OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Campionat d'Europa de Superstock 600

El Campionat d'Europa de Superstock 600 (oficialment, en anglès, European Superstock 600 Championship) va ser un campionat de suport del Campionat del Món de Superbike per a les rondes europees que es va celebrar del 2005 al 2015. El campionat es destinava a motocicletes de producció de 600 cc i estava reservat a pilots d'entre 15 i 24 anys. S'hi van aplicar les mateixes regles que a la Copa FIM de Superstock 1000 (FIM Superstock 1000 Cup), però el campionat va ser organitzat per la FIM Europe en comptes de la FIM.
El campionat es va suspendre el novembre de 2015 com a conseqüència de la creació d'un nou campionat de suport europeu del Campionat del Món de Supersport i els canvis aplicats en el reglament tècnic de Supersport.

## Llista de campions

| Any | Pilot | Moto |
| 2005 | Claudio Corti | Yamaha YZF-R6 |
| 2006 | Xavier Siméon | Suzuki GSX-R600 |
| 2007 | Maxime Berger | Yamaha YZF-R6 |
| 2008 | Loris Baz | Yamaha YZF-R6 |
| 2009 | Gino Rea | Honda CBR600RR |
| 2010 | Jérémy Guarnoni | Yamaha YZF-R6 |
| 2011 | Jed Metcher | Yamaha YZF-R6 |
| 2012 | Michael van der Mark | Honda CBR600RR |
| 2013 | Franco Morbidelli | Kawasaki ZX-6R |
| 2014 | Marco Faccani | Kawasaki ZX-6R |
| 2015 | Toprak Razgatlıoğlu | Kawasaki ZX-6R |

## Referències

* ↑ «FIM calls WSS regulation changes, European Stock 600 scrapped» (en anglès). Crash.net. Crash Media Group, 04-11-2015. [Consulta: 26 febrer 2016].
* ↑ «Stock 600 Champions Riders» (en anglès). oldsbk.perugiatiming.com. Arxivat de l'original el 2015-04-02. [Consulta: 3 octubre 2015].

## Enllaços externs

* Campionat d'Europa de Superstock 600 - Lloc web oficial (anglès)
# José Solchaga y Zala

José Solchaga Zala (Muniáin de la Solana, Navarra, 8 d'octubre de 1881 - Sant Sebastià, Guipúscoa, 1953) va ser un militar espanyol que va participar en l'aixecament contra la Segona República que va portar a la Guerra Civil.

## Biografia

De família militar, catòlica i carlista, va ingressar a l'Acadèmia d'Infanteria de Toledo en 1896 amb quinze anys i es va graduar en 1899. Era cosí del també militar José Iruretagoyena Solchaga, i a tots dos els uniria un estret contacte. Va ser destinat com a capità a la Guerra del Rif, participant en les operacions militars de Melilla, Larraix i Tetuan, la qual cosa va portar al seu ascens per mèrits de guerra a comandant. Va estar a Àfrica fins a 1914. En 1920 va ascendir a tinent coronel i va ser destinat a Sant Sebastià. Sent coronel, en 1921, va ser destinat a Pamplona.
Durant la Revolució de 1934 va manar una de les tres columnes que van participar en la presa d'Astúries.
Posteriorment en la seva destinació de Pamplona va prendre part en la Revolta militar de juliol de 1936 a les ordres del general Mola. Va manar una de les columnes que van operar a Guipúscoa amb l'ocupació d'Irun, Sant Sebastià i gran part de la província. Va ser nomenat cap de les Brigades de Navarra en la primavera de 1937. Ascendit a general se li va encomanar la defensa de Jaca. En 1938, al comandament del Cos d'exèrcit de Navarra, va participar en l'ocupació de la vall d'Aran i en les campanyes de Catalunya, conquistant Tarragona i Barcelona i perseguint l'exèrcit republicà fins a Portbou. Va acabar la guerra amb el grau de general de divisió.
El setembre del 1943, sent tinent general, va ser un dels signants de la petició de restauració monàrquica dirigida a Francisco Franco. Posteriorment va ser capità general de la VII Regió Militar (amb seu a Valladolid) i en 1945 de la IV Regió Militar (seu en Barcelona). Quatre anys després va passar a la reserva fins a la seva mort en 1953.

