OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bickenholtz

Bickenholtz (fràncic lorenès Bickeholz) és un municipi francès situat al departament del Mosel·la i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 73 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Bickenholtz era de 73 persones. Hi havia 24 famílies, de les quals 4 eren unipersonals (4 homes vivint sols), 8 parelles sense fills i 12 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 33 habitatges, 29 eren l'habitatge principal de la família, 1 era una segona residència i 3 estaven desocupats. 28 eren cases i 4 eren apartaments. Dels 29 habitatges principals, 20 estaven ocupats pels seus propietaris, 7 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 2 estaven cedits a títol gratuït; 1 tenia una cambra, 3 en tenien tres, 6 en tenien quatre i 19 en tenien cinc o més. 24 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 8 habitatges hi havia un automòbil i a 15 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Bickenholtz el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 4 |
| 4 | 70 a 74 | 4 |
| 4 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 8 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 4 | 40 a 44 | 4 |
| 4 | 35 a 39 | 0 |
| 0 | 30 a 34 | 4 |
| 4 | 25 a 29 | 4 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 4 |
| 12 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 49 persones, 38 eren actives i 11 eren inactives. De les 38 persones actives 36 estaven ocupades (20 homes i 16 dones) i 2 estaven aturades (2 dones i 2 dones). De les 11 persones inactives 1 estava jubilada, 5 estaven estudiant i 5 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'any 2000 a Bickenholtz hi havia 3 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 264 hectàrees.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Exploitations agricoles
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Bickenholtz a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Bickenholtz a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Albugo (fong)

Albugo, Gènere de ficomicets paràsits. Es destaca l'espècie Albugo candida, agent causal de la malaltia coneguda comunament com a rovell blanc, un paràsit deformador de crucíferes (cols, violers, etc.). Albugo laibachii és un paràsit del gènere Arabidopsis.
Albugo és l'únic gènere dins la família Albuginàcia (Albuginaceae).

## Símptomes

Causa deformacions i úlceres en les plantes. Es presenten en forma d'ampolles blanques a la cara superior dels fulls i pústules eflorescents blanques a la cara inferior. Es desenvolupa formant conidiòfors que travessen els teixits de l'hoste formant cadenes de cèl·lules esfèriques plurinucleades.
En les crucíferes els fulls envaïts groguegen pel feix i després presenten taques brunes; en el revés es produeixen ampolles que, en trencar-se, desprenen un pols blanc farinós. Els fulls molt afectats s'assequen i cauen.

## Espècies atacades

És un paràsit obligat que causa malalties en Brassicaceae, Convolvulaceae i altres famílies. Infecta espècies conreades com la col de cabdell i la col.

## Espècies

* Albugo candida
# Bàdminton als Jocs Olímpics d'estiu de 1996

Als Jocs Olímpics d'Estiu de 1996 celebrats a la ciutat d'Atlanta (Estats Units d'Amèrica) es disputaren cinc proves de bàdminton, dues en categoria masculina i dues en categoria femenina, tant en individual com en dobles, així com una de nova en categoria mixta.
Les proves es disputaren entre el 24 de juliol i l'1 d'agost a la Georgia State University. Hi participaren un total de 192 jugadors, entre ells 96 homes i 96 dones, de 37 comitès nacionals diferents.

## Resum de medalles
### Categoria masculina

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Individual Detalls | Poul-Erik Høyer | Dong Jiong | Rashid Sidek |
| Dobles Detalls | IndonèsiaRexy Mainaky Ricky Subagja | MalàisiaCheah Soon Kit Yap Kim Hock | IndonèsiaAntonius Ariantho Denny Kantono |

### Categoria femenina

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Individual Detalls | Bang Soo-hyun | Mia Audina | Susi Susanti |
| Dobles Detalls | R.P. de la XinaGe Fei Gu Jun | Corea del SudGil Young-ah Jang Hye-ock | R.P. de la XinaQin Yiyuan Tang Yongshu |

