# Beniamino Gigli

Beniamino Gigli (Recanati, 20 de març de 1890 - Roma, 30 de novembre de 1957) va ser un tenor italià, considerat com el successor d'Enrico Caruso.

## Biografia
### Els inicis

Últim de sis fills de Domenico, sabater i campaner de la catedral, i d'Ester Magnaterra, va mostrar grans aptituds per al cant des de ben petit, sent acollit a l'edat de set anys al Cor Pueri Cantores de la catedral de Recanati. La pobresa de la família l'obligà a fer sacrificis durs, però, entre una ocupació i una altra, aconseguí prendre classes de cant del mestre Quirino Lazzarini, organista i director del cor de la Santa Casa di Loreto.
Als quinze anys, mostrant veu de contralt, va ser escollit a Macerata com a protagonista, amb indumentària femenina, de l'opereta La fuga di Angelica d'Alessandro Billi, a la qual van seguir altres bones interpretacions del gènere, que van convèncer la família per afavorir el seu trasllat. a Roma la tardor de 1907.
Després d'un breu interludi d'uns mesos de servei militar durant la guerra de Líbia de 1912, va guanyar una beca i finalment es va poder matricular al Conservatori de Santa Cecilia, on va estudiar a Roma amb els mestres Agnese Bonucci, Antonio Cotogni i Enrico Rosati.
Tot i que els alumnes tenien prohibit actuar oficialment, va aparèixer sota el pseudònim de Mino Rosa en nombrosos salons romans, aconseguint guanyar la respectable suma de tres-centes lires. El 24 d'abril de 1914 va cantar amb el seu propi nom a la sala de l'"Accademia di Santa Cecilia" al conte musical La princesa de cabells d'or d'Alessandro Bustini i el 10 de juny següent va ser admès al recital final del conservatori. El debut teatral, després de guanyar un altre concurs de cant a Parma, va tenir lloc al Teatro Sociale de Rovigo la tarda del 14 d'octubre del mateix any que Enzo amb La Gioconda d'Amilcare Ponchielli..

## La carrera

Les aparicions van seguir en alguns dels principals teatres italians (Palerm, Nàpols, Gènova, Catània, Costanzi a Roma), en òperes com Manon, Tosca, Mefistofele, La favorita.
El 1917 va començar els seus compromisos a l'estranger (Madrid, Barcelona, Montecarlo, Rio, Buenos Aires) i, després d'haver debutat a Milà al Teatre Lirico la primavera de 1918 amb Lodoletta de Pietro Mascagni, el 19 de novembre del mateix any va va debutar a La Scala de Mefistofele, sota la direcció d'Arturo Toscanini. L'any 1919, per primera vegada, va visitar Amèrica del Sud.
El 26 de novembre de 1920 va entrar al Metropolitan de Nova York, de nou amb Mefistofele; va ser un èxit i el director del teatre li va allargar el guió, primer dos mesos més i després quatre anys. L'èxit es va veure afavorit tant per la important apreciació de la comunitat italiana com per la declaració peremptòria d'Enrico Caruso, que va veure en ell el seu successor. El 2 d'agost de 1921 va morir Caruso i la temporada metropolitana, que va inaugurar durant divuit anys, va ser inaugurada aquell any per Gigli amb La traviata. Va ser habitual del "Met" durant més d'una dècada on cantà diverses òperes amb la soprano espanyola Ángeles Ottein, i l'èxit es va estendre a moltes altres ciutats (San Francisco, Filadèlfia, Chicago). En el mateix període va fer una gira per Europa (incloent l'important debut el 27 de maig de 1930 al Covent Garden de Londres a Andrea Chenier) i Amèrica del Sud. Durant els anys 1920 i 1930, Gigli no va tenir rival entre els tenors italians. La seua carrera es va iniciar amb el seu triomf en un concurs internacional realitzat a Parma l'any 1914.
El seu registre de tenor agut de timbre agradable li donava especial qualitat sonora en les parts líriques i de tenor spinto, també a causa de la suavitat, a la potència i a la fluïdesa de les seues interpretacions.
L'any 1932, després de dotze anys consecutius i unes cinc-centes representacions, la col·laboració amb el Metropolitan es va interrompre arran de la reducció de les quotes per la gran crisi econòmica americana i Gigli va tornar a Itàlia, fent del "Teatro dell'Opera de Roma" la seu principal de les seves activitats (retornarà al "Met" només l'any 1939 amb cinc actuacions, entre les quals Aïda). També va ser present, fins a l'esclat de la guerra, a les altres principals ciutats europees (d'especial rellevància el seu debut amb Aida a Viena amb la direcció de Victor de Sabata el 1936) i de nou a Sud-amèrica.
Més tard, amb l'arribada del so, també va aterrar al cinema, fent una sèrie continuada de setze pel·lícules des del 1935 fins a principis dels anys cinquanta, malgrat les òbvies limitacions d'una interpretació fotogènica i més aviat convencional.
Va interpretar una gran quantitat de papers protagonistes, entre els quals cal destacar el de Nemorino en L'elisir d'amore de Donizetti, el del Duc de Màntua en Rigoletto de Verdi, el del cavaller des Grieux en Manon Lescaut de Puccini, i el de Mario Cavaradossi en Tosca, també de Giacomo Puccini.
Després de l'alliberament es va retirar temporalment de l'escena, tornant el 1946, encara capaç d'emocionar el públic malgrat la seva edat ja no verda. Aleshores es va veure obligat per motius de salut (patia de diabetis) a interrompre primer les produccions teatrals i després els concerts, l'últim dels quals, a nivell oficial, va ser al Carnegie Hall de Nova York el 20 d'abril de 1955 i un altre al Constitution Hall de Washington.. va actuar de vegades. amb la seva filla Rina, soprano. Se'l comparava sovint amb Enrico Caruso, i a la definició que de vegades se li donava de "Caruso Secondo" solia respondre que preferia la de "Gigli Primo".
Va estar acompanyat en la seva carrera, des del primer moment, pel seu agent i secretari personal Amedeo Grossi, que amb la seva dona Barbara Gazzera Berardengo també va editar un arxiu monumental, avui guardat al Museu Gigli de Recanati.

