OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Kerygmachela kierkegaardi

Kerygmachela kierkegaardi era un organisme nectònic cec del Cambrià de Groenlàndia. La seva anatomia suggereix fortament que, juntament amb el seu parent Pambdelurion va ser un parent proper dels anomalocàrids. El nom específic "kierkegaardi" fa honors al filòsof danès Søren Kierkegaard.
Tenia un parell de ben desenvolupats membres anteriors en els quals havien llargues espines, i acabaven en antenes com a cercs. Aquests membres corresponen a les urpes que s'usen en l'alimentació dels anomalocàrids. La boca s'obre cònica a la base entre les dues parts. També hi havia 11 parells de lòbuls laterals (utilitzats en la natació), juntament amb 11 parells de potes petites a les bases dels lòbuls, i un parell posterior de cercs.
Posseïa membres espinosos anteriors, suggerint que podria haver estat un depredador, per bé que la seva petita boca suggereix que s'hauria limitat a preses molt petites.
# Pterygotus

Pterygotus és un gènere d'euriptèrida prehistòric de la família dels pterigòtids. Se n'han trobat restes fòssils a tots els continents tret de l'Antàrtida. Es tracta d'un dels artròpodes més grossos de tots els temps.

## Vegeu també

* Slimonia, gènere d'euriptèrides.
# Rhyniognatha hirsti

Rhyniognatha hirsti és l'insecte més antic conegut. Va aparèixer a principis del Devonià inferior, fa al voltant de 400 milions d'anys, quan estaven formant-se els primers ecosistemes de terra ferma. Tot i que Rhyniognatha continua sent un artròpode d'afinitats incertes, existeixen diversos fets evidents.
# Pterichthyodes

Pterichthyodes és un gènere de peixos placoderms del període Devonià. Presenten una extrema divergència amb els peixos moderns.
Els seus fòssils són comuns en la formació britànica d'Old Xarxa Sandstone, la qual és estudiada per geòlegs des del principi dels anys 1800.
# Embolomers

Els embolomers (Embolomera) són un clade de tetràpodes, usualment considerat un ordre dins del superordre Reptiliomorpha. Van habitar des de començaments període Carbonífer fins a començaments del període Triàsic (sobrevivint a l'extinció massiva del Permià-Triàsic), en el que avui és Amèrica del Nord, Escòcia i Rússia. Presentaven cossos allargats adaptats a una vida aquàtica.

## Taxonomia

* Subordre Embolomeri
** Eoherpetontidae
*** Eoherpeton
** Anthracosauridae
*** Anthracosaurus
** Eogyrinidae
*** Aversor
*** Calligenethlon
*** Carbonerpeton
*** Diplovertebron
*** Eogyrinus
*** Leptophractus
*** Neopteroplax
*** Palaeoherpeton
*** Pholiderpeton
*** Pteroplax
** Archeriidae
*** Archeria
*** Cricotus
*** Spondylerpeton
# Sauroctonus

Sauroctonus és un gènere pertanyent al subordre extint Gorgonopsia, que va viure durant el Permià tardà. Els seus fòssils s'han trobat a Sud-àfrica i a Rússia (en la conca del Volga). Va ser descrit per primera vegada per Bystrow en 1955, i assignat a la família Gorgonopsidae per Carroll en 1988. Els exemplars d'aquest gènere, que aconseguien els 3 metres de longitud, van desaparèixer durant l'extinció massiva del Permià-Triàsic, fa uns 250 milions d'anys. El seu crani triangular i aplanat mesurava al voltant de 25 centímetres de llarg, amb un ull parietal a la zona superior. Ambdues mandíbules estaven dotades d'un parell d'enormes canines, sent els superiors de major longitud. La resta de peces de la dentadura eren de petita grandària, però eren punxegudes i afilades. També estava proveït de petites dents romes en els ossos del paladar. La seva mandíbula inferior estava eixamplada, formant una espècie de mentó. Les seves extremitats eren llargues i de complexió lleugera, proveïdes de cinc dits.
# Odobenocetop

Els odobenocetops (Odobenocetops) ('balena amb cara de morsa') eren uns petits cetacis del Pliocè. Visqueren en allò que avui en dia és el Perú.