### Categoria mixta

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Dobles Detalls | Corea del SudKim Dong-moon Gil Young-ah | Corea del SudPark Joo-bong Ra Kyung-min | R.P. de la XinaLiu Jianjun Sun Man |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Corea del Sud | 2 | 2 | 0 | 4 |
| 2 | Indonèsia | 1 | 1 | 2 | 4 |
| 2 | R.P. de la Xina | 1 | 1 | 2 | 4 |
| 4 | Dinamarca | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 5 | Malàisia | 0 | 1 | 1 | 2 |
# Òlbia Pòntica

Òlbia Pòntica (grec antic: Ολβία Ποντική, llatí: Olbia Pontica) o, simplement, Òlbia (grec antic: Ὀλβία, llatí: Olbia; ucraïnès: Ольвія) fou una colònia grega de la regió d'Escítia situada a la costa del Pont Euxí. Les seves restes es troben a l'espai natural de Sto Mohyl (Сто Могил, '100 tombes'), al municipi de Parutyne (Парутине), a uns 20 km de Mikolaiv, a l'óblast homònima (Ucraïna). En aquesta ciutat hi varen néixer Bió de Borístenes, un filòsof cínic, i Esfer, un estoic deixeble de Zenó de Cítion.
La ciutat fou fundada per colons de Milet cap al segle vii aC en un indret situat a la desembocadura de l'Hípanis, just davant la desembocadura del mateix Borístenes (al líman del Dnièper-Buh), on habitaven els boristenites, els cal·lípides i els halizons. Sembla que la ciutat fou fundada en dues onades, una primera cap al 590 aC i una segona cap al 560 aC. Primer fou anomenada Borístenes, pel nom del riu, i posteriorment rebé el nom d'Òlbia (per bé que, segons Plini el Vell, originàriament fou Olbiòpolis). Les fonts, però, no són clares, i tot i la inseguretat sembla que es pot concloure que, després d'una sentència de l'oracle d'Apol·lo de Dídima, fou reanomenada altra vegada Borístenes, nom que no degué ser més que cerimonial a la ciutat, però que quallà a la Grècia metropolitana. D'altra banda, part de les dificultats interpretatives de la dualitat Borístenes-Òlbia provenen del fet que el jaciment arqueològic de l'illa de Berezan, a escassos 40 km d'Òlbia però d'importància minvant a partir que Òlbia començà a créixer, aparentment també fou anomenat Borístenes.
Va ser objecte de visita per part d'Heròdot, qui testimonia que, al segle v aC, la ciutat estava normalment subjecta a prínceps escites, amb un govern intern modelat sobre les institucions jòniques. El segle iv aC fou assetjada per Zopirió, general d'Alexandre, que no va aconseguir captural, però va provocar l'alliberament dels esclaus de la ciutat per evitar que s'amotinassin. Una inscripció datada vers el 218/201 aC esmenta els gàlates i esciris com els pitjors enemics de la ciutat. A començament del segle i aC fou annexada al regne de Mitridates VI del Pont, i el 58 aC, Burebista, rei dels getes, va assetjar i finalment destruir l'antiga colònia grega. La ciutat fou reconstruïda, i Antoní Pius va ajudar la ciutat contra els tauroscites, després d'annexar-la a la província de la Mèsia Inferior i entrar en un període de recuperació. Tot i així, va patir l'atac dels gots entorn de l'any 250 i ja no es va refer: fou abandonada cap al final del segle iv.

## Referències

* ↑ Història de la recerca sobre Òlbia i Berezan: Abans de la fi del segle xix (ucraïnès)
* 1 2 «Olbia/Borysthenes». Encyclopaedia of the Hellenic World - Black Sea.
* ↑ «Berezan». Encyclopaedia of the Hellenic World - Black Sea.
* ↑ (italià) J. Carcopino, Giulio Cesare, Milano 1981, p.255-260
* ↑ A. Piganiol, Le conquiste dei Romani, Milano 1989, p.432-433 (italià)
# 1253

L'any 1253 (MCCLIII) fou un any comú començat en dimecres del calendari julià.