## Vida privada i mort

El 4 d'octubre de 1915 es va casar amb Costanza Cerroni a l'església romana de la Madonna dei Monti. Del matrimoni van néixer els dos fills Rina el 1916, futura soprano de valor, i Enzo el 1919.
El 1932 va conèixer a Lucia Vigarani, amb qui va mantenir una relació secreta de la qual van néixer tres fills: Giovanni el 1940, Gloria el 1942 i Maria Pia el 1944.
Encoratjat pel seu amic Adriano Belli, en els primers mesos de la postguerra Gigli va acudir al Pare Pio de Pietrelcina per demanar consell moral. El frare li va encarregar inicialment que tallés dràsticament qualsevol relació extramatrimonial, després va recomanar que la caritat s'exercés també amb els fills naturals, que de fet tenien la seva part de l'herència.
Va morir als seixanta-set anys a casa seva de via Serchio a Roma, assolit per una aturada cardíaca arran d'una pneumònia. El funeral va tenir lloc a l'església de Santa Maria Addolorata de la plaça Buenos Aires (coneguda com a Piazza Quadrata); està enterrat a la tomba familiar de Recanati.
Des de 1993, la Societat finlandesa Beniamino Gigli atorga el Premi Beniamino Gigli a artistes que realitzen investigacions i estudis musicals sobre aquest gran artista.

