OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bisbat de Šiauliai

El bisbat de Šiauliai (lituà: Šiaulių vyskupija, llatí: Dioecesis Siauliensis) és una seu de l'Església Catòlica a Lituània, sufragània de l'arquebisbat de Kaunas. Al 2017 tenia 243.600 batejats sobre una població de 323.200 habitants. Actualment està regida pel bisbe Eugenijus Bartulis.

## Territori

La diòcesi comprèn una gran part del comtat de Šiauliai.
La seu episcopal és la ciutat de Šiauliai, on es troba la catedral de Sants Pere i Pau. Prop de Šiauliai es troba el famós Turó de les Creus, meta de pelegrinatge.
El territori s'estén sobre 7.696 km², i està dividit en 69 parròquies, agrupades en 5 vicariats.

## Història

La diòcesi va ser erigida el 28 de maig de 1997, prenent el territori de l'arquebisbat de Kaunas i de les diòcesis de Panevėžys i de Telšiai.

## Cronologia episcopal

* Eugenijus Bartulis, des del 28 de maig de 1997.

## Estadístiques

A finals del 2017, la diòcesi tenia 243.600 batejats sobre una població de 323.200 persones, equivalent al 75,4% del total.
| any | població | població | població | sacerdots | sacerdots | sacerdots | sacerdots | diaques | religiosos | religiosos | parròquies |
| any | batejats | total | % | total | clergat secular | clergat regular | batejats por sacerdot | diaques | homes | dones | |
| 1999 | 268.400 | 362.400 | 74,1 | 64 | 58 | 6 | 4.193 | 1 | 9 | 31 | 67 |
| 2000 | 271.741 | 362.321 | 75,0 | 64 | 56 | 8 | 4.245 | | 13 | 31 | 67 |
| 2001 | 271.850 | 362.400 | 75,0 | 67 | 59 | 8 | 4.057 | | 13 | 31 | 67 |
| 2002 | 260.700 | 350.200 | 74,4 | 63 | 55 | 8 | 4.138 | | 29 | 35 | 67 |
| 2003 | 270.656 | 339.785 | 79,7 | 64 | 53 | 11 | 4.229 | | 23 | 35 | 67 |
| 2004 | 269.861 | 338.680 | 79,7 | 65 | 54 | 11 | 4.151 | 2 | 23 | 32 | 67 |
| 2010 | 254.510 | 336.012 | 75,7 | 66 | 56 | 10 | 3.856 | 2 | 21 | 25 | 68 |
| 2014 | 247.200 | 329.000 | 75,1 | 67 | 57 | 10 | 3.689 | | 13 | 4 | 68 |
| 2017 | 243.600 | 323.200 | 75,4 | 67 | 56 | 11 | 3.635 | | 14 | 3 | 69 |

## Vegeu també

* Catedral de Šiauliai

## Fonts

* Anuari pontifici del 2018 i anteriors, publicat a www.catholic-hierarchy.org a la pàgina Diocese of Siauliai (anglès)
* oficial de la diòcesi (lituà)
* Esquema de la diòcesi a www.gcatholic.org (anglès)
# Albert Toldrà i Vilardell

Albert Toldrà i Vilardell (Barcelona, 1964) és un historiador català. De petit marxà a viure a València i es llicencià en Història a la Universitat de València el 1992, on va doctorar-se en el camp de la religiositat i la sexualitat en la cultura medieval. Treballa com a auxiliar de serveis a la Universitat de València, l'any 2000 guanyà el Premi Joan Fuster d'assaig per Aprés la mort: un viatge amb Sant Vicent al més enllà medieval. L'any 2011, amb Asmodeu. Dona, dimoni i sexe a l'edat mitjana obté el Premi Micalet d'assaig. El novembre del 2017, amb l'obra El plaer de la carn va obtindre el Premi València Alfons el Magnànim d'assaig.

