OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cuca de Castellbisbal

La Cuca de Castellbisbal és una figura festiva tradicional del municipi de Castellbisbal, al Vallès Occidental, Catalunya. Forma part del bestiari festiu català, essent protagonista en celebracions i esdeveniments populars locals. La figura representa una criatura fantàstica i està associada a les festes majors, cercaviles i actes tradicionals de la vila. La Cuca, caracteritzada per la seva aparença simbòlica i acolorida, és acompanyada habitualment per música i balls durant les seves aparicions.

## Llegenda

Conta la llegenda que el diable va perdre una aposta amb una masovera i va córrer a refugiar-se a Castellbisbal. Com que la gent del poble el va acceptar, el diable els va protegir i per poder-los identificar va convertir la terra en argilosa, així els podria reconèixer i la gent dels altres pobles no es ficarien amb els de Castellbisbal perquè estaven protegits pel diable. D’aquí ve el mot que identifica la població Castellbisbal i per Sant Joan va fer el primer correfoc.

## Referències

* ↑ «Cuca de Castellbisbal – Agrupació del Bestiari Festiu i Popular de Catalunya». [Consulta: 7 maig 2023].
# Capdevila (les Llosses)

Capdevila és una muntanya de 1.148 metres que es troba al municipi de les Llosses, a la comarca catalana del Ripollès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Viccionari
# El Casot (Rellinars)

El Casot és una muntanya de 418 metres que es troba al municipi de Rellinars, a la comarca del Vallès Occidental.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Hermann Breith

Hermann Albert Breith (7 de maig de 1892 - 3 de setembre de 1964) va ser un general alemany de la Panzertruppe, servint durant la Segona Guerra Mundial. Guanyador de la Creu de Cavaller de la Creu de Ferro amb Fulles de Roure i Espases en reconeixement de la seva valentia extrema al camp de batalla i el lideratge militar reeixit. Breith és conegut per haver comandat el III Cos Panzer.

## Condecoracions

Creu de Ferro (1914) 2a classe (10 de setembre de 1914) 1a Classe (30 de juliol de 1916) Creu de Cavaller de l'Ordre Reial Casa de Hohenzollern amb Espases (28 d'octubre de 1918) Creu Hanseàtica d'Hamburg (16 d'abril de 1917) Creu d'Honor Medalla dels Sudets, amb el Castell de Praga Bar Creu de Ferro 2a classe (23 de setembre 1939) 1a Classe (2 d'octubre 1939) Medalla de ferit en Negre en plata en or Insígnia de Batalla de Tancs (plata) (Panzerkampfabzeichen) (20 de maig de 1940) Medalla del front oriental (1 d'agost de 1942) Creu de Cavaller de la Creu de Ferro amb Fulles de Roure i Espases Creu de Cavaller el 3 de juny de 1940 com Oberst i comandant de la 5 Panzer-Brigade Fulles de roure el 31 de gener de 1942 com Major General i comandant de la 3. Panzer-Division Espases el 21 de febrer de 1944 com General der Panzertruppe i comandant general de la III. Panzer-Korps