## Descripció

Odobenocetops mesurava aproximadament 2,1 metres de llarg i pesava entre 150 i 650 quilograms.

### Ullals

Els ullals dels odobenocetops eren les seves armes més grans, amb una llargada d'aproximadament 25 cm. Un descobriment remarcable fou un O. leptodon que tenia l'ullal dret 135 cm més llarg que l'esquerre.
# Pseudaplodon

Pseudaplodon és un gènere de rosegador extint de la família dels aplodòntids, que actualment només conté una espècie vivent, el castor de muntanya. Visqué a Àsia i Nord-amèrica durant el Miocè i el Pliocè.
# Pelorovis

Pelorovis és un gènere extint de boví que va viure durant el període Plistocè, apareixent fa 2 milions d'anys i extingint-se fa 10.000 anys, al final d'aquest període. Es caracteritzava per les seves proporcions corporals majors que les dels seus parents moderns d'Àfrica i Àsia (els representants dels gèneres Syncerus i Bubalus): els mascles arribaven a pesar fins a 2 tones i les seves banyes estaven bastant desenvolupats, perquè mesuraven fins a 3 metres d'ample. Aquest animal es distribuïa en grans ramats per zones de sabana en moltes regions, de nord a sud del continent. Aparentment va haver-hi dues espècies: Pelorovis antiquus, en el nord d'Àfrica (on s'han trobat representacions de l'animal en l'art rupestre) i Pelorovis capensis, en l'orient i el sud.
# Thylacoleo carnifex

Thylacoleo carnifex és un metateri extint de l'ordre dels diprotodonts. És l'espècie més coneguda i més gran de la família dels lleons marsupials (Thylacoleonidae), que aparegué a finals de l'Oligocè. Thylacoleo carnifex aparegué fa uns 1,8 milions d'anys, durant el Plistocè, i s'extingí fa uns 50.000 anys.
Aquest animal assolia una llargada d'uns 150 cm i un pes de més de 110 kg. Tanmateix, s'han trobat restes fòssils de certs individus que pesaven més de 150 kg. Thylacoleo carnifex era un carnívor de constitució robusta, amb una musculatura molt desenvolupada que li permetia assolir un pes molt gran per la seva poca llargada.
# Serra de Daró

Serra de Daró és un municipi català de la comarca del Baix Empordà, província de Girona.

## Geografia

* Llista de topònims de Serra de Daró (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).
| Entitat de població | Habitants (2023) |
| Serra de Daró | 189 |
| Sant Iscle d'Empordà | 48 |
| Font: Idescat ||
Ja és documentat l'any 1017 amb el nom de Serra. Les cases estan distribuïdes entorn de l'església parroquial sense una disposició urbanística clara. Està emplaçat a tocar una cruïlla de carreteres direcció Parlavà, Torroella i la Bisbal.
Els límits del terme municipal de Serra de Daró, són al nord amb Verges i la Tallada d'Empordà, a l'est amb Fontanilles i Ullastret, al sud amb Ullastret i a l'oest amb Parlavà, Ultramort i Ullastret. Té agregat el nucli de Sant Iscle d'Empordà,
S'estén just a l'esquerra del riu Daró, damunt d'un turonet el suficient elevat per evitar les freqüents pujades del cabal del riu en èpoques de pluja. De fet, fins a la segona meitat del segle passat aquest riu tenia un curs molt més allunyat, cap al sud, i buidava les seves aigües a l'estany d'Ullastret, actualment dessecat.
El principal edifici, l'església parroquial de Santa Maria, és de l'any 1096. Va ser totalment reconstruïda a partir de 1881, data que figura a la façana, i consagrada pel bisbe Tomàs Sivilla el 1884. És un gran edifici, d'un estil poc definit però amb detalls decorats neoclàssics. El seu campanar, del segle xvii, és l'únic que en resta d'època anterior; la seva coberta, en forma de piràmide, no sobrepassa l'alçada que té la teulada del temple.
Fins a la publicació del Reial Decret de 27 de juny de 1916 el municipi es deia simplement Serra.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1497 | 1553 | 1787 | 1887 | 1900 | 1920 | 1950 | 1970 | 2010 | 2023 |
| 31 | 33 | 227 | 315 | 311 | 303 | 311 | 264 | 209 | 237 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Gerona». Gaceta de Madrid, 184, 02-07-1916, pàg. 13 [Consulta: 18 agost 2020].