## Obres

* Aprés la mort. Un viatge amb sant Vicent Ferrer al més enllà medieval. València: Eliseu Climent, 2000.
* Sant Vicent contra el pintor gòtic: Sobre el "triangle" de l'expressió medieval a Afers, 2002.
* Judes a l'Edat Mitjana, a Afers, 2003.
* Per peccat se scriu en les calderes d'infern. Llibre i escriptura al Més Enllà medieval a Signo, 2003.
* Sant Vicent Ferrer: Debats historiogràfics a Afers, 2004.
* Un cafè amb Raixida. Per entendre les religions, Edicions del Bullent, 2007
* Un café con Rachida. Para entender las religiones, Edicions del Bullent, 2007
* En nom de Déu: La Inquisició i les seues víctimes al País Valencià (Claus per a entendre el món). Picanya: Edicions del Bullent, 2011.
* Asmodeu. Dona, dimoni i sexe en l'Edat Mitjana. València: PUV, 2011.
* La carn. Cos i sexualitat a l'Edat Mitjana. Barcelona: Base, 2012.
* Paraula i passió. Sant Vicent Ferrer, predicador, Picanya: Edicions del Bullent, 2015.
* Per la reixeta. Sol·licitació sexual en confessió davant la Inquisició de València, 1651-1819. València: PUV, 2017.
* El plaer de la carn. Sexe i temperament en la cultura medieval. València: Institució Alfons el Magnànim, 2017.
* Il·luses, santes, falsàries. Picanya: Edicions del Bullent, 2018. ISSN-EAN: 9788499042060.

## Premis

* 2000 Premi Joan Fuster d'assaig amb Aprés la mort: un viatge amb sant Vicent al més enllà medieval.
* 2011 Premi Micalet d'assaig amb Asmodeu. Dona, dimoni i sexe a l'edat mitjana
* 2017 Premi València Alfons el Magnànim d'assaig amb El plaer de la carn. Sexe i temperament en la cultura medieval.
* 2017 Premi d'assaig en valencià Josep Vicent Marqués. Premis literaris Ciutat de València amb Il·luses, santes, falsàries.

## Referències

* 1 2 3 «El més enllà medieval». Avui, 13-04-2001. [Consulta: 27 març 2018].
* 1 2 3 4 5 «El poder, la repressió i el control social, objecte dels Premis València d'Assaig 2017». Arxivat de l'original el 2018-12-29. [Consulta: 27 març 2018].
* 1 2 3 «Albert Toldrà, Pasqual Alapont, Álvaro Bermejo, Josep Maria Balbastre Vila i David Hernández guanyen els premis València del Magnànim 2017». València Extra, 15-06-2017.
* ↑ «Sant Vicent contra el pintor gòtic. Sobre el "triangle" de l'expressió medieval / - Traces : base de dades de llengua i literatura catalanes». [Consulta: 27 març 2018].
* ↑ «Il·luses, santes, falsàries».
* ↑ «Manel Joan i Arinyó i Elvira Andrés Solanes guanyen el premi de narrativa Ciutat de València». Diari la Veu.
# El ball de la civada

El ball de la civada és una cançó i ball popular catalana, que està relacionada amb les feines del camp; antigament era ballada només pels homes. Aquesta dansa expressa, amb diversos moviments, la feina del pagès, des de la sembra dels cereals fins al seu consum, passant per la collita del gra i l'elaboració del pa.
Va ser una dansa molt coneguda i estesa per tot el territori català, la qual cosa comportà petites variants segons el lloc on era cantada i ballada.

## Lletra

Vegeu la lletra completa de la cançó a Viquitexts
1. El ball de la civada, jo us el cantaré; (bis) el pare, quan la fangava, feia així, feia així; se'n dava un truc al pit i se'n girava així. Treballem, treballem, que la civada, que la civada, treballem, treballem, que la civada guanyarem.
2. El ball de la civada, jo us el cantaré; (bis) el pare, quan la llaurava, feia així, feia així; se'n dava un truc al pit i se'n girava així. Treballem, treballem, que la civada, que la civada, treballem, treballem, que la civada guanyarem.
3. El ball de la civada, jo us el cantaré; (bis) el pare, quan la sembrava, feia així, feia així; se'n dava un truc al pit i se'n girava així. Treballem, treballem, que la civada, que la civada, treballem, treballem, que la civada guanyarem.
4. El ball de la civada, jo us el cantaré; (bis) el pare, quan la segava, feia així, feia així; se'n dava un truc al pit i se'n girava així. Treballem, treballem, que la civada, que la civada, treballem, treballem, que la civada guanyarem.

