OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Alfred del Regne Unit (príncep hereu de Saxònia-Coburg Gotha)

Alfred del Regne Unit, príncep hereu de Saxònia-Coburg Gotha (Londres 1874 - Merano Itàlia 1899). Nascut al Palau de Buckingham era fill dels llavors ducs d'Edimburg i després ducs de Saxònia-Coburg Gotha, Alfred del Regne Unit i Maria de Rússia. Era, per tant, net de la reina Victòria I del Regne Unit per part de pare, i del tsar Alexandre II de Rússia per part de mare. Per naixement fou considerat príncep del Regne Unit amb grau d'altesa reial, a la vegada que era hereu del seu pare al ducat d'Edimburg.
Al llarg de la seva infància visqué a Malta i a Londres, concretament a Clarence House. L'any 1893 es traslladà amb la seva família a viure a Coburg al castell de Rosenau, ja que el seu pare havia heretat el petit ducat centreeuropeu de Saxònia-Coburg-Gotha del seu oncle el duc Ernest II de Saxònia-Coburg Gotha.
L'any 1899 realitzà un intent de suïcidi en veure's involucrat en un escàndol amb una seva amant que va resultar casada. L'intent de suïcidi es realitza durant les celebracions pel vint-i-cinc aniversari de noces dels seus pares i fou un intent fallit tot essent enviat a la ciutat tirolesa de Merano per tal de reposar. Sis setmanes després moria i fou enterrat a Gotha al cementiri de Friedenstain.
Desgut a la seva mort el ducat d'Edimburg retornà a la Corona després de la mort del seu pare l'any 1900 i el ducat alemany passà al seu cosí el príncep Carles Eduard del Regne Unit, duc de Saxònia-Coburg Gotha.
# Alaior Esportiu

Alaior Esportiu va néixer d'una proposta particular de Paco Perea Villalonga, Coordinador Municipal de l'Àrea esportiva d'Alaior, el qual va comptar amb la col·laboració de 6 persones més del poble d'Alaior (Menorca), d'uns 8.000 habitants: Pau Sintes (publicista), Tomàs Mercadal (comptable), Josep Teixidor (fotògraf), Juan Pons (impressor), Nicolás Andreu (cronista esportiu) i Marse Vinent (forner), els quals van coincidir en participar en difondre les activitats esportives de la població menorquina, davant la falta de la mateixa en l'àmbit insular (diaris, emissores de radio i TV).

## Història

El nom de la publicació var ser el bàsic dels dos àmbits de la difusió: Alaior, nom de la població la qual era l'objectiu de la difusió, i Esportiu, com l'àmbit del contingut de les activitats.
L'inici es var produir l'any 1988, que coincidia amb el segon any de la creació al poble d'Alaior del Servei Municipal d'esports i del Poliesportiu Municipal d'Alaior, el qual va motivar una gran pluja de noves activitats esportives al poble.

## Format

L'edició var ser inicialment en format revista, de periodicitat setmanal, amb 8 pàgines el primer any, el segon any es var ampliar a 12 pàgines i, posteriorment, es va arribar a les 16 pàgines. L'any 2004 es va canviar de periodicitat, passant a ser quinzenal. Se van editar uns 500 exemplars de cada número, mentre que els extraordinaris tenien entre 24 i 32 pàgines i se n'editaven uns 700 exemplars. Les edicions inicialment van ser a una sola tinta, sent els nombres especials amb portada i contraportada a color i la resta a una sola tinta.
La publicació es va mantenir durant vint anys, (1988 a 2007), essent el gran referent esportiu de la població d'Alaior i una admiració insular, ja que era l'única publicació d'àmbit esportiu que s'editava. Durant aquest temps es van editar 847 números que van suposar 10.462 pàgines; cada any les revistes s'enquadernaven en toms.
Actualment és en format digital, des de l'estiu de 2007.

## Associació de la Premsa Local de Menorca

Alaior Esportiu va participar en la fundació de l'Associació de la Premsa Local de Menorca, de la qual es manté afiliada com a mitjà digital.