## Enllaços externs

* Lloc web oficial de l'Ajuntament
* Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
# Sent Alari de Bretmàs

Sent Alari de Bretmàs (en francès Saint-Hilaire-de-Brethmas) és un municipi francès situat al departament del Gard i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans del Gard
# Alta societat (pel·lícula de 1956)

Alta societat (original: High Society) és una pel·lícula musical estatunidenca dirigida per Charles Walters, estrenada el 1956 i doblada al català

## Argument

Tracy Lord (Grace Kelly) es casarà aviat amb George Kittredge (John Lund), un home de negocis. Però el seu primer marit C. K. Dexter Haven (Bing Crosby) acaba tornant a casa seva, que és veïna amb la de Tracy. Uns músics s'acaben d'instal·lar a casa seva. Un d'ells és Louis Armstrong (interpretat per ell mateix). L'oncle Willie prevé la seva família que el director d'un diari vol fer un article sobre el matrimoni de Tracy i per obligar-los a acceptar amenaça amb publicar un article sobre el pare de Tracy, Seth Lord i la ballarina de la qual està enamorat. Tracy ha d'acceptar i dos periodistes, Elizabeth Imbrie (Celeste Holm) i Macaulay Connor (Frank Sinatra) arriben a la seva casa el dia abans del seu matrimoni. L'oncle Willie organitza una festa en una de les seves cases per celebrar el matrimoni de la seva neboda. Tracy està molt alegre durant aquesta festa, contra l'avorriment del seu promès George. La jove deixa la festa acompanyada del periodista.

## Repartiment

* Bing Crosby: C.K. Dexter-Haven
* Grace Kelly: Tracy Samantha Lord
* Frank Sinatra: Mike Connor
* Celeste Holm: Liz Imbrie
* John Lund: George Kittredge
* Louis Calhern: Oncle Willie
* Sidney Blackmer: Seth Lord
* Margalo Gillmore: Sra. Seth Lord
* Louis Armstrong: Ell mateix
* Richard Garrick: L'amo de l'hotel dels Lord

## Al voltant de la pel·lícula

* Alta Societat és el remake musical de The Philadelphia Story amb Katharine Hepburn, Cary Grant, James Stewart, dirigida per George Cukor el 1940.
* A més a més, aquesta pel·lícula és l'última de Grace Kelly abans que es converteixi en la Princesa Grace de Mònaco.
* En una escena, Grace Kelly, condueix molt ràpidament sobre una carretera rocosa a la vora de mar. Al seu passatger (Frank Sinatra) que li pregunta "on anem", li respon: "al cementiri". Aquesta escena pren una ressonància particular tenint en compte les circumstàncies de la defunció de l'actriu.

## Premis i Nominacions
### Nominacions

* Oscar a la millor cançó original 1957 per Cole Porter, per la cançó "True Love".
* Oscar a la millor banda sonora per Johnny Green i Saul Chaplin

## Referències

* ↑ Alta societat
* ↑ «The 29th Academy Awards» (en anglès). Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques. [Consulta: 10 desembre 2023].
# Esparron (Var)

Esparron (en francès Esparron) és un municipi francès situat al departament del Var i a la regió de Provença – Alps – Costa Blava.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 203 | 204 | 159 | 192 | 175 | 183 | 223 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | André Verne | |
| 2008- | Jean-Yves Corrao | |

## Referències

* ↑ Forma adoptada per la viquipèdia occitana
# Espinassas

Espinasses (en francès Espinasses) és un municipi francès situat al departament dels Alts Alps i a la regió de Provença – Alps – Costa Blava.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1836 | 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2017 |
| 510 | 790 | 506 | 533 | 565 | 505 | 587 | 651 | 796 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Denise Monteil | |
| 2008- | Francine Michel | |

## Referències

* ↑ Toponymie Occitane e Senhalizacion bilingüa. Actas del Congrés d'Aush, 2007, publicat pel CROM, mapa aparegut a la pàgina 77
# Cervieras