### Versions alternatives

Segons la versió recopilada per Teresa Clota, la seqüència estròfica era llaurava, sembrava, segava, batia, molia, pastava, coïa i menjava.

## Característiques
### Punts de dansa i figures

Galop, punteig, gir, representació gestual.

### Posició inicial

En rotllana, amb les mans agafades i avall.

### Moviment i evolució

En la primera i segona frase musical (AA) ens desplacem tot puntejant en sentit contra horari, i acabem amb els peus junts i encarats a l'interior de la rotllana.
En la frase B ens deixem anar de les mans i fem l'acció que vulguem representar (llaurar, sembrar…) i seguint la lletra de la cançó, en la quarta frase, ens donem un cop al pit i fem mitja volta en sentit contra horari, quedant encarats enfora de la rotllana.
En la quinta i sexta frase (CC') ens donem les mans i ens desplacem en sentit contra horari fent galop. Reprenem la dansa repetint tots els passos anteriors, però ara desplaçant-nos en sentit horari.

### Mètrica

Binària, ja que té compàs de 2/4

## Edat recomanada

Nens i nenes d'entre sis i set anys

## Referències

* ↑ «El ball de la civada - Viquitexts». [Consulta: 22 desembre 2024].
* ↑ Clota i Pallàs, Teresa. Cantem a l'escola. Cançons populars catalanes, 1974. ISBN 844001175X.

## Enllaços externs

* Acords d'El ball de la civada Arxivat 2007-12-08 a Wayback Machine.
* Partitura d'El ball de la civada Arxivat 2008-09-25 a Wayback Machine.
* El ball de la civada a l'xtec.cat Arxivat 2009-09-26 a Wayback Machine.
* El vídeo d'El ball de la civada al Youtube
# Francesco Ballarotti

Francesco Ballarotti (vers el 1660?, Bèrgam (Llombardia), – Idem. abril de 1712), va ser un compositor de música italià.

## Biografia

Francesco Ballarotti era fill de Giuseppe Ballarotti anomenat il Manzino, que era violinista i cantant a l'església de Santa Maria Maggiore a Bèrgam. El 1691 esdevingué cap de banda al mateix temple i un any més tard, després de la mort de Teodoro Reggiani, esdevingué cap de banda. Es va fer famós com a compositor d'òpera, però també es va dedicar a la música instrumental i eclesiàstica.

## Treballs
### Òpera

* Il Tempo Deluso (llibret Francesco Arisi, Milà, 1684)
* Enea in Italia (llibret Giacomo Francesco Bussani, 1686)
* Dialogo Musicale fra Nettuno e Bergamo (1688)
* Il Merito Fortunato (llibret Francesco Roncali, Bèrgam, 1691)
* Il cuor del leone o sia La stella di prima grandezza (llibret Carlo Benaglio, Milà, 1692)
* Ottaviano in Sicilia (llibret Ercole Pesci, Reggio Emilia, 1692)
* L'Aiace (llibret Pietro d'Averara, 1694)
* Antonio e Pompejano overo La Tirannide Punita (llibret Giacomo Francesco Bussani, Gènova, 1695)
* Aetna Festivo (1696)
* Ariovisto (llibret Pietro d'Averara, 1699)
* La caduta de' Decemviri (llibret Silvio Stampiglia, Reggio Emilia, 1699)
* Esione (llibret Pietro d'Averara, Torí, 1699)
* Muzio Scevola (llibret Nicolò Minato, Torí 1700)
* Alciade ou L'Eroico Amore (llibret M. Gasparini, 1709)
* L'Amante Impazzito (l'autoria és incerta, 1714)

### Altres

* Chi d'un crin ne'lacci (cantant i baix continu)
* Gelosia non tormentarmi (cantant i baix continu)
* Più non spero (cantant i baix continu)
* Tria, opus. 1 (ballets, aires, concerts, courants)