## Referències
### Bibliografia

* Berger, Florian (2000). Mit Eichenlaub und Schwertern. Die höchstdekorierten Soldaten des Zweiten Weltkrieges (en alemany). Selbstverlag Florian Berger. ISBN 3-9501307-0-5.
* Fellgiebel, Walther-Peer (2000). Die Trager des Ritterkreuzes des Eisernen Kreuzes 1939-1945 (en alemany). Friedburg, Alemanya: Podzun-Pallas. ISBN 3-7909-0284-5.
* Patzwall, Klaus D. i Scherzer, Veit: Das Deutsche Kreuz 1941-1945 Geschichte und Inhaber Banda II (La Creu Alemanya 1930-1945. Història i titulars, vol 2). Norderstedt, Alemanya: Verlag Klaus D. Patzwall de 2001. ISBN 3-931533-45-X.
* Schaulen, Fritjof (2003). Eichenlaubträger 1940 - 1945 Zeitgeschichte en Farbe que Abraham - Huppertz (alemany). Selent, Alemanya: Pour le Mérite. ISBN 3-932381-20-3.
* Die Wehrmachtberichte 1939-1945 Band 2, 1. Gener 1942 bis 31. December 1943 (en alemany). München: Deutscher Taschenbuch Verlag GmbH & Co KG, 1985. ISBN 3-423-05944-3.
* Die Wehrmachtberichte 1939-1945 Banda 3, 1. Gener 1944 bis 9. Mai 1945 (en alemany). München: Deutscher Taschenbuch Verlag GmbH & Co KG, 1985. ISBN 3-423-05944-3.

## Enllaços externs

* Hermann Breith @ Lexikon der Wehrmacht
# Districte de Pyapon

El districte de Pyapon o Hpyar-pon és una divisió administrativa de Birmània (Myanmar) a la divisió d'Ayeyarwady amb capital a Pyapon o Hpyar-pon. És un districte costaner al golf de Martaban. Limita a l'oest amb el riu Irauadi que el separa del districte de Myaungmya; i a l'est amb el riu To o China Bakir que el separa del districte d'Hanthawaddy; al nord es troba el districte de Maubin. El terreny és pla amb diversos rius i rierols. Els principals rius a més dels que formen els seus límits són el Donyan i el Thandi, branques de l'Irauadi, i el Thakutpin (o Bassein/Pathein) i el Kyaklat, branques del To amb una derivació anomenada Gonnyindan que després de connectar amb diversos rius menors desaigua com a riu Dala. Els torrents principals són el Uyin, Podok, Wayakaing i altres. La superfície és de 5.535 km² i una població el 2003 d'1.113.569 habitants.
Està format per quatre townships:
* Hpyar-pon (Pyapon)
* Bo-ga-lay (Bogalay o Bogale)
* Kyaik-lat (Kyaiklat)
* Day-da-ye (Dedaye)

## Història

El que fou el districte formava el township de Pyapon al districte de Thongwa (1875-1903) i el 1881 tenia 97.000 que el 1891 s'havia incrementat a 139.000 i el 1901 a 226.443 habitants. El districte es va crear el 1903 segregat del de Thongwa que aquest mateix any fou rebatejat districte de Maubin; ja el 1903 va quedar dividit en els quatre townships que s'han conservat fins al dia d'avui, en dues subdivisions: la de Pyapon (townships de Pyapon i Bogale) i la de Kyaklat (townships de Kyaklat i Dedaye) i amb 393 pobles amb cap i 4 cercles thugyis. La principal antiguitat del districte és una pagoda anomenada Tawkyat a Dedaye que només tindria poc més de dos-cents anys. La població era en un 88% birmana, amb una minoria karen i poblacions menors musulmanes i índies. El 74% vivia de l'agricultura i la pesca. El township de Pyapon té una superfície de 1.116 km² i el 1901 la població era de 43.922 habitants dels quals 5.883 a la ciutat de Pyapon, capital del township, de la subdivisió i del districte; el nombre de pobles era de 157.

## Referències

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Burgstall

Burgstall (italià Postal) és un municipi italià, dins de la província autònoma de Tirol del Sud. És un dels municipis del districte de Burggrafenamt. L'any 2007 tenia 1.436 habitants. Limita amb els municipis de Gargazon, Lana, Meran, Mölten, i Vöran.