## Esdeveniments

* Cristianisme: El papa Innocenci IV aprova la primera regla de l'orde de les clarisses.

## Necrològiques

* 1 de gener - Uc de Sant Circ, trobador occità.
* 13 de juliol - Montmélian, Amadeu IV de Savoia, comte de Savoia entre 1233 i 1253.
* 11 d'agost, Assís: Clara d'Assís, fundadora de l'Orde de Germanes Pobres de Santa Clara o Clarisses.
* 29 de novembre - Landshut: Otó II de Wittelsbach, duc de Baviera i comte palatí del Rin.

## Referències

* ↑ Jornet i Benito, Núria «Els miralls de Clara d'Assís: el naixement de l'Orde de Santa Clara en terres catalanes». Moments històrics de les dones a Catalunya. Institut Català de les Dones, pàg. 44,45.
* ↑ Giraudet, Jean-Paul. «Uc de Saint Circ» (en francès), 25-03-2013. [Consulta: 22 novembre 2024].
* ↑ Cox, 1974, p. 8, 226.
* ↑ «CATHOLIC ENCYCLOPEDIA: St. Clare of Assisi». [Consulta: 22 novembre 2024].
* ↑ «Genealogía de Otón II de Baviera» (en castellà). [Consulta: 22 novembre 2024].

## Bibliografia

* Cox, Eugene L. The Eagles of Savoy. Princeton: Princeton University Press, 1974. ISBN 0691052166.
# Lofotrocozous

Els lofotrocozous (Lophotrochozoa) o espirals (Spiralia) són un dels grans grups d'animals protostomats. Inclou un total de vuit embrancaments.
Aquesta agrupació sorgeix després dels estudis moleculars i els mètodes cladístics utilitzats en l'actualitat. No tots els zoòlegs estan d'acord amb aquestes "noves classificacions" del regne animal.
En els quatre primers embrancaments hi ha grups que produeixen larves trocòfores, que tenen dues bandes de cilis al voltant de la zona medial. Amb anterioritat van ser tractats junts com trocozous (Trochozoa), juntament amb artròpodes, que no tenen aquest tipus de larva, però que van ser considerats parents pròxims dels anèl·lids (que sí que tenen larves trocòfores) perquè ambdós estan segmentats. No obstant això, mostren un gran nombre d'importants diferències i els artròpodes es col·loquen ara entre els ecdisozous (Ecdysozoa).
Els altres quatre embrancaments comparteixen la presència d'un lofòfor, una corona de tentacles ciliats que envolten la boca i se'ls coneix amb el nom de lofoforats (Lophophorata). A diferència dels altres embrancaments, tenen segmentació radial, i alguns autors els consideren deuteròstoms; però anàlisi cladístiques basats en l'ARN els apropen als trocozous. Les relacions filogenètiques dels diferents embrancaments no estan encara clares. A més, sembla que ni els lofoforats ni els trocozous són grups monofilètics, sinó que apareixen barrejats entre si en moltes anàlisis cladístiques.
Els platihelmints i formes afins formen un clade denominat platizous (Platyzoa), estretament relacionat amb els lofotrocozous i per tant, de vegades s'inclouen en ells.
El nom Spiralia (espirals) ha estat també usat per a designar aquest extens grup, ja que inclou tots els animals amb segmentació espiral de l'ou.