## Referències

* ↑ https://rateyourmusic.com/artist/francesco-ballarotti
# Favara de Pego

Favara de Pego, Favara o Fabara (en àrab, 'font') era un lloc situat en les valls de Pego.
Segons el Nomenclator de Sanchis-Sivera (1922), tenía una església, dedicada a Sant Pere, que pertanyia a la parròquia de Pego.
El 12 d'abril de 1420, Juan de Salanova comprà el lloc. En 1535 es va desmembrar eclesiàsticament de Pego, creant-se com una rectoria per a moriscos i, més tart, fou elevada a parròquia, com consta en els arxius que es conserven en l'actual església de l'Atzúbia.
Com a parròquia, tenía adscrites les alqueries d'Adzaneta, Benumeia, Atzúvia dels Roques, Atzúvia de Castillo i Atzúvia de Miró, essent Favara on els veïns acudien a la celebració de la missa dominical i festiva, alternant-se setmanalment amb l'església de San Sebastià de Benumea, que actualment, encara que en ruïnes, encara està en peu en el terme de Pego.
D'aquesta Parròquia de Sant Pere de Favara de Pego, no queda res, ja que en el segle XX fou derruïda. Allí es construí un panteó privat, que més tart fou traslladat al cementiri municipal de Pego. En temps de Gaspar Escolano, el seu castell estava arruïnat, i l'alqueria, que constaba d'onze cases, es va despoblar per complet amb l'expulsió musulmana, repoblant-se per la Carta Pobla atorgada en 1611.
Actualment és una partida del terme municipal de Pego, als afores de la població, en la zona industrial, en la carretera CV-700 cap al Verger.

## Referències

* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2012-06-26. [Consulta: 7 agost 2012].
* ↑ «Favara de Pego». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Sanchis Sivera, José (1922): Nomenclator geográfico eclesiástico de los pueblos de la diócesis de Valencia (...)
* ↑ http://www.pego.org/cultura/passeig_vall.html
* ↑ http://books.google.cat/books?id=XFJtja8lxboC&pg=PA340&lpg=PA340&dq=Favara+de+Pego&source=bl&ots=sJh51ot44o&sig=KbSjmp3YopCVGB_R1nbA-m-lNtY&hl=ca&sa=X&ei=8VQhUKmqDuTF0QWQjIEY&ved=0CHIQ6AEwBg#v=onepage&q=Favara%20de%20Pego&f=false
# Miniopterus mahafaliensis

Miniopterus mahafaliensis és una espècie de ratpenat del gènere Miniopterus que viu al sud-oest de Madagascar. Tradicionalment s'han inclòs les poblacions d'aquesta espècie a Miniopterus manavi, però estudis moleculars publicats el 2008 i el 2009 indiquen que aquesta presumpta espècie es compon en realitat de cinc espècies diferents, incloent-hi l'espècie recentment descrita M. mahafaliensis. Se n'han trobat exemplars a boscos secs, espinosos i de galeria, així com a hàbitats més oberts, al sud-oest de Madagascar.
# Bitti

Bitti (en sard, Vitzi) és un municipi italià, dins de la província de Nuoro. L'any 2007 tenia 3.481 habitants. Es troba a la regió de Barbagia di Nuoro Limita amb els municipis d'Alà dei Sardi (OT), Buddusò (OT), Lodè, Lula, Nule (SS), Onani, Orune, Osidda i Padru (OT).

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2005- | Giuseppe Ciccolini | Llista Cívica |

## Persones il·lustres

* Bachisio Bandinu, (Bitti, 1939, -) antropòleg i periodista.
* Michelangelo Pira - Mialinu, (Bitti, 1928 - Capitana di Quartu Sant'Elena, 1980): antropòleg i escriptor
* Gianuario Carta, (Bitti, 1931 - Cagliari, 2017): polític
# E-artsup Institut

E-artsup Institut és una escola privada creada el 2001 pel groupe Ionis. Ofereix formació en comunicació i arts gràfiques, animació, vídeo, disseny digital i, més recentment, videojocs. Ofereix formació en 3 anys després del Batxillerat o en 5 anys.
Té set seus a París, Bordeus, Lille, Lió, Montpeller, Nantes i Tolosa.

## Històric

L'escola va ser fundada l'any 2001 a Le Kremlin-Bicêtre. Els campus de Montpeller i de Toloda es van inaugurar el 2016.

