cabdella, La Vall Fosca, El Pallars Jussà, Lleida, Catalonia, Spain». Mindat. [Consulta: 6 febrer 2024].
* ↑ Benavente, D.; Pla, C., Elena-Carbonell, J. M., Spairani, Y., & Grossi, C. M. «Intensive damage due to salt crystallisation by rising damp in the Colegio Santo Domingo of Orihuela (Spain)». In Conserving Cultural Heritage: Proceedings of the 3rd International Congress on Science and Technology for the Conservation of Cultural Heritage (TechnoHeritage 2017) [Cadis], 24-27 maig 2017, pàg. 273 [Consulta: 6 febrer 2024].
# Febre (pel·lícula de 1999)

Febre (títol original: Fever) és un thriller psicològic de 1999 dirigit per Alex Winter. Ha estat doblada al català.

## Argument

Nick Parker (Henry Thomas) és un jove artista lluitador que pateix una crisi nerviosa mental i física. Un violent assassinat en el seu edifici d'apartaments, el posa al límit del seny. Sospitós segons la seva germana (Teri Hatcher) i seguit per un detectiu policial (Bill Duker), Nick comença per pensar que pot haver comès l'assassinat excepte per l'aspecte d'un misteriós rodamons (David O'Hara) que s'ha instal·lat al pis de dalt. És un testimoni o un assassí, i va ser víctima d'una trampa o és una il·lusió? El tema és: En qui confies quan ja no pots confiar en tu mateix?

## Repartiment

* Henry Thomas: Nick Parker
* David O'Hara: Will
* Teri Hatcher: Charlotte Parker
* Bill Duke: Detectiu Glass
* Sándor Técsy:Sidney Miskiewicz
* Irma St. Paule: Mrs. Rhula Miskiewicz
* Alex Kilgore: Adam Dennis
* Marisol Padilla Sánchez: Soledad
* Patricia Dunnock: Sophie Parker
* Helen Hanft: Louisa

## Premis

Selecció oficial, Festival Internacional de Cinema de Canes, 1999.

## Rebuda

* A.O. Scott a The New York Times: Pur pànic a l'estil de Hitchcock. Un impressionant exemple de què pot fer un director de talent amb pocs mitjans.
* Godfrey Cheshire a Variety: Un inquietant, insinuant conte de terror urbà i de crisi mental, [i] un impressionant i sofisticat debut com a director.
* Dennis Lim, Village Voice: Amb un impecable expressionisme, el director i un Henry Thomas persuasiu, Febre manté un convincent i esgarrifós ambient pertot arreu.
* Phil Sala, Film Threat: thriller mediocre sobre un famèlic artista sospitós d'assassinat.

## Referències

* ↑ «Febre». esadir.cat.
* ↑ «Fever». Allociné.
* ↑ «FILM REVIEW; First, a Murder, and Then Everything Goes Downhill».
* ↑ Cheshire, Godfrey. «Fever» (en anglès americà), 31-05-1999. [Consulta: 18 desembre 2024].
# Santiago Ferrer i Costa

Santiago Ferrer Costa (Eivissa, 1971) és un economista formenterer. Fou diputat al Parlament de les Illes Balears en la cinquena legislatura, del 1999 fins al 2003, en representació de la Coalició d'Organitzacions Progressistes de Formentera (C.O.P.), escollit en les eleccions del 13 de juny d'aquell any per la circumscripció de Formentera. Fou, igualment, conseller i vicepresident segon del Consell Insular d'Eivissa i Formentera, al front de les Conselleries d'Hisenda, Indústria i Transports en el mateix període.
Fou membre del Consell d'Administració de l'Autoritat Portuària de les Illes Balers (Ports de l'Estat) des de 1999 a 2003. És membre del Consell Econòmic i Social de les Illes Balears des de novembre de 2016, havent-ho set des d'abril de 2008 fins a l'octubre de 2011, formant part de la Comissió d'Economia d'aquest Organisme Estatutari Consultiu de la Comunitat Autònoma de les Illes Balears. Fou reelegit al CES en gener de 2021 per un període de quatre anys.
És membre com a conseller dominical del Consell d'Administració d'Enagàs des d'octubre de 2.018 en representació de la Societat Estatal de Participacions Industrials (o SEPI, del castellà Sociedad Estatal de Participaciones Industriales) i s'integra a la Comissió de Nomenaments, Retribucions i Responsabilitat Social Corporativa de l'empresa.
És economista col·legiat a l'Il·lustre Col·legi d'Economistes de les Illes Balears i exerceix la lliure professió.