## Notes vocals i artístiques

Per estèril que sigui elaborar un "rànquing" dels principals cantants d'òpera del segle XX, no hi ha dubte que la veu de Gigli s'ha de considerar una de les més belles, no només pel que fa al tenor, del segle: homogènia., amb un timbre rar que combinava esmalt i suavitat, molt musical, poc ampli però excepcionalment dotat d'harmònics naturals, encara inconfusibles fins i tot a la primera escolta d'un dels nombrosos discos que va deixar l'artista. Va poder combinar els seus talents naturals amb una tècnica ferotge, en particular en l'emissió "mixta" del falset, en la qual probablement encara es manté insuperable. A nivell interpretatiu, tot i que influenciat, com quasi inevitable, pel gust verístic imperant en aquella època (al qual va afegir una nota característica d'emoció externa), que en molts casos és incompatible amb el gust modern, va prodigar una tensió dramàtica constant, sense mostrar mai fredor ni lliurar-se a la rutina.
Va debutar com a tenor líric i graciós al segle xix, amb alguna dificultat per controlar completament les notes agudes a tota veu (se sap que en les primeres interpretacions de La Gioconda). va evitar el b bemoll de la tradició al final de la peça més famosa, decebre parcialment el públic), convertint-se ràpidament en l'intèrpret més conegut del donizetti repertori fins després de la Segona Guerra Mundial, amb actuacions memorables, entre d'altres, a L'elisir d'amore i Lucia di Lammermoor. Després es va distingir en el repertori líric de Verdi, decididament d'acord amb la seva vocalitat (La traviata, Rigoletto, Un ballo in maschera), així com en el repertori francès (interpretat aleshores en italià), on destaquen Faust i Manon . Tampoc cal oblidar el Puccini de Bohème, Tosca i, més tard en la seva carrera, Manon Lescaut.
En la segona part de la seva carrera també va abordar les parts vocals més oneroses de Verdi d'Aïda, Il Trovatore, La forza del destino, destacant també els aspectes amorosos i elegíacs que també estan presents en aquests rols. Aleshores va ser un excel·lent intèrpret del verisme, molt de moda a l'època, distingint-se especialment per Andrea Chénier, Pagliacci i Cavalleria rusticana, gravats sota la batuta del mateix Mascagni.
La seva fama planetària es deu també a les innombrables cançons de saló i romanç, sovint interpretades en pel·lícules, entre les quals cal esmentar almenys la famosíssima No m'oblidis (1935) i Mamma (1940).

## Repertori

Repertori :
| Rol | Títol | Autor |
| Don Giovanni | Don Giovanni di Manara | Alfano |
| Gualtiero | Il pirata | Bellini |
| Pollione | Norma | Bellini |
| Elvino | La sonnambula | Bellini |
| Don José | Carmen | Bizet |
| Faust | Mefistofele | Boito |
| Walter | Loreley | Catalani |
| Federico | L'Arlesiana | Cilea |
| Maurizio di Sassonia | Adriana Lecouvreur | Cilea |
| Lionetto Ricci | Gloria | Cilea |
| Fernando | La favorita | Donizetti |
| Edgardo | Lucia di Lammermoor | Donizetti |
| Gennaro | Lucrezia Borgia | Donizetti |
| Nemorino | L'elisir d'amore | Donizetti |
| Poliuto | Poliuto | Donizetti |
| Lionello | Marta | Flotow |
| Andrea Chénier | Andrea Chénier | Giordano |
| Loris | Fedora | Giordano |
| Giannetto Malespini | La cena delle beffe | Giordano |
| Pery | Il Guarany | Gomes |
| Faust | Faust | Gounod |
| Romeo | Romeo e Giulietta | Gounod |
| Mylio | Le Roi d'Ys | Lalo |
| Canio | Pagliacci | Leoncavallo |
| Milio Dufresne | Zazà | Leoncavallo |
| ? | Evangelina | Marcacci |
| Turiddu | Cavalleria rusticana | Mascagni |
| Fritz Kobus | L'amico Fritz | Mascagni |
| Osaka | Iris | Mascagni |
| Flammen | Lodoletta | Mascagni |
| Il piccolo Marat | Il piccolo Marat | Mascagni |
| Folco | Isabeau | Mascagni |
| Des Grieux | Manon | Massenet |
| Vasco de Gama | L'africana | Meyerbeer |
| Avito | L'amore dei tre re | Montemezzi |
| Don Ottavio | Don Giovanni | Mozart |
| Giovanni Riada | Maristella | Pietri |
| Enzo Grimaldo | La Gioconda | Ponchielli |
| Des Grieux | Manon Lescaut | Puccini |
| Rodolfo | La bohème | Puccini |
| Mario Cavaradossi | Tosca | Puccini |
| Pinkerton | Madama Butterfly | Puccini |
| Ruggero | La rondine | Puccini |
| Baldo | I compagnacci | Riccitelli |
| Guglielmo | Mignon | Thomas |
| Duca di Mantova | Rigoletto | Verdi |
| Manrico | Il trovatore | Verdi |
| Alfredo Germont | La traviata | Verdi |
| Riccardo | Un ballo in maschera | Verdi |
| Don Alvaro | La forza del destino | Verdi |
| Radames | Aïda | Verdi |
| Fenton | Falstaff | Verdi |
| Lohengrin | Lohengrin | Wagner |
| Paolo | Francesca da Rimini | Zandonai |