## Formacions

L'any 2017, E-Artsup Institute ofereix formació en les àrees següents: joc i codificació creativa, animació i 3D, Disseny web i disseny gràfic, Disseny i comunicació, disseny de moviment, disseny interactiu i disseny de jocs.

## Referències

* ↑ (francès)e-art sup Arxivat 2018-02-21 a Wayback Machine.
* ↑ (francès)Deux nouvelles écoles et trois nouveaux bachelors pour E-Artsup
* ↑ (francès)Montpellier : E-Art Sup, l'école qui développe la créativité
* ↑ (francès)E-artsup annonce la création de 3 bachelors et 2 ouvertures en région Arxivat 2018-02-21 a Wayback Machine.
# De mica en mica s'omple la pica

De mica en mica s'omple la pica és una novel·la negra de Jaume Fuster, publicada per primer cop l'any 1972.
Fuster incorpora en aquesta novel·la l’ús d’un argot català vinculat al món de la delinqüència, gairebé inèdit fins aleshores.
El 1978, el director Carlos Benpar en va adaptar la història al cinema amb el títol El procedimiento. Posteriorment, cinc anys més tard, la pel·lícula es va redistribuir en castellà sota un nou títol: Dinero negro.

## Referències

* ↑ «"De mica en mica s'omple la pica", de Jaume Fuster, va ser passada per la censura franquista». Catalunya Ràdio, 18-11-2015. [Consulta: 14 abril 2020].
* 1 2 «De mica en mica s'omple la pica». Diccionari de la Literatura Catalana. [Consulta: 14 abril 2020].
# Bisbat de Gurué

La diòcesi de Gurué (portuguès: Diocese de Gurué; llatí: Dioecesis Guruensis) és una seu de l'Església Catòlica a Moçambic, sufragània de l'arquebisbat de Beira. Al 2012 tenia 642.651 batejats sobre 1.732.000 habitants. Actualment està regida pel bisbe Francisco Lerma Martínez, I.M.C..

## Territori

La diòcesi comprèn els districtes civils de Gurué, Namarroi, Ile, Alto Molócuè, Gilé i Pebane i l'administració de Molumbo al districte de Milange, a la part septentrional de la província de Zambézia a Moçambic.
La seu episcopal és la ciutat de Gurúè, on es troba la catedral de catedral de Santo António de Lisboa.
El territori s'estén sobre 42.451 km², i està dividida en 15 parròquies.

## Història

La diòcesi fou erigida el 6 de desembre de 1993 amb la bolla Enixam suscipientes del papa Joan Pau II, amb territori del bisbat de Quelimane.

## Cronologia de bisbes

* Manuel Chuanguira Machado (6 de desembre de 1993 - 9 d'octubre 2009 dimitit)
* Francisco Lerma Martínez, I.M.C., des del 24 de març 2010

## Estadístiques

A finals del 2014, la diòcesi tenia 642.651 batejats sobre una població de 1.732.000 persones, equivalent al 37,1% del total.
| any | població | població | població | sacerdots | sacerdots | sacerdots | sacerdots | diaques | religiosos | religiosos | parròquies |
| any | batejats | total | % | total | clergat secular | clergat regular | batejats por sacerdot | diaques | homes | dones | |
| 1999 | 192.500 | 1.150.000 | 16,7 | 33 | 9 | 24 | 5.833 | | 31 | 30 | 13 |
| 2000 | 212.000 | 1.175.000 | 18,0 | 36 | 13 | 23 | 5.888 | | 31 | 22 | 13 |
| 2001 | 227.000 | 1.175.000 | 19,3 | 39 | 17 | 22 | 5.820 | | 29 | 24 | 13 |
| 2002 | 259.500 | 1.200.000 | 21,6 | 40 | 23 | 17 | 6.487 | | 30 | 22 | 13 |
| 2003 | 234.600 | 1.400.000 | 16,8 | 60 | 24 | 36 | 3.910 | 3 | 41 | 13 | 15 |
| 2004 | 239.000 | 1.428.000 | 16,7 | 35 | 26 | 9 | 6.828 | 1 | 12 | 1 | 14 |
| 2006 | 247.000 | 1.482.000 | 16,7 | 37 | 19 | 18 | 6.675 | | 24 | 22 | 15 |
| 2013 | 642.651 | 1.732.000 | 37,1 | 43 | 27 | 16 | 14.945 | | 26 | 35 | 19 |