## Referències

* ↑ «Nomenament al Boib».
* ↑ «CESIB-Llista Grup III». [Consulta: 7 desembre 2024].
* ↑ «BOIB, butlletí oficial». [Consulta: 7 desembre 2024].
* ↑ «BOIB, butlletí oficial». [Consulta: 7 desembre 2024].
* ↑ Enagás. «Enagás» (en castellà). [Consulta: 7 desembre 2024].
# Horacio Accavallo

Horacio Accavallo (Lanús, 14 d'octubre de 1934 - 14 de setembre de 2022) va ser un boxejador argentí de pes mosca que va lluitar entre els anys 1956 i 1967. Es va retirar amb un palmarès de 75 victòries (34 K.O.), 2 derrotes i 6 empats.
Accavallo va ser campió del món de pes mosca reconegut per l'Associació Mundial de Boxa i Consell Mundial de Boxa després de guanyar un polèmic combat contra el japonès Hiroyuki Ebihara.

## Referències

* ↑ «Murió Horacio Accavallo, el segundo campeón mundial de boxeo argentino» (en castellà), 14-09-2022. [Consulta: 18 desembre 2024].
* ↑ «Accavallo ekes win». The Spokesman-Review. AP, 14-08-1967, p. 10 [Consulta: 28 setembre 2011].

## Vegeu també

* José María Gatica

## Enllaços externs

* Perfil d'Horacio Accavallo a BoxRec.com (anglès)
# Puig de Sant Miquel (Rubió)

El Puig de Sant Miquel és una muntanya de 733 metres de la serra de les Maioles, que es troba al municipi de Rubió, a la comarca catalana de l'Anoia. Baixant per la cara sud-oest s'erigeix l'església de Sant Pere d'Ardesa que estava en un estat complet de semi-ruïnes, fins que l'ermita va ser restaurada per l'Ajuntament del municipi i actualment, presenta bon estat de conservació. Se suposa que entre el cim i l'església es va erigir el Castell d'Ardesa que presidia el terme municipal, actualment desaparegut, de Sant Pere d'Ardesa. Al cim s'hi pot trobar un vèrtex geodèsic (referència 275114001) i un pessebre.
Aquest cim està inclòs al llistat dels 100 cims de la FEEC.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «Puig de Sant Miquel (Rubió)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Àrea de Turisme del Consell Comarcal de l'Anoia (2007): Guia comarcal "L'Anoia en viu". Dipòsit legal BI-46-07.
* ↑ Castell d'Ardesa Arxivat 2012-08-21 a Wayback Machine. [Consultat:27 de juliol de 2011]
* ↑ «Repte 100 cims». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 28 de març 2019. [Consulta: 3 febrer 2018].

## Enllaços externs

* Ruta d'ascens al Puig FEEC.
# Paredes

«Paredes» té aquests significats:

## Espanya

* Paredes de Melo, un municipi de la província de Conca a la comunitat autònoma de Castella-La Manxa.
* Paredes de Escalona, un municipi de la província de Toledo a la comunitat autònoma de Castella-La Manxa.
* Paredes de Nava, un municipi de la comarca de Tierra de Campos a la província de Palència a la comunitat autònoma de Castella i Lleó, Espanya.
* Paredes de Sigüenza, un municipi de la província de Guadalajara a la comunitat autònoma de Castella-La Manxa.
* Murias de Paredes, un municipi de la província de Lleó a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Portugal

* Paredes (Portugal), un municipi portuguès, situat al districte de Porto, a la regió del Nord i a la Subregió del Tâmega.
* Paredes de Coura, un municipi portuguès, situat al districte de Viana do Castelo, a la regió del Nord i a la subregió de Minho-Lima.