## Discografia
### Gravat a l'estudi

* Pagliacci, con Iva Pacetti, Mario Basiola, Leone Paci, dir. Franco Ghione - EMI 1934
* La bohème, con Licia Albanese, Afro Poli, Tatiana Menotti, Duilio Baronti, dir. Umberto Berrettoni - EMI 1938
* Tosca, con Maria Caniglia, Armando Borgioli, dir. Oliviero De Fabritiis - EMI 1938
* Messa di requiem, con Maria Caniglia, Ebe Stignani, Ezio Pinza, dir. Tullio Serafin - EMI 1939
* Madama Butterfly, con Toti Dal Monte, Mario Basiola, Vittoria Palombini, dir. Oliviero De Fabritiis - EMI 1939
* Cavalleria rusticana, con Lina Bruna Rasa, Gino Bechi, dir. Pietro Mascagni - EMI 1940
* Andrea Chénier, con Maria Caniglia, Gino Bechi, dir. Oliviero De Fabritiis - EMI 1941
* Un ballo in maschera, con Maria Caniglia, Gino Bechi, Fedora Barbieri, dir. Tullio Serafin - EMI 1943
* Aida, con Maria Caniglia, Ebe Stignani, Gino Bechi, Tancredi Pasero, dir. Tullio Serafin - EMI 1946
* Carmen (in ital.), con Ebe Stignani, Gino Bechi, Rina Gigli, dir. Vincenzo Bellezza - EMI 1949

## Enregistraments en directe
### Obres

* La Gioconda (selez.), con Gina Cigna, Mario Basiola, Gianna Pederzini, Tancredi Pasero, Elena Nicolai, dir. Tullio Serafin - dal vivo Cremona 1934 ed. Timaclub
* Aida (selez.), con Gina Cigna, Ebe Stignani, Ettore Nava, Tancredi Pasero, dir. Victor de Sabata - Vienna 1937 ed. GOP/Eklipse
* Aida (estratti, in italiano e tedesco), con Mária Németh, Rosette Anday, Alexander Sved, dir. Karl Alwin - Vienna 1937 ed. GOP
* Rigoletto, con Carlo Tagliabue, Lina Pagliughi, Corrado Zambelli, dir. Vittorio Gui - Londra 1938 ed. MDP/Ember
* La traviata, con Maria Caniglia, Mario Basiola, dir. Vittorio Gui - Londra 1939 ed. EJS/Eklipse/Arkadia
* Aida, con Maria Caniglia, Ebe Stignani, Armando Borgioli, Corrado Zambelli, dir. Thomas Beecham - Londra 1939 ed. Eklipse/Arkadia
* Aida (selez.), con Zinka Milanov, Bruna Castagna, Carlo Tagliabue, dir. Ettore Panizza - Met 1939 ed. EJS/Lyric Distribution
* Messa di requiem, con Maria Caniglia, Ebe Stignani, Tancredi Pasero, dir. Victor de Sabata - 1940 E.I.A.R.
* Adriana Lecouvreur (selez.), con Maria Caniglia, Fedora Barbieri, dir. Ettore Panizza - Buenos Aires 1948 ed. Charles Handelman
* Il trovatore (selez.), con Maria Caniglia, Carlos Guichandut, Fedora Barbieri, dir. Ettore Panizza - Buenos Aires 1948 ed.EJS
* Manon Lescaut (selez.), con Adriana Guerrini, Mario Borriello, dir. Alfredo Simonetto - RAI-Milano 1950 ed. Melodram/IDIS
* Manon Lescaut (selez.), con Elisabetta Barbato, Silvio Vieira, dir. Antonino Votto - Rio de Janeiro 1951 ed. UORC/MDP
* La forza del destino (selez.), con Elisabetta Barbato, Enzo Mascherini, Giulio Neri, dir. Antonino Votto - Rio de Janeiro 1951 ed. HRE/SRO
* L'amico Fritz, con Rina Gigli, Afro Poli, Miriam Pirazzini, dir. Gianandrea Gavazzeni - Napoli 1951 ed. Eklipse/Archipel
* Cavalleria rusticana, con Adelina Cambi, Piero Guelfi, dir. Franco Patanè - Napoli 1952 ed. Eklipse/GOP
* Pagliacci, con Pina Malgarini, Giuseppe Gentile, Saturno Meletti, Piero De Palma, dir. Franco Patané - Napoli 1952 ed. Eklipse/GOP
* L'elisir d'amore, con Rina Gigli, Italo Tajo, Giuseppe Taddei, dir. Gianandrea Gavazzeni - Napoli 1953 ed. Bongiovanni/Ekli.