## Fonts

* Anuari pontifici del 2013 i precedents, a Catholic-hierarchy
* Butlla Enixam suscipientes
* (anglès) Fitxa de la diòcesi a www.gcatholic.org
# Ferdinand Antonolini

Antonolini, Ferdinando (Venècia, segona meitat del segle XVIII - Sant Petersburg (Russia), 1824), fou director, professor, des de 1796 director al Teatre Imperial de Sant Petersburg, on es jubilà el 1822.
Va treballar a Rússia. A partir de 1796 - compositor de la cort, a partir de 1797 - director de la companyia italiana, professor de cant a l'Escola de Teatre de Sant Petersburg. El 1797 Ferdinand Antonolini ja va aparèixer com a director en els espectacles italians de Sant Petersburg, on més tard va desenvolupar una intensa i exitosa activitat com a compositor, juntament amb la de mestre de capella de la cort -juntament amb el seu conciutadà Catterino Cavos- i com a professor de cant, al teatre Scuola (entre els seus alumnes cal recordar la famosa cantant Joséphine Fodor i el baríton N. V. Lovrof).

## Obra

* "Saper bramate tutto il mio core", Cançoneta, composta expressament per a la reconeguda dama Teresa Macciorletti. c1794
* "Il giudizio universale". Oratori
* "Camilla, or the Underground" (1814) i "Mart and Venus" (1815), ballets, ambdós posats en escena a Sant Petersburg pel coreògraf I. I. Valberkh.
* Karachun ili Starinnyye dikovinki. Òpera. St Petersburg 5 de maig de 1805.
* Jeltoi Carlo. Òpera. St Petersburg febrer de 1815.
* En col·laboració amb el coreògraf C. Didelot, va crear els ballets: "La jove lletera, o Nisetta i Luca" (1817), "Teseu i Arianna, o la derrota del minotaure" (1817), "El califa de Bagdad, o l'Aventura en la joventut de Harun al-Rashid" (1818), "Semela, o la venjança de Juno" (juntament amb K. Kavos, 1818), "Victòria marina o l'alliberament dels captius" (1819), "Henzi i Tao, o la bella i la bèstia" (1819), "Cora i Alonzo, o la Mare de Déu del Sol" (1820), "Alceste, o la baixada d’Hèrcules als inferns" (1821). Jar plitza. Òpera. St Petersburg, novembre de 1822, música amb Catterino Cavos.
Ferdinando Antonolini va morir encara jove a principis del 1824 a Sant Petersburg. El 29 d'abril del mateix any, es va oferir un concert en benefici de la seva vídua i els seus fills.

## Referències

* 1 2 3 4 https://composers-classical-music.com/a/AntonoliniFerdinand.htm
* 1 2 3 4 5 6 7 8 https://www.belcanto.ru/antonolini.html
* 1 2 https://www.treccani.it/enciclopedia/ferdinando-antonolini_(Dizionario-Biografico)/
# Papioninis

Els papioninis (Papionini) són una tribu de micos del Vell Món que conté 38 espècies repartides en 7 gèneres. Es distingeixen dels micos de la tribu dels cercopitecinis pel musell prominent i la cua més curta. A més, tenen un dimorfisme sexual ben accentuat i els mascles són bastant més grans que les femelles.
La majoria d'espècies viuen a l'Àfrica subsahariana, però algunes es troben a Àsia.
# Bixente Serrano Izko

Bixente Serrano Izko (Saratsa, 22 de gener de 1948 - Pamplona i Complex Hospitalari de Navarra, 4 de juny de 2020) fou un historiador navarrès. Durant els darrers anys del franquisme milità a ETA, fou detingut i empresonat a Segòvia. El 5 d'abril de 1976 fou un dels organitzadors de la massiva fuga de Segòvia (24 militants d'ETA i cinc catalans del FRAP, FAC, MIL i PCE), tot i que fou capturat poc després amb el gruix del grup. Posteriorment milità a ETA pm, i quan aquesta deixà la lluita armada, formà part d'Euskadiko Ezkerra, de la que en fou secretari general a Navarra. Quan EE s'integrà en el PSE-EE, abandonà la política i treballà com a professor d'història en euskera a un institut d'ensenyament mitjà de Pamplona, publicant llibres i escrivint articles sobre història al diari Egunkaria. Posteriorment va ser candidat al Senat d'Espanya per Nafarroa Bai a les eleccions generals espanyoles de 2004 i 2008.