## Enllaços externs

* Web oficial
* Alguns numeros digitalitzats
* Alaior Esportiu: 20 anys de la història esportiva local PDF (castellà)
# Montsec de Béixec

El Montsec de Béixec és una serra situada al municipi de Montellà i Martinet, a la comarca del Baixa Cerdanya, amb una elevació màxima de 1.433 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Kinmen Kaoliang

Kinmen Kaoliang Liquor Inc., (xinès simplificat: 金门酒厂, pinyin: Jīnmén jiǔ chǎng), també coneguda com a Kinmen Distillery, KKL, és una destil·leria del comtat de Kinmen, Taiwan, propietat del govern del comtat de Kinmen. La destil·leria és coneguda pel licor Kinmen Kaoliang, i proporciona bons ingressos fiscals per al govern local. L'empresa també va dirigir un equip de bàsquet, el Kinmen Kaoliang Liquor Basketball, a la Super Basketball League de la República de la Xina.

## Història

Yeh Hua-cheng va obrir la destil·leria el 1950, amb l'objectiu de fabricar Kaoliang a Kinmen. L'any següent, 1951, el comandant Hu Lien a càrrec del comandament de defensa de Kinmen va tastar el Kaoliang de Yeh i li va agradar. En aquell moment, Hu va haver de resoldre el problema financer de les seues forces, per tant això li va donar la idea d'obrir una destil·leria per al Comandament de Defensa. Hu inicialment volia contractar a Yeh per produir el Kaoliang, però va ser rebutjat perquè Yeh pensava que no podia produir tanta quantitat de licor. Llavors, Hu va decidir convidar Yeh a convertir-se en tècnic de la seua destil·leria, però va ser sense èxit.
El 3 de setembre de 1952, Hu va decidir utilitzar la seua autoritat i va nomenar forçosament Yeh com a gerent de la secció tècnica de la destil·leria del comandament, la destil·leria afiliada de la divisió de control econòmic de Kinmen, alhora que va confiscar la destil·leria de Yeh i la va utilitzar com a base per a la seua destil·leria afiliada al govern. Hu també va construir una nova fàbrica per a la destil·leria.
El 1954, es va completar la construcció de la nova fàbrica i es va anomenar "Destil·leria del riu Jiulong". El 1956, amb el trasllat del govern provincial de Fuchien a Taiwan, la destil·leria va passar a anomenar-se Kinmen Distillery. El 16 de febrer de 1998, es va fundar una empresa de propietat governamental i la destil·leria Kinmen ja no va ser gestionada directament pel govern local.

## Referències

* ↑ 金門縣志：96年續修. 7. Kinmen County Government, 2009, p. 78. ISBN 9789860205794.
* ↑ «History - History - About KKL - KINMEN KAOLIANG LIQUOR INC.». Kinmen Kaoliang Liquor Inc.. Arxivat de l'original el 2019-03-06. [Consulta: 4 març 2019].
* ↑ 金門縣志：96年續修. 7. Kinmen County Government, 2009, p. 60. ISBN 9789860205794.
# Marià Fuster i Fuster

Marià Fuster i Fuster (Palma, 1862 - Barcelona, 6 de febrer de 1929)fou un advocat, polític i pintor barceloní d'origen mallorquí.

## Biografia

Era fill de l'empresari mallorquí Rafael Ignasi Fuster Forteza, membre del consell d'administració del Banc de Crèdit Balear condecorat amb la Gran Creu d'Isabel la Catòlica, i que en 1876 fou processat per l'incendi d'un edifici a Pamplona.
Com a artista fundà el Centre d'Aquarel·listes i el 1882 el Reial Cercle Artístic de Barcelona, del que en fou president en 1908, 1919 i 1923. Casat amb Consol Fabra i Puig, filla del marquès d'Alella Camil Fabra i Fontanills, adquiriren la propietat de l'antiga fàbrica de xocolata Juncosa del passeig de Gràcia, i encarregaren a Lluís Domènech i Muntaner la construcció de la Casa Fuster en el solar. Amb Josep Bosch va fundar la Societat de Vins i Derivats de Badalona.
Membre del Partit Liberal Fusionista, fou regidor de l'ajuntament de Barcelona pel districte 7 en 1882 i 1887. Va col·laborar amb l'alcalde Francesc de Paula Rius i Taulet en l'Exposició Universal de Barcelona de 1888, mercè la qual va rebre diverses condecoracions.

