OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bamra

Bamra fou un estat tributari protegit de l'Índia al districte de Sambalpur a les Províncies Centrals (avui Madhya Pradesh), passant el 1905 a Bengala, el 1912 a Bihar i Orissa, i el 1936 a Orissa. Al nord formava una punta cap als estats de Bonai i de Gangpur i al sud tenia l'estat de Rairakhol, a l'est el de Talcher i el de Pal Lahera, i a l'oest Sambalpur; la distància màxima entre el nord i el sud era de 120 km i d'est a oest de 103. La superfície era de 5149 km² i la població el 1872 de 53.613, el 1881 de 81.286 i el 1901 de 123.378 habitants, distribuïts en 632 pobles, amb forta presència de kols, gonds, kandhs o bhuiyes (35%) enfront dels hindús (65%). la capital era Deogarh i la segona ciutat Kuchinda. El tribut pagat era de 35 lliures o 1500 rúpies. L'estat no tenia exèrcit. La llengua més corrent era el oriya (77%)
El país era muntanyós al sud amb densa jungla, però el nord-oest i el centre eren regions fèrtils i cultivades. L'únic riu rellevant era el Brahmani, que corria per la part oriental de l'estat de nord a sud; el riu tenia alguns obstacles de pedra per permetre el transport de la fusta pel seu curs fins a la costa d'Orissa.
L'estat fou tributari de Sarguja però al segle XV Bairam Deva el primer raja de Sambalpur el va incorporar al grup d'estats de Garhjat. La tradició dona com a origen de la casa de Bamra a la nissaga de Patna; un fill d'aquesta família hauria estat segrestat i criat, i finalment proclamat raja pels bhuiyes i els khonds vers 1602. Els rages es consideren rajputs ganga-bansi. A la meitat del segle XVI Ram Chandra Deva és el primer raja considerat d'aquest origen per la tradició. Des de Chandra Deva van governar a Bamra tretze prínceps més
Sota domini britànic els sobirans foren:
* Raja Balunkabrusabha Deb 1820/1832
* Raja Khageshwar Deb 1832 (fill)
* Raja Brajasundar Deb (Tribhuban Singh) 1832-1869 (germà)
* Raja Sir Basu Deb Sudhal Deb 1869-1903, (nebot i fill adoptiu)
* Raja Sachitananda Tribhuban Deb 1903-1916 (fill)
* Raja Dibyashankar Sudhal Deb 1916-1920 (fill)
* Raja Bhanuganga Tribhuban Deb 1920-1948 (+1982)

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Boïgues Roies

Boïgues Roies és un indret del terme de Sarroca de Bellera, al Pallars Jussà, en el territori de l'antic terme de Benés, de l'Alta Ribagorça.
Està situat al vessant de llevant de la Serra de Plandestàs, al nord del poble d'Avellanos, a la dreta de la Valiri.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Turó de la Serra (Font-rubí)

El Turó de la Serra és una muntanya de 398 metres que es troba al municipi de Font-rubí, a la comarca de l'Alt Penedès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Estadi Antonio Aranda

L'Estadi Antonio Aranda, conegut fins 2013 com a Estadi Antonio Oddone Sarubbi, és un estadi de futbol de la ciutat de Ciudad del Este, Paraguai.
És la seu del Club Atlético 3 de Febrero i el seu nom fa referència a Antonio Aranda Encina, un antic executiu del club que contribuí a la construcció de l'estadi.
Va ser inaugurat l'any 1973. Té una capacitat per a 28.000 espectadors.
Va ser una de les seus de la Copa Amèrica de futbol de 1999.