Cerviéras o Cervèira [saʁˈvɛjro] (article francès) (en francès Cervières) és un municipi francès situat al departament dels Alts Alps i a la regió de Provença – Alps – Costa Blava.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1836 | 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2014 |
| 918 | 71 | 111 | 96 | 105 | 120 | 129 | 131 | 183 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat |
| 2001-2008 | Nadine Chastel |
| 2008-2014 | Thierry Ducurtil |
| 2014- | Jean-Franck Vioujas |

## Referències

* ↑ Toponymie Occitane e Senhalizacion bilingüa. Actas del Congrés d'Aush, 2007, publicat pel CROM, mapa aparegut a la pàgina 77
# Champcelat

Champcelat (en francès Champcella) és un municipi francès situat al departament dels Alts Alps i a la regió de Provença – Alps – Costa Blava.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1841 | 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2016 |
| 713 | 207 | 197 | 153 | 147 | 156 | 142 | 166 | 185 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Michel Cheylan | |

## Referències

* ↑ Toponymie Occitane e Senhalizacion bilingüa. Actas del Congrés d'Aush, 2007, publicat pel CROM, mapa aparegut a la pàgina 77
# Ann Beattie

Ann Beattie (Washington DC, 8 de setembre de 1947) és una novel·lista i escriptora de relats breus estatunidenca. Les seves obres han estat comparades amb les d'altres autors, com: Alice Adams, J.D. Salinger, John Cheever o John Updike.

## Vida professional

Beattie va néixer a Washington DC i va créixer al barri de Chevy Chase. Va començar a despuntar i a guanyar notorietat al món de l'escriptura a principis dels anys 70 escrivint relats breus, i va començar a publicar en diverses revistes de prestigi com The Western Humanities Review, Ninth Letter, Atlantic Monthly i The New Yorker. Els crítics l'elogiaven per la seva escriptura entusiasta i per l'àcid sentit de l'humor i ironia de les seves narracions, que reflectien la desil·lusió de la classe mitjana-alta de la generació de joves que havien crescut en els 60. El 1976 va publicar el primer llibre recollint aquests relats. L'obra es va titular Distortions, També va publicar la seva primera novel·la Chilly Scenes of Winter, que més tard es va adaptar al cinema.
Durant molts anys ha fet classes a Harvard, a la Universitat de Connecticut i a la Universitat de Virgínia, on Beattie ocupa l'Edgar Allan Poe Chair del Departament d'Anglés i Escriptura Creativa.
El 2005 va guanyar el premi Rea de conte, en reconeixement de la seva dilatada carrera en el gènere de la literatura breu.

## Obra publicada
### Literatura infantil i juventil

* Spectacles (1985); ISBN 0-89480-926-1

### Reculls de contes

* Distortions (1976); ISBN 0-679-73235-7
* Secrets and Surprises (1978); ISBN 0-679-73193-8
* The Burning House (1982); ISBN 0-679-76500-X
* What Was Mine (1991); ISBN 0-517-10541-1
* Where You’ll Find Me and Other Stories (1986); ISBN 0-7432-2678-X
* Park City (1998); ISBN 0-679-78133-1
* Perfect Recall (2000); ISBN 0-7432-1170-7
* Follies: New Stories (2005); ISBN 0-7432-6962-4
* The New Yorker Stories (2011); ISBN 1-4391-6875-X
* The State We're In: Maine Stories (2015) ISBN 978-1501107818
* The Accomplished Guest (2017) ISBN 978-1-5011-1138-9

### Novel·les

* Chilly Scenes of Winter (1976)
* Falling In Place (1981); ISBN 0-679-73192-X
* Love Always (1986); ISBN 0-394-74418-7
* Picturing Will (1989); ISBN 0-517-08094-X
* Another You (1995); ISBN 0-517-17386-7
* My Life, Starring Dara Falcon (1997); ISBN 0-517-28919-9
* The Doctor's House (2002); ISBN 0-7432-3501-0
* Mrs. Nixon: A Novelist Imagines A Life (2011)

### Novel·la curta

* Walks With Men (2010); ISBN 1-4391-6869-5

## Premis

El 1992 se li va concedir un premi de l'Acadèmia Americana de les Arts i les Lletres i el premi PEN/Malamud de relats breus.