## Obres

* La acuarela y sus aplicaciones (1893)

## Referències

* ↑ «esquela». La Vanguardia, 07-02-1929, pàg. 2.
* ↑ «La familia Fuster». Arxivat de l'original el 2015-02-17. [Consulta: 17 febrer 2015].
* ↑ Julià Cèlia Canyelles. Els governs de la ciutat de Barcelona (1875-1930). Ajuntament de Barcelona, 2013, p.164. ISBN 978-84-9850-461-3.
* ↑ Fitxa al Catàleg Arxivat 2015-02-17 a Wayback Machine. de la Biblioteca de Catalunya
# Serra de les Medes

La Serra de les Medes és una serra situada al municipi de les Planes d'Hostoles a la comarca de la Garrotxa, amb una elevació màxima de 887 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Sutalia

Sutalia o Suthalia fou un estat tributari protegit, un thakurat garantit pels britànics, sota un giràsia (cap) supervisat pel superintendent polític de l'agència de Bhopal. Pagava un tribut de 340 lliures al raja de Rajgarh dins de l'estat del qual el giràsia governava 12 pobles. Els ingressos s'estimaven en 2200 lliures.
La població el 1881 eren 5.108 habitants, dels quals 4.661 eren hindús.

## Referències

Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
# Alfredo Baldomir Ferrari

Alfredo Baldomir Ferrari (Paysandú, 27 d'agost de 1884 - Montevideo, 24 de febrer de 1948) fou un militar, arquitecte i polític uruguaià. Va ser president constitucional entre 1938 i 1943. Autor del "cop" denominat "bo", que va restablir els drets constitucionals suprimits durant la reforma de 1934 per la dictadura de Gabriel Terra iniciada el 1933. Baldomir havia contribuït de forma fonamental al cop d'Estat terrista com a cap de Policia de Montevideo. Durant aquell període també va ocupar el Ministeri de Defensa. Home polifacètic, va iniciar la seva trajectòria militar com a alferes el 1905 i va ser ascendit a general el 1935. Des dels 27 anys va alternar la professió de les armes i la vida pública amb la seva condició d'arquitecte.

## Vegeu també

* Eleccions generals de l'Uruguai de 1938

## Enllaços externs

* Presidència de l'Uruguai Arxivat 2011-02-24 a Wayback Machine. (castellà)
# Max Fleissig

Miksa (Max) Fleissig (nascut el 10 de novembre de 1845, a Csenger – data de la mort desconeguda, però no anterior a 1913), fou un jugador d'escacs jueu hongarès, nascut en territori del llavors Regne d'Hongria, dins l'Imperi Austríac. Era el germà gran de Bernhard Fleissig.

## Resultats destacats en competició

Tot i que no va ser un dels principals jugadors de la seva època, el Dr. Maximilian Fleissig va participar en alguns torneigs importants. Va empatar als llocs 7è-8è al Torneig Internacional de Viena 1873 (els campions foren Wilhelm Steinitz i Joseph Henry Blackburne), jugà (puntuant 5½/12) a Viena 1875 (el campió fou Philipp Meitner), i empatà als llocs 4t-7è a Viena 1882 (el campió fou Vincenz Hruby). El 1913, amb 68 anys, va ser capaç de guanyar el vigent campió del món Emanuel Lasker en una exhibició de simultànies que aquest darrer feu a Alemanya.

## Contribucions a la teoria dels escacs

El seu nom és vinculat al gambit Fleissig dins la siciliana (1.e4 c5 2.d4 cxd4 3.c3).