## Situació lingüística

| Pertinença lingüística (cens 2001) | 73,99% alemany |
| Pertinença lingüística (cens 2001) | 25,64% italià |
| Pertinença lingüística (cens 2001) | 0,37% ladí |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2004- | Martin Ganthaler | SVP |
# Capsacosta

El Capsacosta és una muntanya de 1.100 metres que es troba entre els municipis de la Vall de Bianya, a la comarca de la Garrotxa i de Sant Pau de Segúries, a la comarca catalana del Ripollès. Pel coll de Capsacosta (984 m alt.) passa la via romana de Capsacosta, que connectava les mines del Pirineu via Camprodon i Olot amb el port romà d'Empúries.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «Capsacosta». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Capsacosta». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Alexander Veljanov

Alexander Veljanov es va fer famós per cantar a la banda de Deine Lakaien darkwave que va fundar amb Ernst Horn en 1985.

## Biografia

Veljanov ha estudiat teatre i cine a Múnic i Berlín. Ha deixat els estudis en 1991 per concentrarse en la música. Fins 1993 ha sigut membre de la banda de rock Run Run Vanguard. Ell és actiu com a cantant i compositor, no només per Deine Lakaien, sinó també per a diversos projectes diferents o projectes en solitari. Durant la seva carrera, ha actuat com cantant amb molts artistes i bandes.
Alexander ha viscut i treballat a Berlín, Múnic i Londres. Ell guarda la seva vida privada amb molta cura; en les entrevistes, gairebé mai parla de si mateix i l'any del seu naixement encara no és conegut, però ell va dir que és uns 10 anys més jove que Ernst Horn, qui va néixer el 1949.

## Discografia
### Run Run Vanguardia

* 1993: Run Run Vanguardia - Chupa El Éxito (Álbum)

### Alexander Veljanov

* 1998: Veljanov - Los secretos de la Lengua de Plata (Álbum)
* 1998: Veljanov - El hombre con una arma de plata (MCD)
* 1998: Veljanov - Pasado y Forever (DCM)
* 2001: Veljanov - La vida dulce (Álbum)
* 2001: Veljanov - Volar afuera (DCM)
* 2008: Veljanov - Nie mehr / Königin aus Eis (DCM)
* 2008: Veljanov - Porta Macedonia (Álbum)

### Col·laboracions

* 1991: El Perc Cumple con el Señor oculta - Lavanda (Álbum), "La composición del incienso"
* 1993: Das Holz - contribución a "El Rey Lagarto: Un tributo a Jim Morrison Wave y Electro versión", "Caravana española"
* 1994: Estampie - Ludus Danielis (Álbum), "Abacuc"
* 1995: Los perros durmiendos se despiertan - Abrázame bajo las Estrellas (DCM), "Abrázame"
* 1996: Estampie - Crusaders (Álbum), "Ahi, amors", "Por Chaterai lun corage", "Rex Imperator Greacorum", "Maugréz tous Sainz", "Palästinalied", "Quant amors trobet partir"
* 1998: Das Holz - Drei (Álbum), "Alice" + "Jolene"
* 2000: Estampie - Ondas (Álbum), "O Fortuna"
* 2002: Explosión de Stendal - "Nur ein Tag" (DCM)
* 2004: Schiller - Leben (Álbum), con "Desire"
* 2006: Edgar Allan Poe Projekt - Visionen (Double Album CD2), con "Lied Für Annabel Lee"

## Enllaços externs

* https://www.discogs.com/es/artist/61880-Alexander-Veljanov
# El Pujolet (Castellar del Vallès)

El Pujolet és una muntanya de 576 metres que es troba al municipi de Castellar del Vallès, a la comarca del Vallès Occidental.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «El Pujolet (Castellar del Vallès)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# El Tossal (Toses)

El Tossal és una muntanya de 1.432 metres que es troba al municipi de Toses, a la comarca catalana del Ripollès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Alexandra del Regne Unit (princesa de Hohenlohe-Lagenburg)