## Referències

* ↑ Turner Classic Movies, Cult Movies Showcase

## Enllaços externs

* Relat titulat "Coping Stones" a The New Yorker
* Relat titulat "The Rabbit Hole As Likely Explanation" a The New Yorker
# Lestodon

Lestodon és un gènere extint de peresosos terrestres que visqueren a Sud-amèrica durant el Plistocè. El nom significa 'dent lladre'. Lestodon ha estat classificat dins la família dels milodòntids a causa de la forma lobulada de l'última dent de la seva dentadura.
# Església de Santa Susanna de Peralta

L'Església de Santa Susanna de Peralta és un monument del municipi de Forallac (Baix Empordà) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

L'edifici és d'una nau amb absis semicircular originàriament romànic, època de la qual resta l'absis decorat exteriorment amb arcuacions llombardes i amb una finestra de doble esqueixada, coberta amb volta de quart d'esfera. El mur meridional de la nau i la base d'un cloquer de torre que restà inacabat a la banda Nord. Les restants estructures de la nau corresponen a un engrandiment del temple fet a les darreries del segle xviii, ja que fou gravat l'any 1791 a la portada del frontis, mur en el qual hi ha també un petit òcul. Al mur meridional de la nau hi ha una porta lateral d'arc de mig punt adovellat i s'hi conserva una altra finestra romànica de doble biaix.
Damunt del campanar inacabat s'hi construí una espadanya de dues arcades. La volta de la nau és de llunetes. L'aparell romànic és de carreu i el dels sectors més tardans de rebles grans amb carreus angulars. Unes obres de restauració fetes els anus 1976-77 consistiren a descobrir els aparells, enderrocar una sagristia datada el 1650 en la seva porta que s'afegia a migdia i enretirar el cementiri situat vora el temple.

## Història

L'església de Santa Susanna es troba a uns 200 metres al nord de les ruïnes del castell de Peralta, possessió medieval dels Cruïlles-Peratallada. A aquest lloc es deu referir la butlla del papa Benet VIII de l'any 1017 que confirma, entre molts d'altres, els dominis de l'abadia de Sant Esteve de Banyoles: " ... ipsa vinea de Susanna cum suo termino, cum eremo et culto, sicut in scriptura Sancti Stephani resonat. In Peralta et infra ejus termines."
L'església no figura en els nomenclàtors de parròquies del segle xiv ni del XVII; cal suposar que ha estat des de sempre sufragània de la veïna parròquia de Sant Climent de Peralta.

## Referències

* «Església de Santa Susanna de Peralta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 maig 2012].
# Nodularia

Nodularia és un gènere de cianobacteris filamentosos o algues verdes-blaves que es troben en aigües poc salines com el mar Bàltic. Algunes espècies produeixen una toxina anomenada Nodularin R, que és perjudicial per als humans.
# Eris (aranya)

Eris és un gènere d'aranyes de la família dels saltícids o aranyes saltarines.

## Taxonomia

* Eris bulbosa (Karsch, 1880) (Mèxic)
* Eris flava (Peckham & Peckham, 1888) (EUA a la Hispaniola)
* Eris floridana (Banks, 1904) (EUA)
* Eris illustris C. L. Koch, 1846 (Puerto Rico)
* Eris militaris (Hentz, 1845) (EUA, Canadà, Alaska)
* Eris perpacta (Chickering, 1946) (Panamà)
* Eris perpolita (Chickering, 1946) (Panamà)
* Eris riedeli (Schmidt, 1971) (Equador o Colòmbia)
* Eris rufa (C. L. Koch, 1846) (EUA)
* Eris tricolor (C. L. Koch, 1846) (Mèxic)
* Eris trimaculata (Banks, 1898) (Mèxic)
* Eris valida (Chickering, 1946) (Panamà)

## Enllaços externs

* Fotos de Eris sp
* Fotos de E. aurantia Arxivat 2006-09-25 a Wayback Machine.
* Fotos de E. floridana Arxivat 2006-09-25 a Wayback Machine.
* Fotos de E. pinea Arxivat 2006-09-25 a Wayback Machine.
# Santa Eulàlia d'Estoll