## Obres

* Navarra-Euskadi, un debate popular que urge (1981)
* Onkoteak (1987) narracions
* Nafarroa, historiaren hariak (2005) versió en castellà Navarra, las tramas de la historia.
# Xibe

El xibe és una llengua pertanyent a la família manxú-tungús parlada per més de 25.000 persones a la província de Xinjiang (Xina). N'hi ha molts dels xibes que també parlen xinès, rus i uigur.

## Ús

El 1998, hi havia vuit escola primària que ensenyaven xibe al Comtat autònom de Qapqal Xibe on el mitjà d'ensenyament era el xinès, però les lliçons de xibe eren obligatòries. De 1954 a 1959, l'Editorial Popular de Ürümqi va publicar més de 285 obres significatives, inclosos documents governamentals, belles-lettres i llibres escolars, a xibe. Des de 1946, la Notícies Qapqal en llengua xibe es publica a Yining. A Qapqal, la programació en llengua xibe té 15 minuts diaris d'emissió de ràdio i programes de televisió de 15 a 30 minuts que s'emeten una o dues vegades al mes.
El xibe s'ensenya com a segona llengua a la Universitat Normal d'Ili a la Prefectura autònoma d'Ili Kazakh al nord de Xinjiang; el 2005 va establir una grau en l'idioma. Uns quants entusiastes de l'idioma manxú de l'est de la Xina han visitat el comtat de Qapqal xibe per tal d'experimentar un entorn on es parla de manera nativa una varietat estretament relacionada amb el manxú.

## Referències

* ↑ Gorelova, Liliya. «Past and Present of a Manchu Tribe: The xibe». A: Post-Soviet Central Asia (en anglès). London: Tauris Academic Studies, p. 327–329.
* ↑ Zhang, Li 张莉 «Xīnjiāng Xíbózú xīnwén shìyè fāzhǎn xiànzhuàng» (en xinès). Yīlí shīfàn xuéyuàn xuébào, 1, 2007.
* ↑ Tong, Zhihong 佟志红 «"Chábùcháěr bào" – Xíbórén zhǐ shàng de jīngshén jiāyuán» (en xinès). , 06-06-2007.
* ↑ Johnson, Ian «In China, the Forgotten Manchu Seek to Rekindle Their Glory» (en anglès). Wall Street Journal, 04-10-2009. ISSN: 0099-9660.
# Cantarel·lals

Els Cantharellales són un ordre de fongs. Les espècies d'aquest ordre són ectomicorices, sapròfites, associades amb orquídies o patogens facultatius de les plantes. Hi ha bolets comestibles en els gèneres Cantharellus, Craterellus, i Hydnum i patogens en els gèneres Ceratobasidium i Thanatephorus (Rhizoctonia).
* Aphelaria cf. complanata (Aphelariaceae)
* Botryobasidium vagum (Botryobasidiaceae)
* Craterellus cornucopioides (Cantharellaceae)
* Clavulina coralloides (Clavulinaceae)
* Hydnum repandum (Hydnaceae)
* Tulasnella violea (Tulasnellaceae)

## Vegeu també

* Pterygellus
# Bixr ibn al-Barà

Bixr ibn al-Barà (àrab: بشر بن البراء, Bixr ibn al-Barāʾ) fou un medinès company del profeta Muhàmmad, del clan dels Banu Sàlima, de la tribu dels Banu Khàzraj.
Juntament amb el seu pare al-Barà ibn Marur fou dels primers conversos. Va combatre a Badr, Uhud, al setge de Medina (Batalla del Fossat) i a Khaybar (628). Aquí va menjar una cabra enverinada oferta al Profeta per un jueu que volia venjar alguna ofensa a la seva família.
Fou un arquer famós i va tenir controvèrsies amb els jueus de Medina.