## Enllaços externs

* UCMP-Lophotrochozoa introduction
# Pròteus

Els pròteus (de Proteu, personatge mitològic) són un gènere d'eubacteris gramnegatius de la família de les enterobacteriàcies. Deu el nom a la seva gran varietat morfològica.
Algunes espècies de proteus són mòbils.
Totes les espècies de proteus són oxidasa negatives, ureasa positives i no fermenten la lactosa.
Les espècies P. vulgaris, P. mirabilis i P. penneri són patògens oportunistes per als humans.
# Clostridials

Els clostridia són una classe dels firmicutes que inclou els clostridis entre d'altres. Es caracteritzen pel fet que són bacils anaeròbics.
No són un grup monofilètic i les seves relacions no són totalment certes. Actualment la majoria de Clostridia s'inclouen en un ordre anomenat clostridiales.
Alguns dels enzims que produeixen són utilitzats com a bioremeis.
# Halobacteriàcies

Les halobacteriàcies (Halobacteriaceae) són una família d'arqueus, trobat en l'aigua saturada o quasi saturada de sal. També són anomenats halòfils, tot i que aquest nom també es fa servir per altres organismes que viuen en medis d'alta concentració salina. Creen marees vermelles amb el seu pigment bacteriorodopsina. Aquest pigment és fet servir per absorbir llum que és emprada com a font d'energia per crear ATP. El procés no està relacionat amb la fotosíntesi. Són incapaços de fixar carboni a partir del diòxid de carboni.
Els halobacteris poden existir en ambients salinitzats, ja que tot i ser aerobis tenen una via separada de creació d'energia a més de l'esmentda. Parts de la membrana dels halobacteris són de color porpre. Aquestes parts condueixen reaccions fotosintètiques amb pigment retinal en comptes de la clorofil·la. Això els permet de crear un gradient de protons al llarg de la membrana de la cèl·lula que el pot fer servir per a la creació d'ATP per al seu propi ús.
# Oxynotus

Oxynotus és un gènere de tauró esqualiforme de la família Dalatiidae.

## Taxonomia

* Oxynotus bruniensis (Ogilby, 1893)
* Oxynotus caribbaeus (Cervigón, 1961)
* Oxynotus centrina (Linnaeus, 1758)
* Oxynotus japonicus (Yano i Murofushi, 1985)
* Oxynotus paradoxus (Frade, 1929)
# Santa Maria de Senan

L'església de Santa Maria de Senan és un monument del municipi de Senan (Conca de Barberà) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

és una església d'una sola nau, originàriament amb absis semicircular a la capçalera que va ser aterrat tardanament i cobert per una volta de canó apuntat que arrenca d'una imposta.
La portada d'accés primitiva està situada als peus de l'església. És d'arc de mig punt, i dos arcs adovellats en gradació assenyalen el cap alçament. A banda i a banda hi ha una columna amb capitell a la part superior sense cap mena d'ornamentació. Únicament apareix una decoració molt esquemàtica a la imposta de la qual arrenquen els arcs ja esmentats. Es tracta del cap d'un àngel, una pinya i una punta de diamant que evidencien una mà molt poc hàbil. La part més externa de les dovelles és recorreguda per un bordó a manera de guardapols. En conjunt la portalada és molt senzilla. El material constructiu és el carreu de pedra tallada amb cura a cops d'escoda i col·locada a la manera isòdoms.

## Història

Senant pertanyia a la família dels Granyena quan l'any 1173, per donació testamentaria d'un dels seus membres, va passar a dependre del priorat del Monestir de Ripoll a Montserrat. Fins a mitjans del segle xiii no va canviar novament de propietari; aleshores l'any 1264, per venda, l'adquirí el monestir de Poblet. En el document es detalla amb precisió tot allò que incloïa el castell i no es menciona per res l'existència de l'església. És possible que aleshores encara no fos bastida. Cal pensar que Poblet va mantenir fins molt avançat el segle xiv el costum de bastir segons la tipologia romànica i com a exemple d'això cal mencionar la construcció de l'església de Vinaixa en la qual hi van tenir un paper decisiu els monjos pobletans.

## Referències

* 1 2 3 «Santa Maria de Senan». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 maig 2012].