Alexandra del Regne Unit, princesa de Hohenlohe-Langenburg (Malta 1878 - Schwabish Hall a Baden-Württemberg 1942). Princesa del Regne Unit de la Gran Bretanya i d'Irlanda per naixement amb el grau d'altesa reial a part de princesa de Saxònia-Coburg Gotha i duquessa a Saxònia.
Filla dels ducs d'Edimburg, Alfred del Regne Unit i de la gran duquessa Maria de Rússia. Era per tant, neta de la reina Victòria I del Regne Unit i del tsar Alexandre II de Rússia.
L'any 1896 es comprometé i casà amb el príncep Ernest de Hohenlohe-Lagenburg. El príncep Ernest que pertanyia a una de les famílies més antigues i reputades del Sacre Imperi. Ernest era fill del príncep Germà de Hohenlohe-Langenburg i de la princesa Leopoldina de Baden, alhora era net de la princesa Feodora de Leiningen, germana de mare de la reina Victòria I del Regne Unit.
El matrimoni s'establí a Alemanya i tingueren cinc fills:
L'any 1900, amb la mort del duc Alfred del Regne Unit, duc de Saxònia-Coburg Gotha, la parella de prínceps de Hohenlohe-Langenburg es traslladà a viure a Coburg, capital del ducat saxó, per actuar com a regent del duc Carles Eduard del Regne Unit durant la seva minoria d'edat.
La seva vida fou trànquila en comparació a la de les seves germanes, visqué el resta de la seva vida a Alemanya on morí al castell de Langenburg en plena Segona Guerra Mundial.
# Roca del Duc

La Roca del Duc és una muntanya de 629 metres que es troba al municipi de Rellinars, a la comarca del Vallès Occidental, província Barcelona a Catalunya. Al vessant nord-est s'han descobert unes coves interessants, de les quals la Cova de la Roca del Duc.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «Roca del Duc». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Cova de la Roca del Duc, una gran esquerda amb formacions interessants». trailsantllorenc.blogspot.de. [Consulta: 30 setembre 2016].
# Mare de Déu d'Argimon

La Mare de Déu d'Argimon és una petita capella romànica que fou afegida al castell d'Argimon segurament ja al segle x. La primera referència, el 1050, esmenta la fortificació propietat de Ponç Guerau de Cabrera; Ramon Berenguer III, comte de Barcelona, va cedir a Guerau Ponç, vescomte de Cabrera, el territori que formà la parròquia de l'ermita el 1106.
Es creu que el culte marià es remunta a la consagració de la capella però això no apareix reflectit fins al 1279, en què s'integrà sota la jurisdicció religiosa de Sant Martí d'Esparra.
Com a dependents dels Cabrera, els Vilademany regiren la propietat fins al segle xvii. L'any 1420, en la revolta pagesa que sacsejà la comarca contra els senyors feudals, l'ermita fou cremada, però s'hi continuà el culte tot i que restà en molt mal estat. Al segle xvii, Joan des Palomar, vicari general del bisbe Andreu Bertran, demanà permís als senyors d'Argimon i recaptà diners per a refer-la mitjançant subscripció popular; el temple no pogué ésser reconstruït fins al segle xviii. S'aixeca un nou edifici, l'església actual, al mateix lloc on havia estat enderrocat el castell.

## Arquitectura

El primitiu castell fou destruït al segle xiv. El cos de l'edifici, conegut actualment per la seva capella, consta de dues naus separades per una ample arc rebaixat que sembla molt posterior a l'obra general. La capçalera s'orienta al sud, per tal d'adaptar-se a la morfologia del terreny. De fet en el mur nord podem veure la roca de la muntanya com penetra en les naus. La nau del costat nord-est té una planta entre rectangular i trapezial i al mur sud-est s'hi obre la porta d'entrada feta amb dos arcs de mig punt adovellats i en gradació. La nau del costat sud-oest és de planta romboïdal, capçada per un absis semicircular força irregular, amb una finestra de doble esqueixada de secció rectangular, centrada. Al costat de la finestra hi ha una petita fornícula.
Les dues naus han estat cobertes amb volta de canó i l'absis amb volta de quart d'esfera. El paviment que es conservà fins a la restauració era format per lloses de pedra. La façana nord-est conserva restes d'una mena de ràfec sobre la porta d'entrada. L'arc exterior d'aquesta té una mena d'impostes a l'intradós molt rústiques, sense decorar. Al seu damunt hi ha una esvelta espadanya d'un sol ull, molt alta, possiblement de construcció posterior al temple primitiu.
Tant l'interior del temple com la façana de la porta d'entrada conserven restes de morter, indici que havien estat totalment arrebossades. Actualment s'ha deixat la pedra vista i es pot observar l'aparell format per carreus no gaire regulars, col·locats a trencajunt en filades horitzontals, segons els tipus constructius del segle xi.