## Referències

* ↑ José Solchaga Zala, Gran Enciclopedia de Navarra
* ↑ José Solchaga Zala, Auñamendi Eusko Entziklopedia
* ↑ Thomas, Hugh. (2001). The Spanish Civil War. Penguin Books. London. p. 364
* ↑ Thomas, Hugh. (2001). The Spanish Civil War. Penguin Books. London. p. 395
* ↑ Beevor, Antony. (2006). The Battle for Spain. The Spanish Civil War, 1936-1939. Penguin Books. London. pp373-377
# Enric II d'Ístria

Enric II d'Ístria i I de Carniola fou marcgravi d'aquestos territoris, fill del duc Bertold IV de Merània.
A la mort del seu pare el 12 d'agost de 1204 el ducat de Merània (o ducat de Croàcia i Dalmàcia) que comprenia les terres heretades a la costa Adriàtica (elevades a ducat per l'emperador uns anys abans), el comtat d'Andechs, les terres ancestrals de Diessen, terres a Francònia (Plassenberg i Stein) i terres a Baviera (Kulmbach) i la jurisdicció feudal sobre les marques d'Ístria i Carniola, van ser pel fill gran Otó I (que a més per matrimoni fou comte palatí de Borgonya com Otó II); l'administració efectiva d'Ístria i Carniola fou concedida a Enric.
Enric i el seu germà, el príncep-bisbe Egbert de Bamberg van ser acusats d'haver participat en l'assassinat (1208) del rei alemany, Felip de Suàbia fill de Frederic Barba-roja, probablement en el marc d'una intriga ideada pels seus cosins els Wittelsbach, rivals dels Hohenstaufen. Enric va ser desterrat i fou privat de les marques per l'emperador Otó IV, el 1209 (si bé sembla que en va conservar el domini almenys en part), i també es van confiscar les seves terres bavareses que van passar als Wittelsbach.
El germà d'Enric, el duc Otó I de Merània va tractar de reconciliar-se amb l'autoritat imperial per recuperar les possessions de la família el que sembla que va aconseguir, i Enric va tornar a governar.
Enric es va casar amb Sofia de Weichselburg, però va morir sense fills el 18 de juliol de 1228. El seu germà Otó I va agafar llavors per a si mateix el títol de marcgravi d'Ístria i de Carniola.

## Referències

* Genealogia Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Enric Mas Nicolau

Enric Mas i Nicolau (Artà, 7 de gener de 1995) és un ciclista mallorquí professional des del 2016. Actualment milita a l'equip Movistar Team.
Format com amateur a l'equip de promeses d'Alberto Contador, el primer any com a professional aconseguí el triomf a la Volta a l'Alentejo, i el Tour de Savoia Mont Blanc.
A la temporada 2018 aconsegueix la seva primera victòria del circuit World Tour, imposant-se en solitari a la 6a etapa de muntanya de la Volta al País Basc amb final al Santuari d'Arrate. A finals d'aquell mateix any fou segon de la Volta a Espanya, cursa en què guanyà l'etapa reina amb final al Santuari de Canòlic.

## Palmarès

* 2012
** Campió d'Espanya júnior en contrarellotge
* 2015
** Vencedor d'una etapa a la Volta al Bidasoa
* 2016
** 1r a la Volta a l'Alentejo i vencedor d'una etapa
** 1r al Tour de Savoia Mont Blanc
* 2018
** Vencedor de la 6a etapa de la Volta al País Basc
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Espanya. 1r de la Classificació dels joves i 2n de la classificació general
* 2019
** 1r al Tour de Guangxi i vencedor d'una etapa
* 2021
** Vencedor d'una etapa a la Volta a la Comunitat Valenciana
* 2022
** 1r al Giro de l'Emília
Posició a la classificació general a les grans voltes
| Cursa | 2017 | 2018 | 2019 | 2020 | 2021 | 2022 | 2023 | 2024 |
| Giro d'Itàlia | — | — | — | — | — | — | — | — |
| Tour de França | — | — | 22è | 5è | 6è | Ab. | Ab. | 19è |
| Volta a Espanya | 71è | 2n | — | 5è | 2n | 2n | 6è | 3r |