## Enllaços externs

* «Santa Maria de Senan». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Gnafosoïdeus

Els gnafosoïdeus (Gnaphosoidea) són una superfamília d'aranyes araneomorfes. Està constituïda per set famílies d'aranyes amb vuit ulls:
* Ammoxènids (Ammoxenidae)
* Citerònids (Cithaeronidae)
* Gal·lienièl·lids (Gallieniellidae)
* Gnafòsids (Gnaphosidae)
* Lampònids (Lamponidae)
* Prodidòmids (Prodidomidae)
* Trocantèrids (Trochanteriidae)

## Vegeu també

* Classificació de les aranyes
* Llista d'espècies de gnafòsids
* Llista d'espècies de lampònids
* Llista d'espècies de prodidòmids
* Llista d'espècies de trocantèrids
# Musaranya del Sàhara

La musaranya del Sàhara (Crocidura lusitania) és una espècie de mamífer de la família de les musaranyes que viu a Algèria, Burkina Faso, Eritrea, Etiòpia, Gàmbia, Guinea, Guinea Bissau, Mali, Mauritània, Marroc, el Níger, Nigèria, Senegal, Sierra Leone i el Sàhara Occidental.

## Enllaços externs

* Fordham et al. (2006). Crocidura lusitania. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 20 desembre 2007 (en anglès).
# Santa Susanna de Caulès

Santa Susanna de Caulès és una ermita preromànica de Caulès (Vidreres, Selva), al massís de Cadiretes, protegida com a bé cultural d'interès local. És molt popular entre els aficionats a la BTT i la bicicleta de muntanya de la zona.

## Arquitectura

És un edifici de planta rectangular i en planta baixa cobert a dues aigües a laterals situat en un turonet al qual s'accedeix per mitjà d'unes escales. Té una capçalera en forma de trapezi de tipus preromànic, una nau rectangular coberta amb volta de mig punt i, al costat septentrional, una capella i una sagristia afegits. El seu petit interior està enguixat i consta d'un cor amb balconada de fusta a la part occidental, d'unes escales d'accés, de la petita capella lateral i de restes de mobiliari religiós i litúrgic en mal estat (bancs, imatges, altars, etc.).
L'exterior és de pedra vista menys la façana, reformada el segle xix. Conserva tres contraforts al costat meridional i un al costat septentrional. Un dels elements més antics, a part de l'absis i les parets mestres, és la finestra tapada del lateral meridional. El sostre té un campanar de cadireta amb dues obertures de mig punt i cap campana, al qual s'accedeix recolzant una escala i amb uns graons efectuats en un dels contraforts. La façana, l'única part arrebossada, té una porta rectangular emmarcada de pedra de Girona i un òcul de rajol. Les pedres cantoneres, de granit, no estan cobertes d'arrebossat. A la part meridional del temple s'aixeca un aterrassament que contenia el cementiri, que va estar en funcionament fins a finals del segle xx, quan es van traslladar les restes al cementiri nou de Vidreres.

## Història

Les primeres notícies de l'església de Caulès són del segle xi. Està documentada des de l'any 1362 (Sancti Stephani de Caulesio). Fou una Parròquia independent fins que el 1448 el bisbe de Girona Bernat de Pau va unificar-la a Vidreres. A l'entrada de l'església, a terra, hi ha una pedra gravada amb dos escuts i una llegenda de difícil transcripció que pot tenir a veure amb el canvi de categoria eclesiàstica de Caulès durant el segle xv. Aquesta antiga església parroquial fou dedicada a Sant Esteve fins al segle xix, que passà l'advocació a Santa Susanna. El 1835 es va acabar la capella lateral dedicada a la Verge del Roser per voluntat testamentària de Josep Mundet, terratinent de la zona pròxima a Caulès. Les obres les va fer el mestre de cases Joan Güell i va costar 259 lliures. El 1964 es va restaurar la façana, el teulat i el cementiri. El preu de les obres fou de 130 mil pessetes. El cementiri de Caulès, en funcionament fins als anys vuitanta, va ser traslladat a Vidreres a finals del segle XX a causa de les nombroses profanacions. Per les seves característiques s'ha relacionat amb l'església de Sant Marcel de Flaçà, al Conflent, construïda a finals del segle x i principis de l'XI.