## Referències

* 1 2 Recarens i Roura, Josep M.; Auladell i Marquès, Jordi. «Mare de Déu d'Argimon». A: El Gironès La Selva El Pla de l'Estany. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1991, p. 319-321 (Catalunya romànica, V). ISBN 84-7739-262-5.

## Enllaços externs

* Generalitat de Catalunya. Patrimoni
* Castell d'Argimon a Catalunya Medieval
# L'Atalaiador

L'Atalaiador és una muntanya de 2.237 metres que es troba al municipi de Queralbs, a la comarca catalana del Ripollès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Alexandre Varille

Alexandre Varille (nascut el 12 de març del 1909 a Lió i mort l'1 de novembre de 1951 a Joigny) fou un egiptòleg francès.
Quan estava estudiant, va conèixer Victor Loret, el seu professor d'egiptologia a la Universitat de Lió, el qual li va transmetre la seva passió per l'arqueologia egpípcia. Varille va començar a treballar a Egipte el 1931 i l'any següent fou elegit membre de l'Institut français d'archéologie orientale al Caire.
El 1939, va excavar les portes monumentals Ptolemeu III i Ptolemeu IV del temple de Nag al-Madamud, les quals es troben avui al Museu de Belles Arts de Lió.
Va dirigir excavacions intensives en el temple de Karnak-Nord de 1940 a 1943.
El 1944, fou contractat com a expert pel Servei d'Antiguitats.
Loret li va llegar els seus arxius, però poc després del traspàs del seu mestres, Varille morí en un accident de cotxe el 1951, als 42 anys, sense poder-los explotar. Van ser venuts el 2000 pels seus hereus a Ars Libris, una llibreteria de vell dels Estats Units especialitzada en llibres d'art. La Universitat de Milà els adquirí el 2002 per 225.000 euros.

## Enllaços externs

* Portes del temple de Nag al-Madamud al Museu de Lió (francès)
# Serra d'en Gatell

La Serra d'en Gatell és una serra situada al municipi de Cerdanyola del Vallès a la comarca del Vallès Occidental, amb una elevació màxima de 323 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Adelaide Tosi

Adelaide Tosi (Cassano d'Adda, Milà, 20 de maig de 1800 - Nàpols, 15 de març de 1859) fou una soprano italiana.

## Biografia

Adelaide Tosi va estudiar amb Girolamo Crescentini. Més tard va debutar professionalment a Milà en 1821. Va tenir un important èxit arran de l'estrena de L'esule di Granata de Giacomo Meyerbeer à La Scala de Milà, el 12 de març de 1822, on ella feia el paper d'Azema. Va ser considerada com una de les més importants cantants de la seva època, estrenant obres de Bellini i Donizetti.
Vincenzo Bellini va escriure per ella el paper de Bianca de Bianca e Gernando, però la soprano no la va poder estrenar, sent substituïda per Henriette Méric-Lalande a la seva estrena al Teatro San Carlo de Nàpols, el 30 de maig de 1826. Sí que va poder estrenar la segona versió de l'òpera, que es va estrenar amb el nom del protagonista canviat: Bianca e Fernando.
Es va casar amb el comte Ferdinando Lucchesi Palli (1784-1847), Cònsol General del Regne de les dues Sicílies als Estats Units d'Amèrica. Ell era un descendent de la família principesca Sanseverino i un gran coneixedor de l'art líric. El seu segon fill, el comte Eduardo Febo Achille Lucchesi Palli, és conegut per haver llegat la Biblioteca Lucchesi Palli, els fons de la qual es conserven actualment a la Biblioteca Nacional Vittorio Emanuele III de Nàpols, constituït bàsicament por obres dramàtiques i per un arxiu musical.