## Referències

* ↑ «Movistar Team 2024». Pro Cycling Stats. [Consulta: 3 febrer 2024].
* ↑ Oliva, Antoni «Contador ficha al júnior Enric Mas». diariodemallorca.es, 18-10-2012 [Consulta: 21 març 2016].
* ↑ «Enric Mas, la penúltima promesa de la Fundación Alberto Contador». esciclismo.com, 21-05-2015 [Consulta: 21 març 2016].
* ↑ del Campo, José Luis «Enric Mas conquista la Vuelta al Alentejo». marca.com, 20-03-2016 [Consulta: 21 març 2016].
* ↑ «L'èpica estrena d'Enric Mas». L'Esportiu, 08-04-2018. [Consulta: 11 abril 2018].
* ↑ «El mallorquí Enric Mas guanya la penúltima etapa i és virtual subcampió de la Vuelta». AraBalears.cat.

## Enllaços externs

* Enric Mas Nicolau a ProCyclingStats
* Fitxa a Sitiodeciclismo.net Arxivat 2022-08-15 a Wayback Machine.
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Vela als Jocs Olímpics d'estiu de 1960

Als Jocs Olímpics d'Estiu de 1960 celebrats a la ciutat de Roma (Itàlia) es disputaren cinc proves de vela. La competició se celebrà entre els dies 29 d'agost i el 7 de setembre de 1960 a la costa de la ciutat de Nàpols.
Hi participaren un total de 289 regatistes, entre ells una única dona, de 46 comitès nacionals diferents.

## Resum de medalles

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| 5.5 metres Detalls | Estats Units MinotaurGeorge O'Day James Hunt David Smith | Dinamarca Web IIWilliam Berntsen Søren Hancke Steen Christensen | Suïssa Ballerina IVHenri Copponex Manfred Metzger Pierre Girard |
| Dragon Detalls | Grècia NirefsConstantí de Grècia Odysseas Eskitzoglou Georgios Zaimis | Argentina TangoJorge Salas Héctor Calegaris Jorge del Río | Itàlia VeniliaAntonio Cosentino Antonio Ciciliano Giulio De Stefano |
| Classe Flying Dutchman Detalls | Noruega SirenePeder Lunde Bjørn Bergvall | Dinamarca SkumHans Fogh Ole Erik Petersen | Alemanya Macky VIRolf Mulka Ingo von Bredow |
| Classe Finn Detalls | Paul Bert Elvstrøm | Aleksander Tšutšelov | André Nelis |
| Classe Star Detalls | Unió Soviètica TornadoTimir Pinegin Fyodor Shutkov | Portugal Ma LindoMário Gentil José Gentil | Estats Units Shrew IIWilliam Parks Robert Halperin |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Dinamarca | 1 | 2 | 0 | 3 |
| 2 | Unió Soviètica | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 3 | Estats Units | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 4 | Grècia | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 4 | Noruega | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 6 | Argentina | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 6 | Portugal | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 8 | Alemanya | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 8 | Bèlgica | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 8 | Itàlia | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 8 | Suïssa | 0 | 0 | 1 | 1 |

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Sailing at the 1960 Summer Olympics». [Consulta: 16 desembre 2024].
# Rem als Jocs Olímpics d'estiu de 1960

Als Jocs Olímpics d'Estiu de 1960 celebrats a la ciutat de Roma (Itàlia) es disputaren set proves de rem, totes elles en categoria masculina. La competició tingué lloc entre els dies 30 d'agost i el 3 de setembre de 1960 al Llac Albano, prop de Castel Gandolfo.
Hi participaren un total de 409 remers de 33 comitès nacionals diferents.