## Referències

* ↑ «Estadio 3 de Febrero cambia nomenclatura» (en castellà). Hoy.
* ↑ «Paraguay - CA 3 de Febrero - Results, fixtures, squad, statistics, photos, videos and news - Soccerway». int.soccerway.com. [Consulta: 23 setembre 2018].
* ↑ World Stadiums. «Estadios de fútbol de Paraguay» (en anglès). [Consulta: 9 juliol 2026].
* ↑ «Copa América 1999». Arxivat de l'original el 15 d’octubre 2018. [Consulta: 30 octubre 2015].
# Roca del Turó

La Roca del Turó és una muntanya de 556 metres que es troba al municipi de Puig-reig, a la comarca catalana del Berguedà.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Política Territorial i Obres Públiques, Generalitat de Catalunya, 01-09-2009.
# Roig!

Roig! és un grup de música mallorquí, concretament de Manacor, que va néixer l'any 2010. El 2013 van lliure els seu primer àlbum —Verd. Dos anys més tard va seguir Dhraa, també publicat per Bubota Discos. El 2015 el grup també va rebre el premi Joventut a la 15a edició del concurs Sona9.
Han tocat a festivals com el Mobofest. El 2019 van tornar amb el recopilatori Disc estrella.
Un dels guitarristes del grup —Jorra Santiago— va també seguir, formant el grup Jorra i Gomorra el 2014, amb el seu primer àlbum el 2017.

## Membres

* Simó Femenias (veu i guitarres)
* Rafel Adrover (baix)
* Jorra Santiago (guitarra)
* Juanjo Tomàs (guitarra)
* Rafa Capó (teclats)
* Joan Toni Calero (bateria)

## Discografia

* Verd (Bubota Discos, 2013)
* Dhraa (Bubota Discos, 2015)
* Souvenir (Discmedi, 2017)
* Disc estrella (Bubota Discos, 2019)

## Referències

* 1 2 3 «https://www.ultimahora.es/mallorca/ocio/conciertos/banda-manacor-roig-actuara-novo-cafe-lisboa.html» (en castellà). Arxivat de l'original el 2019-04-08. [Consulta: 19 maig 2009].
* ↑ «Roig!, vitamina sol». Enderrock, 03-08-2016.
* ↑ «Entrevistes amb els finalistes del Sona 9» (àudio). Catalunya Ràdio, 09-11-2015.
* ↑ «La MoboFest, el festival de referència de l'escena balear». [Consulta: 15 febrer 2019].
* ↑ «Jorra i Gomorra FiraB!». firab.org, 2017. [Consulta: 14 abril 2021].
* ↑ Balears, E. D. R. «EDR Balears : Roig!: «Com més són més riuen»». [Consulta: 14 abril 2021].
* 1 2 «La Mallorca psicodèlica de Roig!». Enderrock, 18-08-2015.
* ↑ «Roig! - Souvenir». IB3 Música, web del món musical a Balears, 05-09-2017. [Consulta: 10 setembre 2017].
* ↑ «Roig! - Disc estrella | Enderrock.cat», 18-10-2019. [Consulta: 14 abril 2021].
# Església de Sant Boi de Lluçanès

L'Església de Sant Boi de Lluçanès és una església catalogada com a monument del municipi de Sant Boi de Lluçanès (Osona) i inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català.

## Descripció

És un edifici de grans dimensions de planta rectangular. L'accés a l'església és un gran portal d'entrada d'estil barroc tardà amb diferents motius florals i de rocalla, un escudet amb la data 1767 i l'anagrama de crist a sobre del qual hi ha una fornícula amb el sant patró. A la façana principal, amb restes d'arrebossat, hi ha un rellotge de sol, una gran rosassa i un tester curvilini. Al costat del cementiri s'aixeca el campanar de planta quadrada format per diferents pisos amb un rellotge al pis superior. Totes les cantoneres de l'església són de pedra treballada.

## Història

Fou planejada i erigida pels germans Josep i Jacint Moretó entre 1763 i 1765, i es tracta d'un edifici barroc tardà (similar als de Taradell, la Gleva o Vidrà). El campanar, aixecat sobre una base del 1540, es construí el 1815 i es coronà el 1852.

## Referències

* 1 2 «Església de Sant Boi de Lluçanès». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 novembre 2012].