## Rols i escenaris

(Les dates fan referència a l'estrena de l'obra):
* Azema, a L'esule di Granata de Giacomo Meyerbeer a La Scala, estrenada el 12 de març de 1822.
* Argelia, a L'esule di Roma, melodrama heroic en 2 actes de Gaetano Donizetti, estrenat l'1 de gener de 1828.
* Bianca, a Bianca e Fernando de Vincenzo Bellini para la cerimònia d'inauguració del Teatro Carlo Felice de Gènova, 7 d'abril de 1828.
* Pamira, a Le Siège de Corinthe de Gioachino Rossini, Real Teatro San Carlo de Nàpols, estrena el 4 d'octubre de 1828.
* Neala, a Il paria, melodrama heroic en 2 actes de Gaetano Donizetti, 1829.
* Elisabetta, Regina d'Inghilterra, a Elisabetta al castello di Kenilworth, òpera en tres actes de Gaetano Donizetti, estrenada el 6 de juliol de 1829.
* Caterina, a Caterina di Guisa de Carlo Coccia, a La Scala, estrenada el 14 de febrer de 1833.
* Betly, a Betly de Donizetti al Teatro Nuovo de Nàpols, estrenada el 21 d'agost de 1836.

## Bibliografia

* (anglès) Elizabeth Forbes, Adelaide Tosi, a: The Grove Dictionary of Opera, Macmilan, Londres.

## Referències

* ↑ Genealogia Lucchesi / Tosi
* ↑ «Biografia d'Adelaide Tosi». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 21 juny 2017].
* ↑ Primera versió de l'òpera Bianca e Fernando
* ↑ André, Naomi Adele. Voicing Gender: Castrati, Travesti, and the Second Woman in Early-Nineteenth-Century Italian Opera. 2006. Indiana University Press, p. 59. ISBN 0-253-34644-4.
* ↑ Van tenir primer una filla, Clotilde.
* ↑ Breu història dels fons fotogràfics de la Nazionale di Napoli
* ↑ Borrelli, Rosaria «Lucchesi Palli» (PDF). Archivi di teatro Napoli.
* ↑ L'esule di Roma
# Galet

Un galet és una mena de pasta alimentària caracteritzada per la seva forma de cargol. És com un colze de canonada amb un dels brocs estretat i lleugerament tancat. Pot tenir o no línies de relleu al llarg del tub.
Es venen de diferents mides i són molt coneguts els considerablement grossos de l'escudella de Nadal. En aquest ús tradicional, sovint es farceixen de pilota, però no té una recepta concreta i que cadascú la fa a la seva manera.
És una pasta relativament antiga, tot i que d'origen desconegut. Podrien ser autòctons segons el nom indica tot i tenir a Nàpols o Sicília les lumache, de forma semblant. Segons certes fonts, serien inventades per un vallenc Tomàs Guinovart al barri del Born a Barcelona. És probable que el seu origen fossin trossets de macarrons d'un centímetre de llarg que es tallaven per fer més fàcil agafar-los amb la cullera a l'hora de fer sopa. Qual que sia l'origen, la sopa de Nadal és considerada catalana.