## Resum de medalles

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Scull individual Detalls | Vyacheslav Ivanov | Achim Hill | Teodor Kocerka |
| Doble Scull Detalls | TxecoslovàquiaVáclav Kozák Pavel Schmidt | Unió SovièticaAleksandr Berkutov Yuri Tyukalov | SuïssaErnst Hürlimann Rolf Larcher |
| Dos sense timoner Detalls | Unió SovièticaValentin Boreyko Oleg Golovanov | ÀustriaAlfred Sageder Josef Kloimstein | FinlàndiaVeli Lehtelä Toimi Pitkänen |
| Dos amb timoner Detalls | AlemanyaBernhard Knubel Karl Renneberg Klaus Zerta | Unió SovièticaAntanas Bagdonavičius Zigmas Jukna Igor Rudakov | Estats UnitsRichard Draeger Conn Findlay Henry Mitchell |
| Quatre sense timoner Detalls | Estats UnitsArthur Ayrault Ted Nash John Sayre Rusty Wailes | ItàliaTullio Baraglia Renato Bosatta Giancarlo Crosta Giuseppe Galante | Unió SovièticaIgor Akhremchik Yuri Bachurov Valentin Morkovkin Anatoly Tarabrin |
| Quatre amb timoner Detalls | AlemanyaGerd Cintl Horst Effertz Klaus Riekemann Jürgen Litz Michael Obst | FrançaRobert Dumontois Claude Martin Jacques Morel Guy Nosbaum Jean Klein | ItàliaFulvio Balatti Romano Sgheiz Franco Trincavelli Giovanni Zucchi Ivo Stefanoni |
| Vuit amb timoner Detalls | AlemanyaManfred Rulffs Walter Schröder Frank Schepke Kraft Schepke Karl-Heinrich von Groddeck Karl-Heinz Hopp Klaus Bittner Hans Lenk Willi Padge | CanadàDonald Arnold Walter D'Hondt Nelson Kuhn John Lecky Lorne Loomer Archibald MacKinnon William McKerlich Glen Mervyn Sohen Biln | TxecoslovàquiaBohumil Janoušek Jan Jindra Jiří Lundák Stanislav Lusk Václav Pavkovič Luděk Pojezný Jan Švéda Josef Věntus Miroslav Koníček |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Alemanya | 3 | 1 | 0 | 4 |
| 2 | Unió Soviètica | 2 | 2 | 1 | 5 |
| 3 | Estats Units | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 3 | Txecoslovàquia | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 5 | Itàlia | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 6 | Àustria | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 6 | Canadà | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 6 | França | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 9 | Finlàndia | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 9 | Polònia | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 9 | Suïssa | 0 | 0 | 1 | 1 |

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Rowing at the 1960 Summer Olympics». [Consulta: 16 desembre 2024].
# Esgrima als Jocs Olímpics d'estiu de 1956

Als Jocs Olímpics d'Estiu de 1956 celebrats a la ciutat de Melbourne (Austràlia) es disputaren set proves d'esgrima, sis d'elles en categoria masculina i una en categoria femenina. La competició se celebrà el dia 23 de novembre de 1956.