## Enllaços externs

* «Església de Sant Boi de Lluçanès». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
* «Església de Sant Boi de Lluçanès». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Boïgues de Petit

Les Boïgues de Petit són antigues boïgues -terres de conreu guanyades al bosc- del municipi de Castell de Mur, al Pallars Jussà, a l'antic terme de Mur, en terres del poble de Vilamolat de Mur.
Estan situades al sud-oest de Vilamolat de Mur, al sud-oest de los Pous de Miret i al nord del Planell de Petit.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer dos passos d'aproximació
# Can Travi Nou

Can Travi Nou és una masia situada a l'antic camí de Sant Cebrià, actualment carrer de Jorge Manrique, al barri de la Vall d'Hebron de Barcelona. Està catalogada com a bé amb alements d'interès (categoria C). Actualment, hi ha un restaurant.

## Història i descripció

La masia, de començament del segle xviii, tenia una base quadrangular que constava d'una planta baixa més pis i era situada en . Va ésser transformada en torre senyorial als anys vint, mantenint-ne l'estructura tradicional però s'hi afegí un pis i dos edificis annexos laterals de planta baixa i pis. A l'interior es conserven els paviments originals de la planta baixa i el primer pis. Els propietaris inicials, els Travi, una família de la noblesa amb grans propietats al nord de Catalunya, després que els terrenys fossin expropiats per urbanitzar les terres arran del creixement urbà d'Horta a la segona meitat del segle xx, vengueren la casa als masovers de la masia, els descendents dels quals més tard la convertiren en restaurant i adoptaren el nom del mas per crear l'empresa de restauració Grup Travi.

## Referències

* ↑ «Can Travi Nou». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ VV.AA.. Masies de Barcelona.. 1.. Barcelona: Ajuntament de Barcelona, 2009. ISBN 978-84-92758-31-9.
* ↑ Jané Checa, Oscar, pàg. 456. «Los extranjeros en la España moderna (El Rosellón tras el tratado de los Pirineos: un caso de neoextranjería (1659-1700))».
* ↑ Tatjer, Mercedes, pàg. 142-143. «Burgueses, inquilinos y rentistas».
* ↑ Acevedo Carrero, Isabel, pàg. 48. «Sabores de Barcelona 2006:80 restaurantes, recetas y vinos para cada ocasión».

## Bibliografia

* Díez i Quijano, Desideri. Les masies d'Horta. El Tinter, 1986, p. 154-155 (Història d'Horta, 3).

## Enllaços externs

* «Can Travi Nou». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Estadi Defensores del Chaco

L'Estadi Defensores del Chaco és un estadi de futbol del Paraguai a la ciutat d'Asunción. És propietat de l'Associació Paraguaiana de Futbol i és utilitzat per la selecció de futbol del Paraguai, el Club Guaraní, el Club Olimpia i el Cerro Porteño (2015–2017).
Té una capacitat pera 42.354 espectadors asseguts, tot i que en el passat va tenir una capacitat per a més de 50.000 espectadors.

## Història

Va ser inaugurat l'any 1917 amb el nom Estadio de Puerto Sajonia amb un partit entre Olímpia Asunción i Libertad, victòria del darrer per 1-0. Després de la victòria de la selecció uruguaiana als Jocs Olímpics de 1924 es canvià el nom de l'estadi a Estadio Uruguay, però poc després retornà al nom original. L'any 1974 canvià el nom a Defensores del Chaco. Va ser remodelat diversos cops, els anys 1939, 1996, 2007 i 2015.
Va ser seu de la primera final de la Copa Libertadores el 1960 i de la Copa Amèrica de futbol de 1999.

## Galeria

* Exterior de l'estadi.
* Seguidors del Club Olimpia Asunción.
* Seguidors del Club Olimpia Asunción.
* Partit Olimpia Asunción vs 3 de Febrero el 2011.

## Referències

* 1 2 «World Stadiums - Stadiums in Paraguay». www.worldstadiums.com. [Consulta: 23 setembre 2018].
* 1 2 3 4 «103 años de historia pura – APF». apf.org.py.
* ↑ Anuario Conmebol Sudamericana 2022. CONMEBOL, 3 Abril 2023, p. 98.
* ↑ Asociación Paraguaya de Fútbol Arxivat 2008-01-07 a Wayback Machine.
* ↑ «Estiman que obra del Defensores superará los US$ 2,5 millones - Diario 5dias». Arxivat de l'original el 2015-12-22.
# Serrat de Sant Ponç (Montclar)

El Serrat de Sant Ponç és una muntanya de 820 metres que es troba al municipi de Montclar, a la comarca catalana del Berguedà.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Pi de les Planes

El Pi de les Planes, conegut també com a Pi del Fernando, era un arbre monumental que es trobava al terme municipal de l'Aleixar, al Baix Camp. Actualment se'n conserva només el tronc.
L'arbre, un pi pinyoner (Pinus pinea) de 19,5 metres d'alçària, i un tronc de 4,55 metres de volt de canó, és inclòs a la Llista d'arbres monumentals de Catalunya.
Té, segons alguns, més de cent anys. Junt amb el Pi del Burgar (Reus, Baix Camp) és un dels pins de tronc més gruixut de Catalunya. El trobem agafant la pista que des de l'Aleixar, en direcció nord porta cap a la partida de les Planes, i més enllà ens duria a Vilaplana. Aproximadament a 1 kilòmetre de l'Aleixar trobem el pi al marge dret del camí, a tocar del vessant dret del Barranc de les Trilles. El tronc té la ferida d'un llamp. A uns tres kilòmetres a l'est del Pi de les Planes trobem l'Alzina del Mas de Borbó, l'alzina de canó més gruixut mesurat a Catalunya.
La copa d'aquest pi emblemàtic va caure durant la tarda del 7 de desembre del 2024 a causa d'un temporal de vent amb ràfegues del voltant dels 100 km/h.

## Referències

* ↑ «Pi de les Planes». Parcs de Catalunya: arbres monumentals. Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2019-02-12. [Consulta: 5-X-2015].
* ↑ «El fort vent provoca la caiguda del Pi de les Planes, un símbol emblemàtic de l’Aleixar | Ajuntament de L'Aleixar». [Consulta: 8 desembre 2024].
# Pere-riera

Pere-riera és un edifici de Sant Bartomeu del Grau (Lluçanès) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català.

## Descripció

És un edifici civil orientat a llevant. La casa és quadrada amb teulada a dues vessants. Als portals de la sala hi ha motius renaixentistes.
A la façana principal hi ha un portal dovellat amb la inscripció "Pinosa l'any 1617".
Hi ha un portal del 1782 que conforma la lliça, damunt d'aquest portal hi ha dos porxos construïts posteriorment un sobre l'altre.

## Història

El primer document es remunta al 1238 amb motiu del casament entre Pere Pinosa i Raimunda filla de Pera de la Noguera de Sant Julià Sasorba.
Continua el llinatge fins que l'any 1504 Simona Pinosa es casa amb el cavaller noble Pere Riera de Vic.
A partir de 1750 es canvia oficialment el nom de la casa si bé ja feia molt de temps que s'anomenava així.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Pere-riera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 novembre 2012].

## Enllaços externs

* «Pere-riera». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
# Brac italià

El brac italià és una raça de gos de caça originària del nord d'Itàlia.
Existeixen dues varietats, una del Piemont i una altra de la Llombardia. Avui la raça és una i el seu estàndard va ser decidit el 1949 per la Societat d'Amics del Brac Italià a la ciutat llombarda de Lodi.

## Història

Seleccionat i apreciat per la seva qualitat de caça, ja al segle 15°, va ser exportat des d'Itàlia a la cort del rei de França.
Després d'un període de declivi des de finals del segle xix° i principis del segle 20°, en els últims cinquanta anys, el Bracco Italià va viure una nova distribució i torna totalment regenerada avui després de seleccions molt precises que han salvat les característiques originals.
Com a informació històrica és important recordar el treball realitzat pel destacat criador i jutge internacional de gossos Paolo Ciceri, qui abans i després de la Segona Guerra Mundial va realitzar un treball profund amb la raça per mantenir el seu estàndard.
El Commendatore Ciceri va ser president i un dels fundadors de S.A.B.I. i és considerat pare del brac italià. Alguns dels seus exemplars van ser introduïts a Amèrica pel seu fill Giancarlo (Nini) Ciceri, que hoy mora en Xile.
El continuador de la línia braccofila de Paolo Ciceri fue Giovanni Pietro (Gian Piero) Grecchi de Caselle Landi.
La S.A.B.I. inclou quase tots els membres e Europa (Itàlia, principalment, però també França, els Països Baixos, Dinamarca, Finlàndia i Bèlgica). També registra al Regne Unit, Espanya, Portugal, EUA, Canadà, Brasil, Uruguai, Colòmbia, Xile i Japó.

## Mantos (pigments)

El pelatge del Braco italià es divideix principalment dos lineas, blanc-taronja i el melat-marró.
Esxcluidas són del'estàndard de la raça las focaturas (bronzejat), lineas de color de altros pierros.

## Imatges

* Brac de color roano-marrone
* Brac de color bianco-arancio
* Frontal solemne típic

## Enllaços externs

* Lloc web oficial S.A.B.I. Arxivat 2016-07-15 a Wayback Machine.
* Lloc web nord-americà
* Lloc web finlandès sobre el Brac italià Arxivat 2009-04-14 a Wayback Machine.
# L'Esquerd Foradat

L'Esquerd Foradat és una muntanya de 1.613 metres que es troba al municipi de Guardiola de Berguedà, a la comarca catalana del Berguedà.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Santa Cristina (la Bisbal del Penedès)

Santa Cristina és una ermita de la Bisbal del Penedès inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'ermita de Santa Cristina es troba sobre una muntanya des d'on es pot veure la Bisbal, a la vora de l'antic camí reial que unia Barcelona amb l'Aragó. A la façana es pot veure una teulada a dues vessants i dues portalades: l'entrada de l'ermita i l'entrada a la casa de l'ermità, avui deshabitada. La portalada de l'ermita té a la part superior la inscripció: "Fet l'any 1804". Al darrere veiem, a mà esquerra, les restes de l'antic absis romànic al costat del qual s'ha edificat la part nova de l'ermita. A la teulada s'hi pot veure una espadanya amb la campana. El principal material emprat és la pedra. L'interior té una sola nau amb uns grans arcs d'ogiva que tenen unes interessants motllures a la línia d'imposta. Cal ressaltar també la pica d'aigua beneïda realitzada en un sol bloc de pedra.
S'hi ha realitzat treballs de reconstrucció.

## Història

Al segle xiii es construí l'ermita de Santa Cristina, d'estil romànic. Només en resta un petit absis, les parets que sostenien la volta de canó, dues espitlleres i una taula de pedra d'una sola peça que avui encara es conserva com altar. Sobre aquesta capella s'edificà la nova ermita (1804), ja que l'antiga s'havia quedat petita. Per a la nova construcció es dividí l'antiga ermita amb un trespol a uns 2,5 m d'alçada. Els baixos s'adheriren a la nova construcció i el pis de dalt fou destinat per l'ús de l'ermità. Els documents més antics daten del 1348, quan Berenguer Bages de Vilarodona disposà unes almoines per l'ermita de Santa Cristina. Una visita pastoral de 1508 parla de la imatge de Santa Cristina, desapareguda avui a causa dels fets de 1936. El 1739 trobem un document en el qual la Bisbal demana ajut per a l'ermita. Gràcies a això, el 1804 s'acaba la nova capella. Amb la Guerra Civil quedà molt malmesa, però es va reconstruir amb l'esforç del mossèn J. Bundí, fill i rector de la Bisbal.

## Referències

* 1 2 3 «Santa Cristina». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Santa Cristina». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Fenollet (Sant Bartomeu del Grau)

Fenollet, o Fonollet, és un mas del municipi de Sant Bartomeu del Grau (Osona). La seva església romànica de Sant Jaume de Fenollet està protegida com a bé cultural d'interès local.

## Masia

És una casa de petites dimensions situada davant la façana de migdia de Sant Jaume de Fenollet. Està molt modificada i és coberta amb teulada a dues vessants.
L'antiga façana principal és orientada a nord-est. Hi ha dues voltes a la planta baixa, una tapada i l'altra reformada. Hi ha també dues finestres amb pedra treballada i damunt una galeria amb barana de fusta.
Davant la casa i a mà dreta hi ha les corts, ara sense funció. Les altres façanes també tenen algunes finestres de pedra treballada. La casa he estat reformada, aconseguint una certa harmonia però sense cuidar-se dels elements que la caracteritzaven.

## Sant Jaume de Fenollet

L'església es troba davant del mas Fenollet. És un petit edifici romànic de planta rectangular. Té un campanar d'espadanya cobert i en l'edifici que el sosté una petita finestra amb forma de creu i un antic portal ara tapiat. A la façana de migdia hi ha un bonic portal que conserva encara un forriac d'estil romànic. L'absis és amb pescues i arcuacions llombardes i té una petita finestra. L'interior si bé modificat conserva aquest clima interior propi dels edificis romànics.
És un edifici del segle xi amb similituds arquitectòniques com Sant Genís sa Devesa, sufragània d'Olost.

## Història

El nom de Fenollet surt citat en documents molt antics. Ramon Fenollet, clergue, va fundar un benefici en el claustre de la Seu de Barcelona, essent-ne patrons. Era fill de Pelegrí de Fenollet, el qual surt en diferents documents: l'any 1236 ostentava el nom de Pere Fenollet si bé el 7 d'abril de 1298, per raons desconegudes, s'anomena Pelegrí.
Sant Jaume de Fenollet sempre depengué de Sant Bartomeu del Grau. El culte i conservació d'aquesta església degué anar molt relacionada amb la masia del mateix nom, i encara avui en tenen cura, si bé el cognom de Fenollet ja s'ha perdut.

## Referències

* 1 2 3 4 «Fenollet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 novembre 2012].
* 1 2 3 «Església de Sant Jaume de Fenollet - Sant Jaume de Fonollet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 novembre 2012].

## Enllaços externs

* «Fonollet». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
* «Sant Jaume de Fonollet». Patrimoni de Sant Bartomeu del Grau. Ajuntament de Sant Bartomeu del Grau. Arxivat de l'original el 2011-09-02. [Consulta: 29 novembre 2012].
# Bavisi

Bavisi fou una thana o divisió de l'agència de Mahi Kantha, per controlar als petits estats. Estava administrada per un ajudant de l'agent. Tenia autoritat recaptadora sobre el tribut de dos estats feudataris de Satlasna i Bhalusna (tant aquests com els feudataris estaven dins la thana o divisió de Gadhwara o Gadwhara. A més tenia el control de 24 pobles matadari sense sobirà amb 72 llogarets, incloent-hi Barmuada. La superfície era de 249 km² i la població de 28.459 habitants. Els seus ingressos eren de 46.733 rúpies i pagava un tribut al Gaikwar de Baroda de 29.564 rúpies.

## Referències

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Brad Adamonis

Bradley Fred Adamonis (Providence, 16 de gener de 1973) és un golfista professional estatunidenc que actualment juga en el PGA Tour.

## Enllaços externs

* Perfil en el lloc oficial del PGA Tour Arxivat 2010-05-02 a Wayback Machine. (anglès)
# Puig d'Àliga

El Puig d'Àliga és una muntanya de 287 metres que es troba al municipi de Castellet i la Gornal, a la comarca de l'Alt Penedès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya