OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Numen Mestre i Ferrando

Numen Mestre i Ferrando (Pratdip, Baix Camp, 1923 - Camp de la Bota, 17 de febrer de 1949) fou un militant del Partit Socialista Unificat de Catalunya (PSUC), fill de Miquel Mestre Avinyó i Virtuts Ferrando.
Pel novembre de 1935 va ingressar a les JSUC de Torredembarra, i el 1936 s'establí a Cornellà de Llobregat amb els seus pares, on arribà a ser secretari de les JSUC i el seu representant al comitè local del Front Popular. El 1937 ingressà al PSUC i l'estiu de 1938, amb només quinze anys, marxà voluntari a la batalla de l'Ebre, on arribà a ser comissari de guerra de la 84a Brigada Mixta.
En acabar la guerra civil espanyola marxà a França, on va lluitar al costat de la Resistència Francesa contra els nazis i assolí el grau de tinent de les Forces Franceses de l'Interior. L'estiu de 1944 va formar part de l'intent d'Invasió de la Vall d'Aran. El setembre de 1945 travessà els Pirineus i s'integrà en l'Agrupació Guerrillera de Catalunya del PSUC.
Fou detingut l'abril de 1947 i acusat de participar el 29 de novembre de 1946 de posar bombes a les seus dels diaris Solidaridad Nacional (òrgan de FET-JONS) i La Prensa, que provocà un mort i tres ferits.
Fou jutjat en consell de guerra a Barcelona el 13 i 14 d'octubre de 1948 i condemnat a mort juntament amb Santos Gomez Nebot, Carlos Martinez, Esteve Arias Gazquez i Bernat Cregut Beltran. Fou afusellat al Camp de la Bota de Barcelona el 17 de febrer de 1949 amb els també militants del PSUC Joaquim Puig i Pidemunt, Angel Carrero Sancho i Pere Valverde Fuentes. Els altres condemnats amb ell els fou commutada la pena per 30 anys de presó.
Té una plaça dedicada a Barcelona.

## Referències

* ↑ Numen Mestre, extret de Numen Mestre Ferrando (1923-1949), Peatones de la Historia del Baix Llobregat (Testimonios y biografías), Associació per a la Memòria Històrica i Democràtica del Baix Llobregat, 2006, pàg. 215-222
* ↑ Numen Mestre a Losdelasierra.info

## Bibliografia

* Jordi SUÑÉ, “Numen Mestre Ferrando (1923-1949)”, Peatones de la Historia del Baix Llobregat (Testimonios y biografías), Associació per a la Memòria Històrica i Democràtica del Baix Llobregat, 2006, pàg. 215-222. Consultable a internet: http://www.memoria-antifranquista.com/bios/numenmestre.htm Arxivat 2010-02-14 a Wayback Machine.
# False Bay, Austràlia Meridional

La False Bay és una badia orientada cap al sud-sud-est a la regió superior del golf de Spencer de l'Austràlia Meridional. Té una amplària d'uns 11-quilometre (6.8 mi) S'estén des de l'acer de Whyalla a l'extrem sud fins a Black Point a l'extrem oriental. Compta amb salines de marea, sorra i salar molt amples i de baix desnivell de fins a 7 quilometres (4.3 mi) ample. Cinc platges de molt baix consum i poc visitades són accessibles al públic. Les dues platges límit són accessibles per vehicles des de la carretera de Port Bonython, mentre que les tres centrals estan envoltades de salines i rierols de marea. Les platges de False Bay no estan patrullades, però es troben entre les menys perilloses de l'estat.

## Ubicació i característiques

False Bay és un lloc preferit dels surfistes per practicar windsurf, i és descrit pels membres del club local com un gran refugi de salt a terra. Les onades són constantment més grans que les que es produeixen a les aigües costaneres d'Adelaida i els vents sovint són forts i els hiverns del nord ofereixen condicions privilegiades. Es navega millor a False Bay des de l'extrem oriental.
Hi ha una prohibició total de capturar cefalòpodes (sèpies, calamars i pops) a les aigües de False Bay. La prohibició es va crear per protegir l'agregació de reproducció anual de Sepia apama que es troba a la zona i als esculls rocosos adjacents a Whyalla i cap a Point Lowly.