## Resum de medalles
### Categoria masculina

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Floret individual Detalls | Christian d'Oriola | Giancarlo Bergamini | Antonio Spallino |
| Floret per equips Detalls | Itàlia Vittorio Lucarelli Luigi Carpaneda Manlio Di Rosa Giancarlo Bergamini Antonio Spallino Edoardo Mangiarotti | FrançaBernard Baudoux Rene Coicaud Claude Netter Roger Closset Christian d'Oriola Jacques Lataste | HongriaLajos Somodi Jozsef Gyuricza Endre Tilli Jozsef Marosi Mihaly Fülöp Jozsef Sakovics |
| Espasa individual Detalls | Carlo Pavesi | Giuseppe Delfino | Edoardo Mangiarotti |
| Espasa per equips Detalls | Itàlia Giuseppe Delfino Franco Bertinetti Alberto Pellegrino Giorgio Anglesio Carlo Pavesi Edoardo Mangiarotti | HongriaBela Rerrich Ambrus Nagy Barnabas Berzsenyi Jozsef Marosi Jozsef Sakovics Lajos Balthazar | FrançaYves Dreyfus Rene Queyroux Daniel Dagallier Claude Nigon Armand Mouyal |
| Sabre individual Detalls | Rudolf Kárpáti | Jerzy Pawłowski | Lev Kuznetsov |
| Sabre per equips Detalls | HongriaAttila Keresztes Aladár Gerevich Rudolf Kárpáti Jenö Hamori Pál Kovács Daniel Magay | PolòniaZygmunt Pawlas Jerzy Pawłowski Wojciech Zabłocki Andrzej Piątkowski Marian Kuszewski Ryszard Zub | Unió SovièticaYakov Rylsky David Tyshler Lev Kuznetsov Yevgeni Cherepovsky Leonid Bogdanov |

### Categoria femenina

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Floret individual Detalls | Gillian Mary Sheen | Olga Orban-Szabo | Renee Garilhe |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Itàlia | 3 | 2 | 2 | 7 |
| 2 | Hongria | 2 | 1 | 1 | 4 |
| 3 | França | 1 | 1 | 2 | 4 |
| 4 | Regne Unit | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 5 | Polònia | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 5 | Romania | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 7 | Unió Soviètica | 0 | 0 | 1 | 1 |

## Referències

* ↑ «Olympedia – Fencing at the 1956 Summer Olympics». [Consulta: 16 desembre 2024].
# Bandera de proa

La bandera de proa, també anomenada tallamar, és una bandera que s'hissa a la proa dels vaixells de guerra d'algunes marines en ocasions especials, normalment cerimonials i regulades per les ordenances marítimes de cada estat. Gairebé mai no s'hissa quan el vaixell està en creuer. La bandera de proa acostuma a ser diferent del pavelló, militar o civil, i de la bandera estatal d'ús civil i terrestre.

## Tallamar

Esdevingué el nom de la bandera de proa amb els pals del Casal de Barcelona.

## Galeria de banderes

* Algèria
* Aràbia Saudita
* Argentina
* Austràlia
* Bèlgica
* Bolívia
* Brasil
* Bulgària
* Cambodja
* Colòmbia
* Corea del Sud
* Croàcia
* Cuba
* Dinamarca
* El Salvador
* Eslovènia
* Espanya
* Estats Units d'Amèrica
* Estònia
* Equador
* Filipines
* Finlàndia
* Grècia
* Indonèsia
* Irlanda
* Itàlia
* Letònia
* Lituània
* Malta
* Marroc
* Mèxic
* Montenegro
* Nicaragua
* Noruega
* Països Baixos
* Pakistan
* Paraguai
* Perú
* Polònia
* Portugal
* Regne Unit
* República Dominicana
* Romania
* Rússia
* Tailàndia
* Ucraïna
* Uruguai
* Veneçuela
* Xile

## Referències

* ↑ Diccionario enciclopédico hispano-americano de literatura, ciencias y artes: Apéndice 24-25. Segundo apéndice 26-28 (en castellà). Montaner y Simón, 1888.
* ↑ Saenz, Pelayo Clairac y. Diccionario general de arquitectura é iǹgeniería ...: v. 1-5 (A-P). (en castellà). Zaragozano y Jayme, 1877.
* ↑ Canyelles, Antoni I. Alomar i. L'Estendard, la festa nacional més antiga d'Europa (segle xiii-XXI). Edicions Documenta Balear, 1998. ISBN 978-84-89067-43-1.
# Serra d'Oriola