## Referències

* 1 2 3 «Ermita de Santa Susanna». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2012].

## Enllaços externs

* Santa Susanna de Caulès al web del Consell Comarcal de la Selva
# Pelasgus

Pelasgus és un gènere de ciprínids endèmic dels Balcans que inclou set espècies:
* Pelasgus epiroticus (Steindachner, 1895)
* Pelasgus laconicus (Kottelat i Barbieri, 2004)
* Pelasgus marathonicus (Vinciguerra, 1921)
* Pelasgus minutus (S. L. Karaman, 1924)
* Pelasgus prespensis (S. L. Karaman, 1924)
* Pelasgus stymphalicus (Valenciennes, 1844)
* Pelasgus thesproticus (Stephanidis, 1939)

## Enllaços externs

* "Pelasgus". FishBase. Ed. Ranier Froese i Daniel Pauly. August del 2011. N.p.: FishBase, 2011.
# Lleó de l'Atles

El lleó de l'Atles o lleó de Barbaria és una subpoblació de Panthera leo leo (lleó) nadiua del nord d'Àfrica, encara que actualment està extinta en estat salvatge, cosa que unida al fet que s'ha barrejat amb altres subespècies de lleó als zoològics i circs fa impossible de saber quants lleons de l'Atles hi ha actualment al món.

## Descripció

El lleó de l'Atles és una subespècie de lleó més grossa que els seus parents subsaharians i indis. El pes calculat per als mascles és d'entre 180 fins als 270 kg i el de les femelles d'entre 100 i 180 kg. Els mascles mesuren uns 3,2 metres i les femelles uns 2,7 metres. Encara que molts experts creuen que aquestes mides i pesos són exagerats i que la seva mida era semblant a la dels lleons subsaharians.
Els mascles de lleó de l'Atles tenen una crinera que es prolonga fins al pit igual que els seus parents més pròxims, els mascles de lleons asiàtics. Encara que aquesta característica no serveix per a identificar-los, ja que els lleons de qualsevol subespècie en zones més fredes pot desenvolupar aquestes característiques. Els lleons de l'Atles tenen una cabellera de color negre.
Els lleons de l'Atles i els lleons asiàtics tenen trets cranials que no tenen la resta de lleons, una altra evidència que prova que estan estretament emparentats.
El lleó de l'Atles, quan existia en llibertat, era un animal menys sociable que altres subespècies de lleons, probablement per la seva mida més gran i un hàbitat diferent. En el seu hàbitat natural s'alimentava del senglar, de l'ase, del cérvol comú, de la daina persa, de l'arruí i del búbal.

## Hàbitat i extinció

El lleó de l'Atles tenia antigament la seva àrea de distribució des del Marroc fins a Egipte. El primer lloc on es van extingir per causes humanes fou al delta del Nil abans del III mil·lenni aC a causa del fet que els antics egipcis talaven els boscos, feien conreus i construïen ciutats destruint l'hàbitat de lleó.
Els espectacles amb lleons dels romans van afectar les poblacions dels lleons, però menys que quan aparegueren les armes de foc al nord d'Àfrica. Al voltant de l'any 1700 els lleons es van extingir a Líbia. L'any 1891 es van extingir a Tunísia, el 1893 a Algèria. L'últim lleó de l'Atles que visqué en llibertat fou caçat l'any 1922.

## Projecte de reintroducció

Actualment, diversos zoològics i circs del món afirmen tenir lleons de l'Atles més o menys purs. S'han fet internacionalment diversos estudis per aconseguir determinar els gens que els són propis i així poder seleccionar aquells individus que tendeixin a la puresa màxima. Tanmateix, l'empresa WildLink International, que impulsava el projecte, s'ha retirat, quedant aquest en suspens mentre alguns científics busquen finançament alternatiu per dur a terme aquest projecte.

## Vegeu també

* Lleó.
* Lleó asiàtic.
* Lleó europeu.