Santa Eulàlia d'Estoll és una església del municipi de Fontanals de Cerdanya (Cerdanya) protegida com a bé cultural d'interès local. L'església d'Estoll, encara que avui està dedicada a santa Eulàlia de Barcelona, constava dedicada a Sant Jaume. Així, el 2 de juny del 913 el bisbe Nantigís consagrà les esglésies de Sallagosa i de Sant Jaume d'Estoll. El 1198 entre les malifetes dels partidaris del Comte de Foix i Arnald de Castellbó, s'hi troba Estoll, d'on s'emportaren tot allò bo que hi trobaren. La nau flanquejada per quatre petites capelles laterals, és espaiosa i amb volta de canó. Està tota enguixada i és molt alta. La porta és de mig punt i no té cap mena d'ornamentació. A la dreta de la porta hi ha l'escala exterior que puja al campanar, el qual és poc alt, quadrat i piramidal.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Santa Eulàlia d'Estoll». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 maig 2012].
# Escheríchies

Les escheríchies (Escherichia) (pronunciat [eʃe'ɾikia]) són un gènere d'eubacteris gramnegatius, anaeròbics facultatius amb morfologia de bacils de la família de les enterobacteriàcies. Viuen en el tracte gastrointestinal dels animals de sang calenta. Les espècies d'escheríchies proporcionen al seu hoste vitamina K. L'escheríchia coli és l'espècie més abundant a l'intestí dels humans.
# Gracilicuts

Els gracilicuts (Gracilicutes) són un clade proposat per Cavalier-Smith amb la creença que comprèn els tàxons dels proteobacteris, els planctobacteris (que comprendria Chlamydiae i Planctomycetes), els esfingobacteris (que comprendria els bacteris verds del sofre i Bacteroidetes i les espiroquetes. És un clade de gramnegatius que es va separar dels altres bacteris just abans de la pèrdua evolutiva de la càpsula i just després de l'evolució dels flagels.
Seguidament hi ha el cladograma segons la hipòtesi de Cavalier-Smith:
| UACU | Chlorobacteria Hadobacteria Cyanobacteria  Eurybacteria  Endobacteria  Actinobacteria   Neomura   Archaea  Eukarya Gracilicutes Proteobacteria Planctobacteria Sphingobacteria Spirochaetes |
# L'Assumpció de Solivella

L'Assumpció de Solivella és un monument del municipi de Solivella (Conca de Barberà) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici de planta rectangular d'una nau amb capelles laterals entre contraforts. Les capelles es comuniquen palesant influència del model jesuític. Adossades als contraforts hi ha pilastres d'un ordre corinti molt modificat pel gust del barroc popular. Una cornisa circumda el perímetre en la qual recolza la típica volta de canó amb llunetes i la petxina del presbiteri construïdes amb maó de pla i guix. Al primer tram del peu de la nau se situa un cor elevat que recolza en una volta molt rebaixada, a l'un costat de la qual s'hi troba el baptisteri i l'altre el campanar.
Aquesta és la típica torre formada per superposició de prismes (quadrat i hexagonal) que, sent poc esvelta, conjuga amb el frontispici. La façana té un perfecte carreuat de pedra i no és coronada en corbes sinó triangularment. En el frontispici destaca, encara tímidament, la portalada en una composició marcadament rectangular de dues pilastres i entaulament flanquejades per línies corbes de clara reminiscència barroca.

## Història

L'any 1766 el rector i els regidors demanaven permís a l'Audiència per imposar un vintè sobre tots els fruits als habitants de Solivella per tal de subvenir a les despeses de construcció d'una nova església. Aquest impost els fou aleshores denegat. S'avaluava l'obra en 2160 lliures i les autoritats reials aconsellaven que per escurçar el cost fos construïda l'església en uns terrenys que oferia el senyor jurisdiccional vora el seu castell. Quatre anys més tard s'inicià l'obra no pas a l'indret aconsellat sinó en el mateix on hi havia l'església vella. Desconeixem quan fou compresa la contracta i qui la signà.

## Referències

* 1 2 «L'Assumpció de Solivella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 maig 2012].

## Enllaços externs

* «L'Assumpció de Solivella». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.