La serra d'Oriola és una alineació muntanyenca del municipi valencià d'Oriola (Baix Segura). D'orientació clarament Bètica, la serra d'Oriola forma amb la serra de Callosa un conjunt muntanyenc de blocs de calcàries dolomítiques del Triàsic, que emergeixen aïllades enmig de la plana al·luvial del Segura. Les seues formes són abruptes i molt fragmentades. La cota més elevada es troba en la penya d'Oriola, amb una alçada de 634 metres, però ressalta enormement front els 22 metres sobre el nivell del mar als quals es troba la població d'Oriola, situada als seus peus.
Des de l'antiguitat, aquestes muntanyes han sigut objecte d'activitat minera, i hi són freqüents els pous i galeries que encara podem trobar. Fonamentalment, junt amb algunes explotacions de guixos i calcàries abandonades en l'actualitat, s'extreien minerals de ferro i en uns pocs llocs or natiu.
Tota la serra presenta nombroses coves i abrics de desenvolupament variable, la qual cosa confereix a l'abrupte paisatge una certa singularitat i bellesa geomorfològica.
Tota la zona està sotmesa a una elevada insolació en els mesos d'estiu. Aquest factor, juntament amb les escasses precipitacions, dificulta l'existència de fonts i cursos d'aigua permanents. Tan sols la font de Sant Cristóbal pot contenir una mica d'aigua després de pluges importants.
Alguns dels seus cims són la Muela, la Cruz de la Muela (564 m), el pico del Cuervo, el pico del Águila (634 m). Entre la seua flora, destaquen taques de pineda de repoblació i abundants espècies rupícoles amb alguns endemismes. Alguns d'aquests són la pineda de Sant Cristobal, la pineda de Bonança o el vessant posterior de la serra.
Existeixen al llarg d'aquesta serra diverses microreserves de flora autòctona de gran importància i el conjunt està protegit amb la figura de Lloc d'Importància Comunitària (LIC).

## Referències

* ↑ «Sierra de Orihuela» (en espanyol). Rutas de senderismo por la província de Alicante. GeoElx (blog). [Consulta: 10 febrer 2012].
* ↑ «Paisajes y senderos» (en espanyol). enorihuela.com. Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 10 febrer 2012].
# Serra d'en Galceran

La Serra d'en Galceran és una alineació muntanyosa de la província de Castelló.

## Particularitats

Pertany al Sistema Ibèric però presenta una orientació catalànide (NE-SO), paral·lela a la línia de costa i retirada a l'interior de la província de Castelló, entre les comarques de l'Alcalatén i la Plana Alta.
Està delimitada geogràficament pel Barranc de la Valltorta al nord, el corredor de les Coves a l'est, el Pla de l'Arc al sud i el corredor prelitoral d'Albocàsser per on discorre la rambla Carbonera a l'oest. Trobem les majors altures a 1.082 msnm al Tossal de Saragossa i a 951 metres al Tossal de la Vila.
La serra s'estén pels termes del poble que li dona nom: la Serra d'en Galceran; també pels municipis d'Albocàsser, la Serratella, les Coves de Vinromà, la Torre d'en Doménec, Vilanova d'Alcolea, Benlloc i la Vall d'Alba.

## Vegeu també

* Llista de muntanyes del País Valencià

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* Ací i enllà: arbres que fan país Arxivat 2009-11-28 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Ajuntament de la Serra d'En Galceran
* El País Valencià poble a poble; comarca a comarca - El Baix Maestrat
* Iniciativa - Comarques de Castelló
# Serra d'Énguera

La serra d'Énguera (o d'Enguera en castellà) és un conjunt muntanyenc situat entre el País Valencià i Castella - la Manxa, entre les comarques de la Canal de Navarrés i la Vall de Cofrents a la part valenciana, i el Monte Ibérico-Corredor de Almansa a la castellana. S'eleva a altures que superen els 1.000 metres i s'estén entre les localitats d'Énguera (de la que pren el nom), Aiora i Almansa.

## Particularitats

Es tracta d'un conjunt de llargues unitats anticlinals amb orientació nord-est sud-oest, formant serres i unitats sinclinals, amb la mateixa orientació, que dona lloc a estretes valls i profunds barrancs. La zona occidental, considerada com una prolongació del Massís del Caroig, presenta un relleu abrupte, amb materials calcaris intensament fracturats amb una altitud mitjana de 900 metres, trobant-se les majors cotes cap al sud i sud-est, amb los Altos de Salomón com a cota màxima amb 1.056 m.
La vall d'Énguera, al sud-oest, marca la frontera amb la Serra de la Plana que també forma part del conjunt d'anticlinals.
L'abundància de fonts és una característica del paisatge de la serra d'Énguera. S'han trobat referències de fins a 115 fonts i 55 pous al llarg de la història, tot i que molts no ha sigut possible localitzar-los de manera concreta. Algunes de les fonts més destacades són la de Benalí, de Peña Roya, Huesca, de la Rosa o de las Arenas. Diversos barrancs i rierols drenen les aigües cap als rius que envolten este complex muntanyenc, com són el riu Cànyoles (que naix a la part castellana de la serra), el barranc de la Boquilla, la rambla del Riajuelo o el riu Grande, al límit entre la serra d'Énguera i el Caroig.

## Geologia

La serra d'Énguera pertany al sistema Bètic, concretament al sector Prebètic. El fet que hi predominen els materials calcaris fa que el conjunt siga una important mostra del relleu càrstic, amb presència de nombroses grutes i simes que arriben ls 60 metres de profunditat. També es troben nombroses coves i abrics d'antics pobladors com la cova de los Muertos o de las Maravillas, el Castillarejo, les del barranc del Benacancil o la Cueva Santa.

## Presència humana

Gran nombre de caserius i llogarets fan de la d'Énguera una serra fortament poblada. Destaca el llogaret de Navalón que pertany al municipi d'Énguera i els nombrosos caserius molts d'ells abandonats com el de Benalí, pas obligat de la transhumància cap a la Meseta. També destaquen los Cucos, edificacions de pedra en sec d'alt valor cultural i etnològic utilitzats pels agricultors de la zona.

## Protecció

La serra ha estat protegida sota la figura legal de Lloc d'Interés Comunitari, a més comta amb diverses microrreserves de flora. L'associació ADENE (Associació en Defensa de la Natura d'Énguera) porta endavant una important tasca de protecció i preservació de l'espai natural.

## Enllaços externs

* Web de l'associació ADENE Arxivat 2011-03-17 a Wayback Machine.
* Informació de la serra a la web Caroig.com
# Serra d'Esparreguera

La Serra d'Esparreguera és una serra situada al nord del País Valencià, entre els termes de la Torre d'en Besora i Culla de la comarca de l'Alt Maestrat. El seu cim més alt és el d'Esparreguera (que dona nom a la Serra) i que fa 1.087 metres d'altitud, junt amb el Morral Blanc de 1.060 metres d'altitud sobre el nivell del mar. Destaca la seua altitud, ja que es troba en un pla i sobresurt una gran muntanya en mig d'ell.

## Vegeu també

* Culla
* La Torre d'en Besora
# Aserac (Dordonya)

Aserat (en francès Azerat) és un municipi francès situat al departament de la Dordonya i a la regió de la Nova Aquitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 509 | 495 | 454 | 419 | 407 | 410 | 228 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1995- | Claude de Fleurieu | |

## Referències

* ↑ «Toponímia occitana». Arxivat de l'original el 2012-03-15. [Consulta: 13 novembre 2010].
# Cantó d'Issy-les-Moulineaux-Est

El cantó d'Issy-les-Moulineaux-Est és un antic cantó francès del departament dels Alts del Sena, que estava situat al districte de Boulogne-Billancourt. Comptava amb part del municipi d'Issy-les-Moulineaux.
Al 2015 es va unir al nou cantó d'Issy-les-Moulineaux.

## Municipis

* Issy-les-Moulineaux (part)

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1967-1998 | Paul Pen | UDR, després RPR |
| 1998- | Paul Subrini | RPR, després UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| - | - | - | - | 24.137 | 25.399 | 27.566 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||