## Oratori

* Il Giudizio Universale, con Gianna Pederzini, dir. Lorenzo Perosi - Roma, Pontificia Università Gregoriana 1950 trasmissione di Radio Vaticana.

## Recital

* Gigli at Carnegie Hall - Carnegie Hall Aprile 1955 (ultima apparizione) HMV

## Filmografia

* No m'oblidis, dirigida per Augusto Genina (1935)
* No m'oblidis (versió en anglès de Don't forget me) 1936
* Simfonies de cors (Du bist mein Glück), dirigida per Karl Heinz Martin (1936)
* Der Saenger Ihrer Hoheit 1936
* Mutterlied, dirigida per Carmine Gallone (1937)
* Ave Maria, dirigida per Johannes Riemann (1936)
* Giuseppe Verdi, dirigida per Carmine Gallone (1938)
* Només per a tu, dirigida per Carmine Gallone (1938)
* Marionette, dirigida per Carmine Gallone (1939)
* Faraway Home, dirigida per Johannes Meyer (1939)
* Return, dirigida per Géza von Bolvary (1940)
* Traummusik, dirigida per Géza von Bolváry (1940)
* Mamma, dirigida per Guido Brignone (1941)
* Vertigo, dirigida per Guido Brignone (1942)
* Silenci, gira't!, dirigida per Carlo Campogalliani (1943)
* Els pallassos, dirigida per Giuseppe Fatigati (1943)
* Lache Bajazzo, dirigida per Leopold Hainisch (1943)
* Jo només t'estimo, dirigida per Giuseppe Fatigati (1946)
* Follie per l'òpera, dirigida per Mario Costa (1948)
* Una veu al teu cor, dirigida per Alberto D'Avers (1949)
* Taxi de nit, dirigida per Carmine Gallone (1950)
* Soho Conspiracy, dirigida per Cecil H. Williamson (1950)
* Carosello Napoletano (només veu) 1953
* Giacomo Puccini (només veu) 1952

## Actors de veu

* Augusto Marcacci a Casa distant, Mamma, Silenzio si gira (només en el paper del cantant), I only love you
* Gualtiero De Angelis a Marioneta.
* Stefano Secco

## Filmografia dedicada

* Un home i una veu - A Beniamino Gigli, dirigida per Giuseppe Conti (2017)

## Honors

* Gran Oficial de l'Ordre del Mèrit de la República Italiana «A proposta de la Presidència del Consell de Ministres» — Roma, 30 de desembre de 1952.
* Cavaller de la Legió d'Honor.
* Gran Creu del Mèrit de l'Ordre del Mèrit de la República Federal d'Alemanya
—1958.

## Referències

* ↑ Riferimento all'assegnazione del titolo sul sito del Quirinale, su quirinale.it. URL consultato il 22 agosto 2010.

## Bibliografia

* Franco Foschi, Primavera del Tenore, 1970
* Luigi Flamini - Beniamino Gigli è la sua gente che parla, Micheloni Editore, 1979
* Luigi Flamini - Beniamino Gigli Nel Centenario, Aeterna, 1990
* Celso Minestroni - Il Tenore, un'epoca, un uomo, un artista. Beniamino Gigli, Azzali, 1991
* E. Herbert-Caesari - Tradition and Gigli, Robert Hale, 1958
* Rina Gigli (a cura de Celso Minestroni), Beniamino Gigli mio padre, Azzali, giugno 1986, pp. 257
* Giuseppe Luppino, Beniamino Gigli, in «Leader's», 2/5, 2000, pp. 42–44
* Luigi Inzaghi, Beniamino Gigli, Zecchini Editore, 2005
* Beniamino Gigli, Memorie (Mondadori, 1957)
* Raffaello de Rensis - Beniamino Gigli, Il Cantore del popolo, Società editrice di "Novissima", 1933
* Torsten Brander - Beniamino Gigli. Il tenore di Recanati, Helsinki, 2001
* Leonardo Ciampa, Gigli (second enlarged edition), (Worcester, 2019)