## Referències

* ↑ «0185409.xml Galet». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Francín, Alba. «Els 10 millors plats per fer passar el fred». Catalunya Diaria, 08-01-2019. [Consulta: 14 octubre 2019].
* 1 2 Costa, Natàlia «I els galets... d'on venen?». Ara, 23-12-2018.
* ↑ «Galets, una tradició d'origen recent». La Clau del Maresme, 1472, 16-12-2017.

## Enllaços externs

* «Galets de Nadal farcits». Ajuntament de Bardelona, s.d. [Consulta: 12 octubre 2019].
* Serra, Marc. «Caldo de Nadal amb galets farcits de pilota». Cuines. TV3 CCMA. [Consulta: 12 octubre 2019].
Viccionari
# Busturialdea-Urdaibai

Busturialdea-Urdaibai és una comarca de la província de Biscaia (País Basc). Limita a l'oest amb la comarca d'Uribe, a l'est amb la comarca de Lea-Artibai i al sud amb el Duranguesat, totes territori de Biscaia. És hereva de l'antiga Merindad de Busturia.

## Municipis

| Municipi | Població | Superfície km² |
| Ajangiz | 457 | 7,35 |
| Arratzu | 388 | 10,34 |
| Bermeo | 17.144 | 34,12 |
| Busturia | 1.745 | 19,63 |
| Kortezubi | 423 | 11,91 |
| Ea | 886 | 14,17 |
| Elantxobe | 402 | 1,85 |
| Ereño | 278 | 10,67 |
| Errigoiti | 537 | 16,42 |
| Forua | 969 | 7,94 |
| Gautegiz-Arteaga | 910 | 13,57 |
| Gernika-Lumo | 16.812 | 8,47 |
| Ibarrangelu | 641 | 15,56 |
| Mendata | 378 | 22,39 |
| Morga | 406 | 17,6 |
| Muxika | 1.468 | 50,02 |
| Mundaka | 1.940 | 4,15 |
| Murueta | 302 | 5,45 |
| Nabarniz | 227 | 11,75 |
| Sukarrieta | 357 | 2,3 |

## Galeria d'imatges

* Sukarrieta
* Mundaka
* Elantxobe
* Torre Madariaga, Busturia
* Colònia infantil, Sukarrieta
* Sukarrieta
* Illa de Izaro
* Platja de Laida, Ibarrangelu
* Castillo d'Arteaga, Gautegiz-Arteaga
* Cap de Ogoño
* San Juan de Gaztelugatxe i l'illa de Akatz, Bermeo
* San Juan de Gaztelugatxe, Bermeo
* Port de Bermeo
* Vista general de Bermeo
* Bermeo
* Arbre de Gernika
* Gernika
* Casa de Juntes de Biscaia, Gernika
* Parc Europa, Gernika
* Cova de Santimamiñe, Kortezubi
* Bosc de Oma, Kortezubi

## Personatges il·lustres

* Kepa Enbeita "Urretxindorra" (1878-1942), bertsolari i músic.
* Rafael Iriondo (1918-), entrenador de futbol
* Luis Villasante (1920-2000), lingüista.
* Nestor Basterretxea (1924-), escultor.
* Bitoriano Gandiaga (1928-2001), frare i escriptor
* Manuel Leginetxe (1941-), periodista
* Edorta Jimenez (1953-), escriptor en basc
* Antonio Karmona Herrera (1968-), futbolista
* David Seco (1973), ciclista de ciclocròs
D'aquests 20 municipis, 19 formen part des de 1984 de la Reserva de la Biosfera d'Urdaibai (UNESCO), al que cal sumar el Parc Natural del Gorbea i el Parc Natural d'Urkiola.

## Enllaços externs

* (basc)(castellà)(anglès) Busturialdea-Urdaibai Arxivat 2007-04-26 a Wayback Machine.
* Busturialdea-Urdaibai a Google Maps
# Puig de Castelltallat

El Puig de Castelltallat és una muntanya de 1.280 metres que es troba al municipi de Sant Joan de les Abadesses, a la comarca catalana del Ripollès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya