OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cantó de Condòm

Condòm és un cantó del departament francès del Gers, amb les següents comunes:
* Bèumont
* Beraut
* Blasièrt
* Cassanha
* Castèthnau d'Auvinhon
* Caussens
* Condòm
* Gasaupoi
* L'Arromiu
* Larressingla
* Ligardas
* Massencoma
* Moishan

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1970-1982 | Abel Abeillé | PS |
| 1982-1988 | Jean Dubos | RPR |
| 1988-1995 | Roland Gabory | PS |
| 1994-2001 | Jean Dubos | RPR |
| 2001-2002 | Gérard Dubrac | DL |
| 2002- | Gisèle Biémouret | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 10.049 | 10.879 | 10.945 | 10.674 | 10.838 | 10.419 | 10.461 |
# Sant Esteve de Canelles

Sant Esteve és una església al veïnat de Canelles al terme municipal de Navata (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Arquitectura

L'església de Sant Esteve és un edifici d'una sola nau amb absis semicircular i coberta de teula a dues vessants. El parament de la façana principal es trobava amagat per una capa de calç, que es va treure en la restauració que es va fer de l'església el 1992 La porta d'accés està situada al centre; és d'arc de mig punt amb motllura guardapols superior. Al damunt de la porta hi ha una petita finestra d'arc de mig punt, amb motllura guardapols i ampit sobresortint. És remarcable la utilització decorativa del maó a la façana (motllures i coronament esglaonat). Al parament de la banda de migdia hi ha afegits la sagristia i el campanar, de construcció molt posterior a la de la resta de l'església. L'absis té una petita obertura d'arc de mig punt.A l'interior, la nau té volta de canó al tram més pròxim als peus i apuntada a la banda de llevant propera al presbiteri.

## Història

L'església de Sant Esteve de Canelles apareix documentada des del segle ix, com a possessió del monestir de Santa Maria de la Grassa. Sembla que aquest domini va durar fins al segle xiv.
L'edifici actual és, en les seves estructures originals, un temple romànic dels segles XII- XIII, encara que molt modificat en èpoques posteriors. La façana i el campanar daten del segle xviii, època en què segurament també va ser bastida la sagristia (a la llinda d'una finestra apareix la data de 1774).

## Referències

* 1 2 3 «Sant Esteve de Canelles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Molí vell de Calabuig

Molí vell de Calabuig és un molí del municipi de Bàscara (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situat a l'est del nucli urbà de la població de Bàscara i al nord del petit poble de Calabuig al qual pertany. Molt proper a la central hidroelèctrica, al molí nou i al riu Fluvià. S'hi accedeix pel camí del Molí, des de la GI-622.
Edifici de planta irregular, format per la successió de cossos adossats en diferents èpoques, que han anat engrandint la construcció original. Recentment ha estat rehabilitat i condicionat. El cos genuí és de planta rectangular, distribuït en dos pisos i amb terrassa superior. Presenta un portal d'accés d'arc carpanell bastit amb maons, a la planta baixa, i una galeria d'arcs de mig punt de maons, al pis. La construcció és bastida amb còdols de pedra lligats amb morter i carreus a les cantonades. Al costat del portal d'accés hi ha restes del possible parament original, bastit amb pedra ben desbastada. La resta de cossos que conformen l'edifici actual estan força transformats. Es troben distribuïts en tres plantes i presenten les obertures emmarcades amb carreus de pedra, tot i que la majoria són restituïdes, i també amb maons.
Tot el conjunt és bastit amb pedra de diverses mides i les refeccions amb maons.