## Referències

* ↑ Nota biogràfica a Chessgames.com (anglès)
* ↑ Schulz, André. «150 years ago: The Vienna Chess Tournament 1873». Chessbase. [Consulta: 23 desembre 2024].
* ↑ «Torneig de Viena de 1873» (en italià). xoomer.alice.it. Arxivat de l'original el 2008-03-29. [Consulta: 8 setembre 2011].
* ↑ «Torneigs d'escacs fins al 1880» (en italià). xoomer.alice.it. Arxivat de l'original el 2008-12-16. [Consulta: 8 setembre 2011].
* ↑ «Fitxa de Max Fleissig» (en anglès). Edo Historical Chess Ratings. [Consulta: 8 setembre 2011].
* ↑ «Name Index to Jeremy Gaige's Chess Tournament Crosstables, An Electronic Edition» (en anglès). Anders Thulin, Malmö, 01-09-2004. [Consulta: 22 març 2010].
* ↑ Partida M.Fleissig - Em.Lasker, Alemanya (sim.) 1913
* ↑ gambit Flessing dins la llista de noms de variants d'escacs
* ↑ «gambit Flessing a chessworld.org». Arxivat de l'original el 2008-05-11. [Consulta: 15 febrer 2010].

## Enllaços externs

* Estimació Elo de Max Fleissig a «chessmetrics.com». [Consulta: 15 febrer 2010]. (anglès)
# Sieglinde Ahrens

Sieglinde Maria Ahrens (Berlín, 19 de febrer, 1936) és una organista i compositora alemanya.

## Estudis

Ahrens va completar els seus estudis a la Universitat de Ciències Aplicades de Berlín. Música amb Boris Blacher (composició) i el seu pare, el compositor i Organista de la catedral Joseph Ahrens (orgue, improvisació, Cant gregorià). Es va graduar el 1958 amb un diploma d'orgue amb distinció. Continuació d'estudis la va portar al Conservatori Nacional Superior de Música de París amb Darius Milhaud i Olivier Messiaen, on va rebre el "Premier Prix" en la classe Olivier Messiaen el 1959.
Del 1950 al 1956 va treballar, paral·lelament amb al seu pare, com a organista a l'església del Salvador de Berlín-Schmargendorf. El 1962 va ser admesa com Professora d'orgue a la Universitat de Ciències Aplicades Folkwang d'Essen; El 1970 va ser nomenada professora d'orgue a la mateixa universitat. El 1964 va rebre el Premi d'Avanç de l'Estat de Rin del Nord-Westfàlia per Música.
Sieglinde Ahrens es va fer coneguda per les seves activitats de concert al país i a l'estranger, així com per enregistraments de ràdio i CD, incloent els primers enregistraments de les obres per a orgue de Joseph Ahrens i Petr Eben.
És autora d'un llibre sobre música d'orgue de Messiaen Das Orgelwerk Messiaens, Gilles u. Francke (1968), ASIN: B0007JD6XM.

## Obres

* Sonate für Violine und Orgel, 1957
* Fantasie für Orgel, 1958
* Suite für Orgel, 1959
* Drei Gesänge für Bass solo und Orgel, 1963

## Documents sonors

* Petr Eben: Sunday music, Multisonic 1992
* Petr Eben: Laudes, Multisonic 1992
* Joseph Ahrens: L'Any Sant, Christophorus 1993
* Joseph Ahrens: Sonata per a viola i orgue, Christophorus 1993

## Referències

* 1 2 Sadie, Julie Anne; Samuel, Rhian (1994). The Norton/Grove dictionary of women composers. W. W. Norton & Company. ISBN 9780393034875. Retrieved 4 October 2010.
* ↑ "Sieglinde Ahrens". Retrieved 11 October 2010.

## Bibliografia

* John Morgan, Roswitha Sperber: Ahrens, Sieglinde. In: Grove Music Online (Anglès; cal subscripció).

## Enllaços externs

* Obres de i sobre Sieglinde Ahrens al catàleg de la Biblioteca Nacional d'Alemanya
# Serra de Malforat

La Serra de Malforat és una serra situada al municipi de la Vall de Bianya a la comarca de la Garrotxa, amb una elevació màxima de 923 metres.
La Serra de la Cau és el seu contrafort oriental.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «Serra de Malforat». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Serra de Malforat». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Alfredo Espinosa Oribe

Alfredo Espinosa Oribe (Bilbao, 6 de setembre de 1903 - Vitòria, 26 de juny de 1937) fou un metge i polític basc.

## Biografia

Es llicencià en medicina per la Universitat de San Carlos de Madrid en 1926, participà en les lluites estudiantils contra la Dictadura de Primo de Rivera i en la fundació en 1929 del Partit Republicà Radical Socialista, i en proclamar-se la Segona República Espanyola tornà a Bilbao i va ser responsable de l'àrea de radiologia de l'Hospital Civil de Basurto.
A part de la seva labor professional, Espinosa va ser molt actiu en els cercles republicans de la política biscaïna. Escollit regidor de l'ajuntament de Bilbao el 12 d'abril de 1931 en les llistes de la Conjunció Republicano-Socialista. Amb l'adveniment de la República va ser nomenat membre de la comissió gestora de la Diputació de Biscaia. Més tard va ser Governador Civil de Burgos i de Logronyo. Amb la constitució d'Unió Republicana, en 1934, Espinosa va ser escollit el seu president en Biscaia. En esclatar la Guerra Civil, va ser nomenat comissari de Comunicacions en la Junta de Defensa de Biscaia creada a l'agost de 1936. Després de l'aprovació de l'Estatut d'Autonomia, Espinosa es va integrar al govern presidit per José Antonio Aguirre, com a conseller de Sanitat.
Durant el breu període del seu mandat (octubre de 1936 - juny de 1937) i malgrat el cada vegada més reduït territori sobre el que exercia la seva administració el Govern d'Euzkadi, va consagrar els seus esforços a millorar les condicions de la població que sofria la guerra. Es va fer càrrec de la Creu Roja al País Basc, va promoure la higiene rural i va organitzar l'assistència social a refugiats i fills de milicians morts, mitjançant la creació de fundacions benèfiques. Va promoure també la creació de la facultat de Medicina en la Universitat Basca, creada pel Govern Basc, a l'Hospital de Basurto. També es va significar en la prevenció de la repressió arbitrària.
Al juny de 1937, viatjava amb avió des de Tolosa de Llenguadoc cap a Santander, on s'havien retirat les restes de l'Exèrcit Basc, però l'aparell va aterrar a la platja de Zarautz, per traïció del seu pilot. Les autoritats franquistes el van detenir i van traslladar a la presó de Vitòria. Allí va ser jutjat sumàriament i condemnat a mort per "adhesió a la rebel·lió", sent executat el 24 de juny de 1937, l'endemà passat de ser detingut.

## Enllaços externs

* Article sobre Alfredo Espinosa a l'Enciclopedia General Ilustrada del País Vasco "Auñamendi"
* Ressenya biogràfica dels membres del primer Govern Basc Arxivat 2007-11-22 a Wayback Machine.
* Carta enviada per Alfredo Espinosa al lehendakari Aguirre abans de ser afusellat pels franquistes
# Garrigoles

Garrigoles és un municipi de la comarca del Baix Empordà. Limita al nord amb Ventalló i Viladamat (municipis altempordanesos), a l'est amb la Tallada d'Empordà, al sud-est amb Verges, al sud amb Jafre i a l'oest amb Vilopriu. El municipi inclou els pobles de les Olives, cap municipal, i Garrigoles.
El terme de Garrigoles s'estén per terrenys que van ser ocupats per la vinya abans de la plaga de la fil·loxera. Entre els conreus, sempre de secà, hi ha un predomini dels cereals, encara que també hi fa farratge i blat de moro. Encara queden olivars, en regressió, i alguna vinya. La cria de bestiar oví, porcí i boví és una activitat important per a l'economia local.
El poble de les Olives, on hi ha els serveis municipals, és situat a gairebé un quilòmetre a ponent de Garrigoles. El nucli, d'una cinquantena d'edificis, és format per carrers llargs i estrets, centrats per una plaça rectangular. En general les cases (ss. XVIII i XIX) són modestes, però destaca Can Ros (s. XVIII), situada a un extrem del poble.
L'església de Sant Vicenç de les Olives, de dimensions reduïdes, és d'estil romànic tardà de tipus cistercenc. Consisteix en una planta rectangular, una nau amb capçalera carrada, sense absis destacat, coberta amb volta apuntada.
Les festes de les Olives se celebren conjuntament amb Garrigoles. La festa major d'estiu se celebra el darrer cap de setmana d'agost, mentre que les festes d'hivern són el dissabte més proper a Sant Sadurní, el 29 de novembre, i per Sant Vicenç, el 22 de gener.