## Referències

* ↑ Beachsafe.org.au > False Bay.
* ↑ Brokken, E. & Hoffmann, D. South Australian Beaches: West Coast & Spencer Gulf Australian Windsurfing, Australia.
* ↑ PIRSA Fisheries > Fishing Closures Arxivat 2015-02-21 a Wayback Machine., PIRSA, Government of South Australia.
# Hvalbakur

Hvalbakur, és un escull d'Islàndia situat a l'oceà Atlàntic, davant de la costa d'Austurland i que constitueix el punt més oriental del país. El seu nom és un topònim islandès que traduït literalment significa "l'esquena de la balena".

## Geografia

Situat a 35 quilòmetres a l'est de l'illa principal del país, Hvalbakur és un escull amb uns 200 metres de llargada per 100 metres d'amplada i amb una superfície d'una hectàrea. El seu punt més alt es troba a 5 metres per sobre el nivell del mar.

## Història

La primera menció d'Hvalbakur data de 1617 en un mapa del navegant i cartògraf holandès Joris Carolus que la va anomenar "Illa d'Opdams". A causa d'un error va registrar l'illa a una suposada latitud de 66° nord enfront els 64° nord de latitud on es troba en realitat. Per aquest motiu es va creure que l'escull era una illa fantasma fins que va ser redescoberta mig segle després i rebatejada com "Enchuysen".

## Referències

* ↑ Hermannsson, Halldór. Islandica. An annual relating to Iceland and the fiske icelandic collection (en anglès). 15. Cornell University Library, 1922, p. 33.
# Diego Vega Vidal

Diego Vega Vidal (Lima, ...) és un guionista i director de cinema peruà. Es va llicenciar en Ciències Econòmiques a Madrid i es va llicenciar en guió de cinema i televisió a l'Escola Internacional de Cinema i Televisió de San Antonio de los Baños de Cuba. Va debutar amb el seu germà Daniel l'any 2008 amb el curtmetratge Interior bajo izquierda. El 2010, de nou amb el seu germà, va escriure, produir i dirigir Octubre, el seu primer llargmetratge, que va guanyar el Premi Especial del Jurat “Un Certain Regard” al 63è Festival Internacional de Cinema de Canes.

## Filmografia

* Interior bajo izquierda (2008) curtmetratge
* Octubre (2010)
* El mudo (2013)
* El aula vacía (2015) documental
* El Chapo (2017) sèrie de televisió

## Referències

* ↑ Diego Vega Vidal a retinalatina.org
* ↑ Hare, Breeanna «Cannes 101: A film festival field guide». Turner Broadcasting System, Inc, 11-05-2010. Arxivat de l'original el 2011-02-02 [Consulta: 11 maig 2010].
# Lo Fraisse

Lo Fraisse (en francès Le Fraysse) és un municipi francès situat al departament del Tarn i a la regió d'Occitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 615 | 542 | 449 | 417 | 393 | 372 | 391 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1994- | Jean-Louis Puech | |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Hymenophyllum

Hymenophyllum és un gènere de falgueres de la família Hymenophyllaceae, plantes vasculars amb cicle de vida haplodiplont on l'alternança de generacions és ben manifesta, amb esporòfit i gametòfit multicelul·lars i independents.