## Història

En època medieval hi havia molins fariners disposats per tota la riba del riu Fluvià (Romanyà, Bàscara i Calabuig). Normalment es construïen en canals de derivació dels rius. Calia trobar d'indret més adient per la construcció d'una resclosa que pogués embassar l'aigua i conduir-la per un rec fins al molí. En un principi, les rescloses eren parapets senzills de fusta, però aviat es van construir en pedra. L'aigua entrava al molí de manera controlada, feia moure els engranatges (pedres de molí) amb la força generada per un salt d'aigua, i tornava al riu per un altre rec de derivació. La terra que quedava al voltant del molí era de regadiu i s'aprofitava per al conreu.
En el cas del molí vell de Calabuig, les instal·lacions eren senzilles però suficients. Amb la mecanització del procés, el molí va ser abandonat i se'n va construir un de nou que ja no aprofitava l'energia de l'aigua. Més tard s'hi afegeixen altres construccions i es converteix en masia. Segons el fons arxivístic del COAC, el molí té origen medieval, tot i que la documentació conservada està datada a partir del segle xviii.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Molí vell de Calabuig». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 gener 2014].
# Puig de les Tres Fonts

El Puig o Pic de les Tres Fonts és una muntanya de 1.131,6 metres que es troba a cavall dels municipis de Sant Joan de les Abadesses, a la comarca catalana del Ripollès, i de la Vall de Bianya, a la Garrotxa.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Turó del Pi de la Jeia

El Turó del Pi de la Jeia és una muntanya de 340 metres que es troba al municipi d'Olèrdola, a la comarca de l'Alt Penedès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Gimnàstica als Jocs Olímpics d'estiu de 1964

Als Jocs Olímpics d'Estiu de 1964 celebrats a la ciutat de Tòquio (Japó) es disputaren 14 proves de gimnàstica, vuit en categoria masculina i sis en categoria femenina. La competició es disputà entre els dies 18 i 23 d'octubre de 1964 al Tokyo Metropolitan Gymnasium.

## Resum de medalles
### Categoria masculina

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Concurs complet individual Detalls | Yukio Endo | Viktor Lisitsky | No es concedí |
| Concurs complet individual Detalls | Yukio Endo | Boris Shakhlin | No es concedí |
| Concurs complet individual Detalls | Yukio Endo | Shuji Tsurumi | No es concedí |
| Concurs complet per equips Detalls | JapóYukio Endo Shuji Tsurumi Haruhiro Yamashita Takuji Hayata Takashi Mitsukuri Takashi Ono | Unió SovièticaBoris Shakhlin Viktor Lisitsky Viktor Leontev Yuri Tsapenko Yuri Titov Sergei Diomidov | AlemanyaSiegfried Fülle Klaus Köste Erwin Koppe Peter Weber Philipp Fürst Günter Lyhs |
| Exercici de terra Detalls | Franco Menichelli | Yukio Endo | No es concedí |
| Exercici de terra Detalls | Franco Menichelli | Viktor Lisitsky | No es concedí |
| Barra fixa Detalls | Boris Shakhlin | Yuri Titov | Miroslav Cerar |
| Barres paral·leles Detalls | Yukio Endo | Shuji Tsurumi | Franco Menichelli |
| Cavall amb arcs Detalls | Miroslav Cerar | Shuji Tsurumi | Yuri Tsapenko |
| Anelles Detalls | Takuji Hayata | Franco Menichelli | Boris Shakhlin |
| Salt sobre cavall Detalls | Haruhiro Yamashita | Viktor Lisitsky | Hannu Rantakari |

### Categoria femenina

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Concurs complet individual Detalls | Věra Čáslavská | Larissa Latínina | Polina Astàkhova |
| Concurs complet per equips Detalls | Unió SovièticaLarissa Latínina Polina Astàkhova Tamara Manina Elena Volchetskaya Tamara Zamotaylova Lyudmila Gromova | TxecoslovàquiaVěra Čáslavská Hana Růžičková Jaroslava Sedláčková Adolfína Tkačíková Mária Krajčírová Jana Posnerová | JapóKeiko Ikeda Toshiko Aihara Kiyoko Ono Taniko Nakamura Hiroko Tsuji Ginko Chiba |
| Exercici de terra Detalls | Larissa Latínina | Polina Astàkhova | Anikó Jánosi |
| Barra d'equilibris Detalls | Věra Čáslavská | Tamara Manina | Larissa Latínina |
| Barres asimètriques Detalls | Polina Astàkhova | Katalin Makray | Larissa Latínina |
| Salt sobre cavall Detalls | Věra Čáslavská | Larissa Latínina | No es concedí |
| Salt sobre cavall Detalls | Věra Čáslavská | Birgit Radochla | No es concedí |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Japó | 5 | 4 | 1 | 10 |
| 2 | Unió Soviètica | 4 | 10 | 5 | 19 |
| 3 | Txecoslovàquia | 3 | 1 | 0 | 4 |
| 4 | Itàlia | 1 | 1 | 1 | 3 |
| 5 | Iugoslàvia | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 6 | Alemanya | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 6 | Hongria | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 8 | Finlàndia | 0 | 0 | 1 | 1 |