## Persones

* Joan Paredes, un compositor italià del segle xvi.
* Marisa Paredes, actriu espanyola
* Maria Paredes Baulida, historiadora
Viccionari
# Juli Ausoni

Juli Ausoni (en llatí Julius Ausonius) va ser un metge romà molt eminent, però és més conegut per ser el pare del poeta Dècim Magne Ausoni. Va viure entre els segles II i III.
Va néixer a Cossio Vasatum (moderna Vasats, però es va traslladar a Burdígala, avui Bordeus. Es va casar amb Emília Eònia (Aemilia Aeonia), amb qui va viure 36 anys i amb la que va tenir 4 fills: els dos mascles Dècim Magne Ausoni (Decius Magnus Ausonius) i Avitià (Avitianus); i dues femelles Emília Melània (Aemilia Melania) i Júlia Driàdia (Julia Dryadia).
Va ser nomenat prefecte d'Il·líria per Valentinià I probablement l'any 365. Va morir amb 88 anys segons uns autors, o amb 90, després d'haver tingut una salut perfecta tant en el cos com en la ment. Si s'assemblava a la descripció que en va fer el seu fill, hauria d'haver estat un home remarcable, ja que li atribuïa totes les excel·lències intel·lectuals i morals.
Va escriure alguns llibres de medicina que no s'han conservat.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 445-446.
# Mezzé

Mezzé o Mezzeh (àrab: ٱلْمَزَّة, al-Mazza), antigament al-Mizza, és una població de Síria.

## Història

Els geògrafs medievals la situen mig farsakh (uns 4 km) a l'oest de Damasc i regada pel riu Barada o Mizzat Kalb (perquè fou poblada sota els omeies per àrabs kalbites partidaris dels sufyanites). Era una població amb terres fèrtils i productives. Fou famosa com a lloc d'enterrament de Dihya ibn Khalifa al-Kalbi, company del Profeta. Sota els omeies fou capital dels kalbites fins al final de la dinastia. El 745 el califa Marwan II després de sufocar la revolta d'Homs va enviar tropes contra els seus enemics a la regió de Damasc i les propietats dels iemenites a al-Mizza foren incendiades. La ciutat torna a parèixer com a prospera sota els aiúbides i els mamelucs sent una de les principals poblacions de la regió anomenada Ghuta.

## Infraestructures

Modernament forma part de Damasc. L'aeroport militar de la capital està situat a Mezzé i porta aquest nom.

## Referències

* ↑ «Aeroport de Mezze» (en anglès). Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 25 gener 2011].
* ↑ «Mezzé (Al Mazzah)» (en anglès).

## Bibliografia

* René Dussaud, Topographie historique de la Syrie antique et medieval, París 1927
# Bisfenol A

El bisfenol A, abreujat com BPA, és un compost orgànic amb dos grups funcionals fenol. Es fa servir per fer plàstic policarbonat i resina epoxi entre altres aplicacions.
Se sap que és estrogènic des de la dècada del 1930. El seu ús causa preocupació des de l'any 2008 quan diversos governs van qüestionar la seva seguretat i alguns fabricants el van eliminar dels seus productes. L'any 2010 un informe de la FDA (Food and Drug Administration) va advertir dels perills de l'exposició al BPA en fetus i infants. Tot i això, en una nova avaluació de la FDA el març de 2013, va concloure que el compost és segur en els nivells baixos en què apareix en els aliments. I el juliol de 2014, la FDA va actualitzar la seva perspectiva en l'ús de BPA en els productes que estan en contacte amb aliments, confirmant que són segurs en els nivells actuals, basant-se en exhaustives investigacions que inclouen dos estudis més realitzats per l'agència a començaments del 2014. L'Autoritat Europea de Seguretat Alimentària (EFSA) també va revisar les noves informacions científiques sobre el BPA el 2008, 2009, 2010 i 2011, i els seus experts van concloure que no s'havien trobat noves proves que els portin a revisar la seva opinió sobre el nivell actual de seguretat d'exposició al BPA, tot i reconeixent algunes incerteses i la necessitar de continuar la recerca. A França està prohibit el seu ús en biberons.

## Producció

La capacitat de producció mundial de BPA era d'un milió de tones en la dècada del 1980, i més de 2,2 milions de tones l'any 2009.
El bisfenol va ser sintetitzat primer pel químic rus A.P. Dianin l'any 1891. Aquest compost se sintetitza per reacció de condensació de l'acetona per això hi ha el sufix A en el seu nom amb dos equivalents químics de fenol. La reacció es catalitza per un àcid fort com l'HCl (àcid clorhídric) o una resina de poliestirè sulfonada.

## Referències

* ↑ «Update on Bisphenol A for Use in Food Contact Applications: January 2010». U.S. Food and Drug Administration, 15-01-2010. [Consulta: 15 gener 2010].
* ↑ Bisphenol A (BPA): Use in Food Contact Application
* ↑ «Bisphenol A (BPA): Use in Food Contact Application». fda.gov.
* ↑ EFSA Topic: Bisphenol A
* ↑ Europa concluye que el bisfenol A no supone peligro para la salud (castellà)
* ↑ «Experts demand European action on plastics chemical». Reuters, 22-06-2010.
* ↑ Dianin. Zhurnal russkogo fiziko-khimicheskogo obshchestva. 23, 1891, p. 492–.
* ↑ Zincke, Theodor «Ueber die Einwirkung von Brom und von Chlor auf Phenole: Substitutionsprodukte, Pseudobromide und Pseudochloride». Justus Liebigs Annalen der Chemie, 343, 1905, pàg. 75–99. DOI: 10.1002/jlac.19053430106.
* ↑ Uglea, Constantin V.; Ioan I. Negulescu. Synthesis and Characterization of Oligomers. CRC Press, 1991, p. 103. ISBN 0849349540.

## Enllaços externs

* Borrell, Brendan «Toxicology: The big test for bisphenol A». Nature, 464, 7292, 21 April, pàg. 1122–1124. DOI: 10.1038/4641122a. PMID: 20414285 [Consulta: 21 abril 2010].
* Plastic Not Fantastic with Bisphenol A (www.scientificamerican.com)
* «European Food Safety Authority Scientific Opinion on Bisphenol A». , 23-09-2010.
# Pablo La Parra Pérez

Pablo La Parra Pérez (Gandia, 1987) és un historiador de l'art valencià i doctor en estudis cinematogràfics per la Universitat de Nova York amb una tesi sobre cinema militant. Des de juliol de 2024 és director de la Filmoteca de Catalunya.

## Trajectòria

Entre 2018 i 2022, La Parra va conceptualitzar i dirigir el projecte «Zinemaldia 70: Todas las historias posibles» impulsat pel Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià i l'Elías Querejeta Zine Eskola i que ha conduït a la recerca, conservació i accessibilitat de l'arxiu del festival. També ha sigut professor i cap del departament de recerca de l'Elías Querejeta Zine Eskola a Sant Sebastià.
La seva tasca l'ha portat a interessar-se per les relacions entre cultura visual, història i política des de diferents punts de vista, sovint en la frontera entre disciplines. En els darrers anys el seu treball acadèmic s'ha centrat en l'anàlisi de les cultures del cinema militant de les dècades del 1960 i 1970.
Ha comissariat i dirigit exposicions i programes públics, com ara l'exposició «El festival ha tenido 24 ediciones. No nos gusta» a Artium, el curs «Arxius Revoltats: treballar amb imatges supervivents» a l'Institut d'Humanitats de Barcelona (juntament amb Enrique Fibla), o el projecte d'investigació artística «Europa, futuro anterior» a la Tabakalera, entre d'altres.

## Referències

* ↑ «El valenciano Pablo La Parra Pérez, nuevo director de la Filmoteca de Catalunya» (en castellà), 09-05-2024. [Consulta: 24 juliol 2024].
* ↑ «Artxiboa: el archivo del Festival de San Sebastián». [Consulta: 7 gener 2023].
* ↑ «Pablo La Parra | Tabakalera - Donostia». Arxivat de l'original el 2019-04-25. [Consulta: 25 abril 2019].
* ↑ «Pablo La Parra Pérez». CCCB. [Consulta: 25 abril 2019].
# Adhruh

Adhruh és una petita vila de Jordània entre Maan i Petra on hi ha unes ruïnes romanes destacades.
La comarca s'anomenava antigament Djudham i durant l'expedició de Tabouk, en temps de Mahoma, es va sotmetre a aquest, junt amb la ciutat de Yarba. Les dues ciutats eren dependents llavors del bisbe d'Ailah (Eliath) un representant del qual va acompanyar als delegats de les dues ciutat a fer submissió a Mahoma. Se la va fixar un tribut de 100 dinar a l'any.
Després de la batalla de Siffin es va celebrar en Adruth una conferència per prendre una decisió final en el conflicte entre Alí i Muàwiya I. En aquesta ciutat Muàwiya I hauria rebut el reconeixement de Hàssan, el fill d'Alí. Abans de les Croades fou capital del districte d'Al-Sharat a la província d'Al-Balka. Durant les croades no se l'esmenta tot i que els croats posseïen a la regió Ahamant, Vaux Moyse (Wadi Musa) i altres llocs
Les ruïnes són descrites per Brünnow i Domaszewski a l'obra Die provincia arabia.

## Bibliografia

* Balādhurī, Ansāb al-ashrāf (Le genealogie dei nobili), Muhammad Hamidullah (ed.), El Caire, Dār al-Ma'ārif, 1959.
* Leone Caetani, Annali dell'Islām, Milano-Roma, Hoepli – Fondazione Caetani della Reale Accademia dei Lincei, 1905-1926.
* Hicham Djaït, La Grande Discorde, París, Gallimard, 1989.
# Crucibulum laeve

Crucibulum és un gènere dins la família de fongs Nidulariaceae, és una família caracteritzada pel fet que els seus cossos fructífers semblen petits nius d'ocells plens d'ous. Aquests cossos fructífers estan adaptats per a la dispersió de les basidiòspores per l'energia cinètica de l'esquitx de la pluja. Els "ous" dins els niuets d'ocell són closques ceroses dures que contenen espores. Els membres d'aquest gènere són fongs sapròfits que típicament es troben sobre la fusta en descomposició o en residus de fusta.

## Història

Aquests fongs en forma de niuet van ser descrits primer pel botànic flamenc Carolus Clusius en la seva obra Rariorum plantarum historia (1601). Fins i tot el botànic Jean-Jacques Paulet, en la seva obra Traité des champignons (1790–3), erròniament suggerí que els ous (peridiols) sortien per ejecció dels cossos fructífers per un tipus de mecanisme primaveral.
L'estructura i la biologia del gènere Crucibulum es va conèixer millor a mitjan segle xix quan els germans Louis René and Charles Tulasne publicaren una monografia sobre aquests fongs.
L'espècie tipus del gènere Crucibulum descrit pels germans Tulasne era Crucibulum vulgare, un antic sinònim de l'espècie actualment coneguda com a C. laeve.

## Hàbitat i distribució

Són sapròfits i viuen en fusta en descomposició; de vegades se'ls troba en fems secs.
C. laeve, és una espècie de zona temperada i una distribució circumpolar. S'ha trobat en molts països europeus, les Illes Canàries i a Amèrica del Nord des d'Alaska a Mèxic mentre que a Amèrica del Sud els lloc on es troben inclouen Xile i Terra del Foc. També s'ha trobat a Austràlia, Islàndia, Japó i Nova Zelanda

## Comestibilitat

Les espècies de la família Nidulariaceae, incloent Crucibulum, es consideren incomestibles. Tanmateix no s'ha informat que siguin verinoses pels humans.

## Referències

* ↑ «The Nidulariaceae (MushroomExpert.Com)». [Consulta: 4 gener 2009].
* ↑ Buller AH. «The splash-cups of the Birds-Nest Fungi, Liverworts and Mosses». Transactions of the Royal Society of Canada, 36, 5, 1942, pàg. 1–159.
* ↑ Brodie, p. 15.
* ↑ Tulasne LR, Tulasne C «Recherches sur l'organisation et le mode de fructification des champignons de la tribu des Nidulariées, suivies d'un essai monographique» (en francès). Annales des Sciences Naturelles 3rd series, 1, 1844, pàg. 41–107.
* ↑ Healy RA Huffman DR, Tiffany LH, Knaphaus G.. Mushrooms and Other Fungi of the Midcontinental United States (Bur Oak Guide). Iowa City: University of Iowa Press, 2008, p. 239. ISBN 1-58729-627-6.
* ↑ «Fungi of Australia - Crucibulum laeve». [Consulta: 4 gener 2009].
* ↑ Hallgrimsson H, Jensson E, Kristinsson H. «Three new gasteromycetes discovered in Iceland». Natturufraedingurinn, 61, 3–4, 1992, pàg. 219–27.

## Enllaços externs

* Trial field key to the species of BIRD'S NEST FUNGI in the Pacific Northwest Arxivat 2012-04-23 a Wayback Machine.