## Taxonomia

* Hymenophyllum alveolatum C.Chr.
* Hymenophyllum asplenoides (Sw.)
* Hymenophyllum axillare Sw.
* Hymenophyllum australe Willd
* Hymenophyllum barbatum
* Hymenophyllum brachypus Sodiro
* Hymenophyllum brevifrons Kunze
* Hymenophyllum contractile Sodiro
* Hymenophyllum cristatum Hook. & Grev.
* Hymenophyllum cupressiforme Labill.
* Hymenophyllum decurrens (Jacq.) Sw.
* Hymenophyllum demissum
* Hymenophyllum falklandicum
* Hymenophyllum flabellatum Labill.
* Hymenophyllum fragile (Hedw.) Morton
* Hymenophyllum fucoides (Sw.) Sw.
* Hymenophyllum helicoideum Sodiro
* Hymenophyllum hirsutum (L.) Sw.
* Hymenophyllum lanatum Fée
* Hymenophyllum lanceolatum Hook. & Arn.
* Hymenophyllum lineare (Sw.) Sw.
* Hymenophyllum macrothecum Fée
* Hymenophyllum megistocarpum (Copel.) C.V.Morton
* Hymenophyllum microcarpum Desv.
* Hymenophyllum moorei Baker
* Hymenophyllum nanum Sodiro
* Hymenophyllum obtusum Hook. & Arn.
* Hymenophyllum paucicarpumJenman
* Hymenophyllum polyanthos (Sw.) Sw.
* Hymenophyllum recurvum Gaudich.
* Hymenophyllum refrondescens Sodiro
* Hymenophyllum sieberi (C. Presl) Bosch
* Hymenophyllum sodiroi, C.Chr. C.Chr.
* Hymenophyllum tayloriae Farrar & Raine
* Hymenophyllum tegularis(Desv.) Proctor & Lourteig
* Hymenophyllum tenerum, Bosch
* Hymenophyllum trifidum, Hook. & Grev.
* Hymenophyllum tunbrigense (L.) Sm.
* Hymenophyllum undulatum (Sw.) Sw.
* Hymenophyllom wilsonii Hook.
* Hymenophyllum wrightii Bosch
# L'ombra dels culpables

L'ombra dels culpables (títol original: Gang Related) és una pel·lícula estatunidenca de Jim Kouf estrenada l'any 1997. Ha estat doblada al català.

## Argument

DiVinci i Rodriguez són dos polis que arrodoneixen el seu sou amb el tràfic de droga. Però un dia, un "client" arriba al lloc de cita i compra droga. DiVinci l'abat alguns minuts més tard mentre conduïa el seu cotxe. Però l'endemà, els dos polis s'assabenten que la seva víctima era un agent de la DEA. Els encarreguen investigar un homicidi que han comès i decideixen trobar un culpable. El "sospitós" ideal és un vagabund que viu al carrer a prop de la casa d'una antiga striptease, Cynthia, que és també l'amant de Vinci i que era allà en el moment de la transacció de la venda de la droga entre DiVinci i el "client". DiVinci amaga l'arma presa amb la convicció que ha estat utilitzada per l'homicidi i fa tot el possible per incriminar el sense sostre.

## Repartiment

* James Belushi: Detectiu Frank DiVinci
* Tupac Shakur: Detectiu Rodriguez
* Lela Rochon: Cynthia
* Dennis Quaid: Joe Doe / William McCall
* James Earl Jones: Arthur Baylor
* David Paymer: Eliott Goof
* Gary Cole: Richard Simms
* Wendy Crewson: Helen Eden
* James Handy: el capità Henderson
* Brad Greenquist: Richard Stein
* Terrence "T.C" Carlson: Manny Landrew
* Robert Lasardo: Sarakasian
* Kool Moe Dee: Lionel Hudd
* Victor Love: Hooper
* Perry Anzilotti: Vic

## Al voltant de la pel·lícula

* El film va sortir un any després de la mort de Tupac Shakur.
* El film va aconseguir 5,9 milions de dòlars de recaptacions als Estats Units.
* La paraula fuck i els seus sinònims són pronunciades més de 165 vegades.

## Referències

* ↑ «L'ombra dels culpables». esadir.cat.
* ↑ «Gang Related». The New York Times.
# Albert II de Gorízia-Tirol

    No s'ha de confondre amb el duc Albert II de Tirol, que va regnar dos segles abans (vers el 1100)
Albert II de Gorízia-Tirol (a vegades VI de Tirol) fou fill de Meinard II de Gorízia-Tirol destinat a governar a la mort del pare (que es va produir el 1295) juntament amb els seus germans Lluís (I) de Tirol o de Gorízia-Tirol, Caríntia i Carniola, Otó I de Tirol i III de Caríntia i Carniola i Enric II de Tirol, VIII de Caríntia i III de Carniola. El seu pare li va confiar algunes tasques, sempre com a vogt.
Es va casar després del 1282 amb Agnes de Hohenberg, filla d'Albert II de Hohenberg-Rottenburg. Va premorir al seu pare en ena data entre el 14 i el 30 d'abril de 1292 Els seus germans Otó i Enric van continuar governant junts.
# Waterpolo als Jocs Olímpics d'estiu de 1912

Als Jocs Olímpics de 1912 celebrats a la ciutat d'Estocolm es disputà un torneig de waterpolo, únicament en categoria masculina, entre el 7 i el 16 de juliol.

## Nacions participants

En la competició de waterpolo participaren 45 jugadors de 6 nacions diferents.
* Àustria (7)
* Bèlgica (9)
* França (8)
* Regne Unit (7)
* Hongria (7)
* Suècia (7)

## Resum de medalles

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Waterpolo masculí | Regne Unit Charles Sydney Smith George Cornet George Wilkinson Charles Bugbee Arthur Edwin Hill Paul Radmilovic Isaac Bentham | Suècia Torsten Kumfeldt Harald Julin Max Gumpel Robert Andersson Pontus Hanson Vilhelm Andersson Erik Bergqvist | Bèlgica Albert Durant Herman Donners Victor Boin Herman Meyboom Joseph Pletinckx Oscar Grégoire Félicien Courbet Jean Hoffman Pierre Nijs |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Regne Unit | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 2 | Suècia | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 3 | Bèlgica | 0 | 0 | 1 | 1 |

## Resultats
### Medalla d'or
#### Primera ronda

| 7 de juliol | Regne Unit | 7‐5 | Bèlgica |
| 7 de juliol | Hill (2), Wilkinson (2), Radmilovic (2), Bentham | Gols | Grégoire (2), Meyboom (2), Nijs |
| 8 de juliol | Suècia | 7‐2 | França |
| 8 de juliol | R. Andersson (3), Bergqvist (3), ? | Gols | Decoin, Provost |
| 9 de juliol | Àustria | 5‐4 | Hongria |
| 9 de juliol | Scheff, ? | Gols | Fazekas, Hégner, Rémi, ? |

#### Segona ronda

| 11 de juliol | Regne Unit | 6‐3 | Suècia |
| 11 de juliol | Wilkinson (3), Hill, Radmilovic, Bentham | Gols | R. Andersson (2), V. Andersson |

#### Partit per la medalla d'or

| 13 de juliol | Regne Unit | 8‐0 | Àustria |
| 13 de juliol | ? | Gols | ? |

### Medalla de plata i bronze
#### Primera ronda

| 10 de juliol | Bèlgica | 8‐0 | Hongria |
| 10 de juliol | ? | Gols | Fazekas (3), Rémi, ? |
| 11 de juliol | Bèlgica | 4‐1 | França |
| 11 de juliol | ? | Gols | ? |

#### Segona ronda

| 14 de juliol | Suècia | 8‐1 | Àustria |
| 14 de juliol | R. Andersson (3), Bergqvist (3), V. Andersson (2) | Gols | Scheff |
| 11 de juliol | Bèlgica | 5‐4 | Àustria |
| 11 de juliol | ? | Gols | Scheff, ? |

#### Partit per la medalla de plata

| 11 de juliol | Suècia | 4‐2 | Bèlgica |
| 11 de juliol | Bergqvist (2), V. Andersson, R. Andersson | Gols | ? |

## Classificacions finals

| Place | Nation |
| 1 | Regne Unit |
| 2 | Suècia |
| 3 | Bèlgica |
| 4 | Àustria Rudolf Buchfelder Richard Manuel Walter Schachlitz Otto Scheff Josef Wagner Ernst Kovács Hermann Buchfelder |
| - | Hongria Sándor Ádám László Beleznai Tibor Fazekas Jenő Hégner Károly Rémi János Wenk Imre Zachár |
| - | FrançaGustave Prouvost Gaston Vanlaere Georges Rigal Paul Beulque Jean Thorailles Henri Decoin Paul Vasseur Jean Rodier |

## Bibliografia

* Bergvall, Erik (ed.) (1913). a Adams-Ray, Edward (trans.).: The Official Report of the Olympic Games of Stockholm 1912. Stockholm: Wahlström & Widstrand

## Enllaços externs

* (anglès) www.olympic.org - Cercador olímpic
* (anglès) Waterpolo - Estocolm 1912 Arxivat 2005-11-25 a Wayback Machine.
# L'humanoide perdut

L'humanoide perdut (títol original: Man to Man) és un llargmetratge dirigit per Régis Wargnier. Ha estat doblat al català.

## Argument

La pel·lícula comença el 6 de maig de 1872 i explica com el jove metge Jamie Dodd i l'aventurera Elena Van Donin Ende viatgen al cor de la inexplorada Àfrica Equatorial, en el límit entre les actuals Algèria i Costa d'Ivori, a la recerca dels orígens de la humanitat. Tornen a Edimburg amb dos pigmeus capturats, Toko i Likola, que són considerats com les baules perdudes entre l'home i el simi, i exposats posteriorment en el Zoo de Gal·les com a animals. Jamie s'embarcarà en una croada per defensar als pigmeus, proclamant-los éssers intel·ligents, sensibles i humans, amb la intenció de retornar-los a Àfrica i que tornin a ser lliures. El seu camí es veurà dificultat per l'Alexander qui diu que Jamie només està delirant i que els pigmeus realment no són humans. Quan les coses es posen pitjor Elena decideix posar-se del seu costat, més enllà que en cap moment digui obertament que està d'acord amb la idea de Jamie i decideix mostrar el seu suport i ajudar-lo perquè els altres puguin veure que Toko i Likola són tan humans com ells.

## Repartiment

* Joseph Fiennes: Jamie Dodd
* Kristin Scott Thomas: Elena Van Den Ende
* Iain Glen: Alexander Auchinleck
* Hugh Bonneville: Fraser McBride
* Lomama Boseki: Toko
* Cécile Bayiha: Likola
* Flora Montgomery: Abigail McBride

## Rebuda

* Premis 2005: Festival de Berlín: Secció oficial de llargmetratges
* Crítica: "Una història que explicada des de l'òptica dels pigmeus hagués pogut resultar enlluernador. (...) Joffé mostra el seu habitual academicisme formal carregat de tedi i una delirant falta de versemblança en les escenes de masses."

## Referències

* ↑ «ésAdir > Filmoteca: pel·lícules > L'humanoide perdut». [Consulta: 8 gener 2019].
* ↑ «Man to Man» (en anglès). Rotten Tomatoes.
* ↑ Ocaña, Javier «Man to Man». El País.
# Tennis als Jocs Olímpics d'estiu de 1912

Als Jocs Olímpics de 1912 celebrats a la ciutat d'Estocolm es realitzaren vuit proves de tennis, quatre en categoria masculina, dues en categoria femenina i dues en categoria mixta.
Igual que en l'edició de 1908 es realitzà una competició tennística indoor (interior) a més de la competició tradicional a l'aire lliure. La competició interior es desenvolupà al Royal Lawn Tennis Club entre el 5 i l'11 de maig, i la competició a l'aire lliure al Kamba Lawn Tennis Club entre el 28 de juny i el 5 de juliol.

## Nacions participants

Hi participaren 82 tennistes (69 homes i 13 dones) de 14 nacions diferents:
| Australàsia (1) (homes:1; dones:0) Àustria (3) (homes:3; dones:0) Bohèmia (8) (homes:8; dones:0) Dinamarca (10) (homes:9; dones:1) Estats Units (1) (homes:1; dones:0) França (6) (homes:5; dones:1) Hongria (6) (homes:6; dones:0) | Imperi Alemany (7) (homes:6; dones:1) Imperi Rus (2) (homes:2; dones:0) Noruega (7) (homes:6; dones:1) Països Baixos (1) (homes:1; dones:0) Regne Unit (11) (homes:8; dones:3) Sud-àfrica (3) (homes:3; dones:0) Suècia (16) (homes:10; dones:6) |

## Resum de medalles
### Categoria masculina

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Individual masculí detalls | Charles Winslow | Harold Kitson | Oscar Kreuzer |
| Individual masculí interior detalls | André Gobert | Charles Dixon | Anthony Wilding |
| Dobles masculins detalls | Sud-àfricaHarold Kitson Charles Winslow | Imperi AustríacFelix Pipes Arthur Zborzil | FrançaAlbert Canet Edouard Mény de Marangue |
| Dobles masculins interior detalls | FrançaMaurice Germot André Gobert | SuèciaCarl Kempe Gunnar Setterwall | Regne UnitAlfred Beamish Charles Dixon |

### Categoria femenina

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Individual femení detalls | Marguerite Broquedis | Dorothea Koring | Margarethe Bjurstedt |
| Individual femení interior detalls | Edith Hannam | Thora Castenschiold | Mabel Parton |

### Categoria mixta

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Dobles mixtos detalls | Imperi AlemanyDorothea Koring Heinrich Schomburgk | SuèciaSigrid Fick Gunnar Setterwall | FrançaMarguerite Broquedis Albert Canet |
| Dobles mixtos interior detalls | Regne UnitEdith Hannam Charles Dixon | Regne UnitHelen Aitchison Herbert Barrett | SuèciaSigrid Fick Gunnar Setterwall |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | França | 3 | 0 | 2 | 5 |
| 2 | Regne Unit | 2 | 2 | 2 | 6 |
| 3 | Sud-àfrica | 2 | 1 | 0 | 3 |
| 4 | Imperi Alemany | 1 | 1 | 1 | 3 |
| 5 | Suècia | 0 | 2 | 1 | 3 |
| 6 | Àustria | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 6 | Dinamarca | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 8 | Australàsia | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 8 | Noruega | 0 | 0 | 1 | 1 |
| Total | Total | 8 | 8 | 8 | 24 |

## Bibliografia

* Bergvall, Erik (ed.) (1913). a Adams-Ray, Edward (trans.).: The Official Report of the Olympic Games of Stockholm 1912. Stockholm: Wahlström & Widstrand

## Enllaços externs

* Cercador olímpic a Olympic.org (anglès)
# David Jou i Andreu

David Jou i Andreu (Sitges, 26 de setembre de 1924 - 13 de setembre de 2024) fou un capità de la marina mercant i historiador català.

## Biografia

Era fill de l'escultor noucentista Pere Jou i Francisco –autor dels capitells del Palau de Maricel–; marit de la bibliotecària d'origen cubà –però establerta a Sitges– Lolita Mirabent i Muntané, i pare del poeta i professor universitari David Jou i del notari Lluís Jou. La seva professió el va portar a viure fora durant molts anys de la seva vida. Jou va navegar gairebé un quart de segle fent les rutes del petroli i responsabilitzant-se de les instal·lacions marítimes de les refineries de Cartagena i Tarragona.
Com a historiador, va investigar la migració de sitgetans a Cuba, a Puerto Rico i a l'actual municipi d'Isla Cristina, la població andalusa coneguda antigament com La Figuerilla, que va acollir pescadors de Sitges i Mataró durant el segle xviii, i que ha estat objecte dels seus estudis de recerca.
Algunes de les darreres publicacions de David Jou han estat Memòria de navegacions. Records de Sitges i del mar, un llibre autobiogràfic, tot i que l'autor no se situa com a protagonista de la seva història personal, sinó com a relator de records del Sitges de preguerra i dels anys de navegació per totes les rutes del petroli, a l'Atlàntic, el Carib, el mar Roig i el Mediterrani.

## Reconeixements

* 2014 - Fill Predilecte de Sitges, per la qual cosa s'instal·là una placa de marbre amb el seu nom al Saló de Plens de l'Ajuntament, al costat d'altres noms referents de la història local.

## Publicacions

* Catalanes en Isla Cristina: aportación al estudio de la presencia de Sitges en la antigua Isla de la Higuerita (1995)
* Vint-i-cinc anys del Grup d'Estudis Sitgetans (2001)
* La Guerra civil de 1936-39 a Sitges: tres conferències amb Roland Sierra i Farreras, Robert Teixidó i Pascual (2001)
* Diari de guerra i postguerra, Sitges 1936-1942 (2002)
* Els sitgetans a Amèrica i Diccionari d'"Americanos": Aportació a l'estudi de la migració catalana a Amèrica 1778-1936 (2008)
* Memòria de navegacions: records de Sitges i del mar (2014)

## Referències

* 1 2 3 4 5 «David Jou i Andreu és Fill Predilecte de Sitges». Eix Diari, 22-08-2014 [Consulta: 30 juliol 2018].
* ↑ Lago, Montserrat «Perfil de Dama: Lolita Mirabent i Muntané». Diari de Vilanova, 21-05-2010, pàg. 35. Arxivat de l'original el 30 de juliol 2018 [Consulta: 30 juliol 2018].
* ↑ Martinez, Eugenio Ruiz. «El capitán David Jou i Andreu. Un postrer marino de leyenda (8). Lolita, un lujo indiano» (en castellà), 30-05-2023. [Consulta: 25 gener 2024].
* ↑ «El capità Jou, nou fill predilecte de Sitges. L'historiador local rep la més alta distinció concedida per la vila». L'Eco de Sitges, 10-04-2014. Arxivat de l'original el 30 de juliol 2018 [Consulta: 30 juliol 2018].
* ↑ «David Jou i Andreu, fill predilecte de Sitges». Ràdio Maricel de Sitges, 21-08-2014 [Consulta: 30 juliol 2018].
* ↑ «Jou i Andreu, David». Catàleg fons UAB. [Consulta: 30 juliol 2018].
* ↑ «David Jou i Andreu». Dialnet. [Consulta: 30 juliol 2018].
# Sven Hamrin

Sven Hamrin (Härnösand, 30 de març de 1941 - Härnösand, 25 de gener de 2018) va ser un ciclista suec que va córrer durant els anys 60 del segle xx.
El 1964 va prendre part en els Jocs Olímpics de Tòquio, en què guanyà una medalla de bronze en la prova de contrarellotge per equips, junt a Sture Pettersson, Erik Pettersson i Gösta Pettersson. En la cursa en ruta individual acabà el cinquantè.

## Palmarès

* 1964
** Campió de Suècia en ruta
** 1r a Solleröloppet
** Medalla de bronze als Jocs Olímpics de Tòquio en contrarellotge per equips
* 1965
** 1r a Solleröloppet

## Referències

* ↑ «Olympedia – Sven Hamrin». [Consulta: 11 desembre 2024].
* ↑ «Sven Hamrin - Sveriges Olympiska Kommitté» (en suec). [Consulta: 11 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa de Sven Hamrin a sitiodeciclismo.net
# Mi hija Hildegart

Mi hija Hildegart és una pel·lícula dirigida per Fernando Fernán Gómez i estrenada en 1977, a partir d'un guió basat en el llibre Aurora de sangre, d'Eduardo de Guzmán, que narra una història real ocorreguda en l'Espanya republicana.

## Argument

En el Madrid de 1933, Aurora Rodríguez (Amparo Soler Leal), es posa en mans de la justícia després d'acabar amb la vida de la seva filla Hildegart (Carmen Roldán). Aurora, feminista convençuda, havia decidit engendrar la dona perfecta, en profit de la causa alliberadora de la dona. Educada sota una fèrria disciplina des de la més primerenca edat, Hildegart és ja als 18 anys una celebritat en els ambients intel·lectuals i revolucionaris no sols madrilenys, arribant fins i tot a cartejar-se amb Sigmund Freud. No obstant això, Aurora veu com la seva filla escapa gradualment al seu control, arribant fins i tot a enamorar-se...

## Repartiment

* Amparo Soler Leal - Aurora
* Carmen Roldán - Hildegart
* Manuel Galiana - Eduardo de Guzmán
* Carles Velat - Lucas López
* Pedro Díez del Corral - Antonio Villena
* José María Mompín - Fiscal
* Guillermo Marín - President del tribunal

## Vegeu també

* La verge roja, pel·lícula de 2024 dirigida per Paula Ortiz Álvarez sobre el mateix tema.

## Bibliografia

* Infierno:Ribellarsi al Destino Traduzione e studio de La virgen roja di Fernando Arrabal d'Antonietta Martini,Saarbrücken, Edizioni Accademiche Italiane, 2014, p.236, ISBN 978-3-639-65692-3

## Enllaços externs

* Fernando Fernán-Gómez: "El tema de 'Mi hija Hildegart' me sobrepasó", El País, 16 de desembre de 1983