## Referències

* ↑ «Olympedia – Artistic Gymnastics at the 1964 Summer Olympics». [Consulta: 17 desembre 2024].
# Cantó de Colmar-Sud

El cantó de Colmar-Sud (alsacià kanton Colmer-Sid) és una divisió administrativa francesa situat al departament de l'Alt Rin i a la regió del Gran Est També forma part de la primera circumscripció de l'Alt Rin.

## Composició

El cantó aplega 2 comunes :
| Nom alsacià | Nom francès | Nom alemany |
| Barri Siidteil de Colmer | Colmar | Kolmar |
| Heilikriz | Sainte-Croix-en-Plaine | Heiligkreuz |

## Conseller general de l'Alt Rin

* 2008-2014: Frédéric Hilbert
* 2001-2008: Roland Wagner

## Enllaços externs

* Cantó de Colmar-Sud al web del consell general Arxivat 2006-11-30 a Wayback Machine.
* Portal del cantó de Colmar Arxivat 2009-07-12 a Wayback Machine.
# Ualabi de Grey

El ualabi de Grey (Notamacropus greyi) és una espècie extinta de ualabi d'Austràlia. Era àmpliament considerat el macròpode més elegant i gràcil. Tenia el pèl amb franges de color cendrós clar i fosc al llarg dels flancs. Fou relativament comú fins al 1910, però el seu pèl feu que fos intensament caçat fins que fou declarat extint el 1943.
# Cantó de Jigun

Jigun és un cantó del departament francès del Gers amb les següents comunes:
* Antràs
* Biran
* Castilhon de Massàs
* Jigun
* Lavardens
* Merens
* Ordan e la Ròca
* Peirussa de Massàs
* Ròcahòrt (Gers)
* Sent Lari (Gers)

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1955-1998 | Henri Soumadieu | UDF |
| 1998- | Michel Barthe | UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 2.889 | 3.152 | 2.790 | 2.983 | 3.166 | 3.285 | 3.625 |
# Sant Julià d'Ordis

Sant Julià i Santa Basilissa és l'església parroquial del nucli històric del poble d'Ordis inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Arquitectura

L'església de Sant Julià és un edifici d'una nau amb capelles laterals creuer i absis semicircular.
Podem parlar de dos períodes constructius apreciables a Sant Julià i Santa Basilissa d'Ordis. A la façana de ponent es conserva part de l'aparell romànic de carreuada. És visible la finestra romànica que s'obria al centre del mur, que posteriorment va ser tapiada i els seus arcs destruïts en construir un petit rosetó. L'aparell romànic de carreuada, en pedra arenosa, és visible al frontis i al mur de migdia; en aquest darrer mur, per les restes apreciades, s'hi obriria una porta. Tanmateix, d'època romànica és la cornisa incurvada. Romàniques són també la nau, amb volta apuntada. Les capelles laterals són obra dels segles XVI-XVII.
Posteriorment, segle xviii, s'hi efectuaren unes modificacions. Al frontis s'hi obria una portalada rectangular, amb un deix neoclàssic, amb muntants que simulen una pilastra; es corona amb dos pinacles amb una bola al cim. És en pedra d'Avinyonet. La capçalera ofereix un absis semicircular i el creuer apareix cobert per una cúpula. S'intentà aixecar un campanar que està als seus inicis, de base quadrada en enlairar-se adaptava la forma vuitavada, no s'arribà a cobrir.

## Història

El 1019 l'"Eclesiam de Ordeis" pertanyia a la canònica de Girona i el 1092 s'esmenta Sant Julià d'Ordis i el 1154 Ramon de Cistella i Ramon Guerau de Santa Eulàlia i Germans renuncien a la meitat del delme de la parròquia de Sant Julià d'Ordis. Apareix esmentada a finals del XIII i també en el XIV.
Les dues capelles laterals són obra dels segles XVI-XVII, mentre que l'actual capçalera i el creuer substituïren al segle xviii l'antiga capçalera romànica.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «ESGLÉSIA DE SANT JULIÀ D'ORDÍS». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Sant Llorenç d'Espinavessa

Sant Llorenç d'Espinavessa és una església del municipi de Cabanelles (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada dins del petit nucli del poble d'Espinavessa, al sud del municipi de Cabanelles al qual pertany.
Església d'una sola nau amb capelles laterals i capçalera poligonal orientada al nord. La nau està coberta amb volta de canó i llunetes, fragmentada per dos senzills arcs torals de les mateixes característiques que l'arc triomfal. L'absis presenta una volta semicircular decorada amb llunetes. Ambdues voltes es recolzen damunt una gran cornisa motllurada que recorre la part superior dels murs laterals de l'edifici. Les capelles laterals, no marcades en planta, estan cobertes amb simples voltes de canó. La sagristia està adossada al costat de llevant de l'absis, dins del recinte del cementiri, i presenta la llinda de la porta d'accés gravada amb la data 1781 i una finestra rectangular emmarcada amb carreus de pedra ben desbastats. La façana principal, orientada a migdia, presenta una portalada rectangular emmarcada amb carreus de pedra i dues pilastres que sostenen un entaulament motllurat, damunt del qual s'observa l'arc de descàrrega fet de maons que alleugera el pes del mur. Destaca el treball del ferro forjat de la porta de fusta. Damunt la portalada hi ha una fornícula de mig punt amb la coberta apetxinada i la imatge de sant Llorenç a l'interior. Per sobre la fornícula hi ha un rosetó adovellat. Tots aquests elements de la façana estan bastits en pedra calcària blanca. A l'extrem sud-oest s'alça el campanar de torre, de planta quadrada i coberta piramidal, amb quatre finestrals d'arc apuntat a la part superior. Cal mencionar que es conserven diversos elements procedents probablement de l'antic temple romànic i integrats a la construcció actual, com ara un carreu esculpit amb motius animals integrat al parament exterior del mur oest, una làpida gòtica del segle xiv al costat dret de la porta d'accés i l'ossari del cavaller Bernat de Sa Palma dins la sagristia del temple, reconvertit en rentamans.
La construcció és bastida en pedra de diverses mides i pedruscall, disposat en filades més o menys regulars, i amb carreus ben escairats a les cantonades. L'interior del temple està arrebossat i pintat de colors força vius.

## Història

La primera menció documental de Sant Llorenç d'Espinavessa data dels anys 1279 i 1280 a les Rationes Decimorum amb el nom de ecclesia de Spinaversa. Els anys 1315 i 1362, és anomenada Sancti Laurenci de Spinavessa i figura als nomenclators del segle xiv com a Ecclesia parrochialis Sancti Laurentii de Spinavessa, encara que el lloc de Spinaversa és documentat per primera vegada els anys 910 i 948.
L'actual església fou construïda entre 1790 i 1804, reaprofitant carreus del temple romànic anterior.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Sant Llorenç d'Espinavessa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Puig de Ruc

El Puig de Ruc és una muntanya de 1.199 metres que es troba al municipi de Molló, a la comarca catalana del Ripollès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «puig de Ruc | enciclopedia.cat». [Consulta: 2 novembre 2022].
# El Pi Candeler

El turó del Pi Candeler és una muntanya amb una alçada de 462,9 metres situada entre als municipis de Sant Fost de Campsentelles (Vallès Oriental), Badalona (Barcelonès) i Montcada i Reixac (Vallès Occidental), i que forma part de la serra de la Malesa.
El Pi Candeler és el turó més alt dels tres piquets que formen les Corones, i que tradicionalment ha estat considerat el més alt i de referència. No obstant això, el més alt de la zona és la Coscollada de l'Amigó. Se li uneix el turó de les Maleses, situat a molt pocs metres de distància, amb una alçària de 420 metres, i on s'han trobat les restes d'un poblat ibèric.
Hom ha afirmat que l'origen del nom seria un pi que feia «candeles», és a dir, la forma de les pinyes que feia l'arbre. Tanmateix, es creu que es podria tractar d'un avet o un cedre, que sí que fan aquesta mena de pinyes. En qualsevol cas degué tenir una alçada considerable, atès que servia com a referència per a la gent del territori i els excursionistes. També es creu que podria haver estat un punt de celebracions o de romiatges amb motiu de la festa de la Candelera, però aquesta afirmació no té cap mena de fonament documental. Sí es té constància d'alguna foguera la nit de Sant Joan a començaments de segle xx.

## Vegeu també

* Pedrera de la Vallençana

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «Turó de les Maleses». Inventari del patrimoni arquitectònic del parc de la Serralada de Marina. Diputació de Barcelona, 01-10-2001.
* 1 2 «Museu de les Maleses i jaciment ibèric». Diputació de Barcelona. [Consulta: 24 gener 2021].
* 1 2 3 Pérez Gómez, Xavier «Toponímia tradicional de Sant Fost de Campsentelles». Campsentelles, 1, 1995, pàg. 30-31.
* ↑ «Les muntanyes de Badalona tenen nom propi». Revista de Badalona, 16-04-2021 [Consulta: 27 abril 2021].
# Maria-Sabina Draga Alexandru

Maria-Sabina Draga Alexandru és professora d'Estudis Americans a la Universitat de Bucarest (Romania). La seva àrea d'investigació inclou literatures contemporànies en anglès, postcolonialisme, literatures americanes ètniques i literatura de les dones. Ensenya també català a la mateixa institució i tradueix i escriu sobre la narrativa contemporània catalana (Lluís-Anton Baulenas, Manuel de Pedrolo i Carme Riera).
Fins ara ha traduït dues obres narratives de la literatura catalana, publicades per l'editorial Meronia de Bucarest: Firul de argint ('El fil de plata') de Lluís-Anton Baulenas (2009) i Manuscrisul celei de a doua origini (Mecanoscrit del segon origen) de Manuel de Pedrolo (2000). Ha publicat articles en revistes romaneses i internacionals i també llibres: Women's Voices in Post-Communist Eastern Europe, dos volums (editats amb Medelina Nicolaescu i Helen Smith, Bucarest: Editorial de la Universitat de Bucarest, 2005 i 2006); Identity Performance in Contemporary Non-WASP American Fiction (Bucarest: Editorial de la Universitat de Bucarest, 2008); Cultura româneasco în perspectiva transatlantico: Interviuri (co-editat amb Teodora Cerban-Oprescu, Editorial de la Universitat de Bucarest, 2009); Performance and Performativity in Contemporary Indian Fiction in English (Amsterdam: Rodopi, 2012).
El seu següent projecte serà sobre els orígens surrealistes de les literatures postmodernistes en una perspectiva comparativa, amb un capítol sobre la literatura i l'art català.

## Referències

* ↑ «Maria-Sabina Draga Alexandru». Tralicat. (Institut Ramon Llull). Arxivat de l'original el 2015-11-21. [Consulta: 20 novembre 2015].
# Cantó d'Ensisheim

El cantó d'Ensisheim (alsacià kanton Anze) és una divisió administrativa francesa situat al departament de l'Alt Rin i a la regió del Gran Est.

## Composició

El cantó aplega 17 comunes :
| Nom alsacià | Nom francès | Nom alemany |
| Anze | Ensisheim | Ensisheim |
| Bílze | Biltzheim | Bilzheim |
| Blodelse | Blodelsheim | Blodelsheim |
| Fassene | Fessenheim | Fessenheim |
| Hírzfalde | Hirtzfelden | Hirzfelden |
| Maiene | Meyenheim | Meyenheim |
| Mínkhüse | Munchhouse | Münchhausen |
| Munwiller | Munwiller | Munweiler |
| Neederanze | Niederentzen | Niederenzen |
| Neederherge | Niederhergheim | Niederhergheim |
| Oweranze | Oberentzen | Oberenzen |
| Owerherge | Oberhergheim | Oberhergheim |
| Pulversche | Pulversheim | Pulversheim |
| Rexe | Réguisheim | Regisheim |
| Roggehüse | Roggenhouse | Roggenhausen |
| Rümersche | Rumersheim-le-Haut | Rumersheim |
| Reschehart | Rustenhart | Rustenhart |

## Conseller general de l'Alt Rin

* 1998-2014: Michel Habig

## Enllaços externs

* Cantó de Ensisheim al web del consell general Arxivat 2006-11-16 a Wayback Machine.
# Capromeryx minor

Capromeryx minor és una petita espècie extinta d'antilocàprid descoberta als pous de quitrà del Ranxo La Brea, a Califòrnia, on visqué durant el Plistocè, així com a Mèxic.
Mesurava uns 60 cm d'alçada al garrot i pesava uns 10 kg. No és clar si només els mascles tenien banyes o si en tenien els dos sexes. Les banyes es componien de dues parts amb un origen comú i que divergien en aproximadament 45°, amb una part dirigida cap a l'exterior i l'altra cap a l'interior.
# Cantó de Chastèlnòu de Randon

El cantó de Chastèlnòu de Randon és un cantó francès del departament del Losera, a la regió d'Occitània. Està enquadrat al districte de Mende, té 8 municipis i el cap cantonal és Chastèlnòu de Randon.

## Municipis

* Arzenc de Randon
* Chastèlnòu de Randon
* Chaudairac
* Laubèrt
* Montbèl
* Pèiraficha
* Sent Joan de la Folhosa
* Sent Sauvador de Ginestós

## Vegeu també

* Cantons de la Losera
# Torre d'en Mornau

Torre d'en Mornau és una torre del municipi de Pau (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada al sud-oest del nucli urbà de la població, dins del Parc Natural dels Aiguamolls de l'Empordà, entre la zona dels Estanys de Pau i la Joncassa. S'hi accedeix per la carretera de Pau a Castelló d'Empúries.
Gran grup edificat format per diverses construccions adossades i aïllades, que conformen un conjunt de planta rectangular. El sector més destacat del conjunt és el sud-est. Es tracta de dos grans edificis de planta rectangular, amb coberta de quatre vents, distribuïts en planta baixa i pis. Les obertures de la planta baixa són rectangulars mentre que les del pis són d'arc de mig punt. Ambdós edificis estan adossats a una torre de planta quadrada situada a la cantonada sud-est. La torre, amb coberta de pavelló i coronada per una llanterna, presenta tres pisos d'alçada. Hi ha un portal d'arc de mig punt adovellat a la façana sud i tres finestres d'arc de mig punt de maó, a manera de galeria, al pis superior de cada façana.
En direcció sud hi ha un altre cos de planta rectangular adossat a l'anterior. Presenta coberta holandesa i al mur sud, centrat, hi ha un cos avançat a manera de tribuna o mirador amb tres finestrals actualment tapiats. Al mur oest hi ha un porxo davanter amb teulada a una vessant que presenta un gran arc rebaixat bastit amb maons disposats a plec de llibre.
Al sector nord del conjunt hi ha un gran edifici aïllat de planta rectangular, distribuït en planta baixa i pis i amb coberta a dues vessants, que presenta totes les obertures d'arc rebaixat amb els brancals pintats de color blau. Al costat oest d'aquest hi ha dues grans sitges amb forma de torre, amb el coronament emmerletat.
A la cantonada sud-oest de la finca hi ha un conjunt de cossos adossats que es correspondrien amb la zona d'habitatge de la finca. La resta són estables, corts, magatzems i pallisses.

## Història

Conjunt d'edificis que constitueixen el centre d'una gran explotació ramadera i agrícola que havia estat propietat de l'exèrcit i que més endavant fou venuda a particulars, els mateixos propietaris de Santa Maria de Penardell. Recentment ha passat a titularitat pública. Durant la postguerra l'exèrcit el va destinar a la cria de cavalls.
La restauració portada a terme a mitjans del segle XX fa ser dirigida per Pelai Martínez.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Torre d'en Mornau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].