## Geografia

* Llista de topònims de Garrigoles (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).
| Entitat de població | Habitants (2023) |
| les Olives | 146 |
| Garrigoles | 44 |
(Font: Idescat)

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1497 | 1515 | 1553 | 1787 | 1887 | 1900 | 1920 | 1950 | 1970 | 2010 | 2023 |
| 15 | 10 | 12 | 169 | 377 | 257 | 283 | 308 | 202 | 157 | 190 |

## Llocs d'interès
### Església de Sant Sadurní de Garrigoles

Temple romànic dels segles XII – XIII, d'una nau amb absis semicircular, més baix que la nau.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Catalana, SAU. [Consulta: 10 de març de 2011]
* ↑ «Web oficial de l'Ajuntament de Garrigoles». [Consulta: 12 agost 2020].

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial de l'Ajuntament
* Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
# Menilita

La menilita és una varietat d'òpal de color marró a grisenc. S'anomena d'aquesta manera perquè es va descriure per primera vegada a Ménilmontant (París), on es produeix com a concrecions dins de l'esquist de menilita bituminosa de l'Oligocè primerenc.
També conegut com òpal menilitic, ofereix un aspecte extern de color blanc, format per un nucli recobert per diatomita. La diatomita, també anomenada terra de diatomees, és una roca sedimentària formada per l'acumulació de microfòssils de diatomees.

## Descripció

Aquest tipus d'òpals adopten un aspecte arrodonit amb corbes suaus. Es van formar en zones lacustres durant el Miocè superior. La mida habitual és d'entre tres i cinc centímetres, encara que poden ser més grans i assolir els 8 centímetres o més. La forma d'aquestes concrecions pot recordar una figura humana i popularment han rebut noms com "ídols" o "ninots". S'han trobat en assentaments humans de l'Edat del Bronze localitzats al sud-est de la península ibèrica, encara que no es coneix del cert si tenien una funció utilitària o màgica.
A més a més de França, dins d'Europa només ha estat descrita a Polònia i Espanya. Als territoris de parla catalana se'n pot trobar al Camp dels Ninots de Caldes de Malavella, a la comarca de la Selva (Catalunya). També ha estat trobada al Marroc, Algèria i el Japó.

## Referències

* 1 2 «Menilite» (en anglès). mindat..org, 2023. [Consulta: 9 octubre 2023].
* ↑ «menilita». Diccionari General DCT, IEC, 2023. [Consulta: 9 octubre 2023].
* ↑ Molina, M.A.; Molina García, J.. «Ídolos naturales de piedra en el Bronze del sureste peninsular» (en castellà). studylib.es, 1977.
* ↑ Mollfulleda Borrell, Joaquim. Minerales: descripción y clasificación. Omega, 1996. ISBN 842820974X [Consulta: 9 octubre 2023].
# Vilho Vauhkonen

Vilho Vauhkonen (Pieksämäki, 6 de febrer de 1877 - Hèlsinki, 1 de febrer de 1957) va ser un tirador finlandès que va competir durant la dècada de 1910.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, on va disputar dues proves del programa de tir. Fou cinquè en la prova de rifle lliure per equips i 41è en la de rifle lliure, 300 metres tres posicions.
El 1920, una vegada finalitzada la Primera Guerra Mundial, va disputar vuit proves del programa de tir als Jocs d'Anvers. Va guanyar la medalla de bronze en les proves de rifle militar 300 metres, bocaterrosa per equips i tir al cérvol, doble tret per equips. En les altres proves destaquen dues quartes posicions en rifle militar, 300 metres drets i rifle militar, 300 metres drets per equips.

## Referències

* 1 2 «Vilho Vauhkonen Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d’abril 2020. [Consulta: 13 setembre 2018].
# Serra de Vivers

La Serra de Vivers és una serra situada al municipi de la Vall de Bianya a la comarca de la Garrotxa, amb una elevació màxima de 1.038 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya