OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lesley Manville

Lesley Ann Manville OBE (12 març, 1956) és una actriu anglesa de teatre, cinema, i televisió.
Manville col·labora sovint amb el director Mike Leigh. Per la seva feina en la pel·lícula Tot o res (2002) i a Un altre any (2010) va guanyar el premi de actriu britànica de l'any del London Film Critics Circle. Per aquesta última, també va guanyar el premi de millor actriu del National Board of Review. Manville ha rebut dues nominacions de premis BAFTA com a actriu secundària, per Un altre any i Phantom Thread de Paul Thomas Anderson (2017). Per el paper de Phantom Thread va rebre també una nominació de l'Oscar a la millor actriu secundària. És també coneguda pel seu paper a Maleficent (2014).

## Filmografia
### Cinema

| Any | Títol | Paper | Notes |
| 1985 | Dance with a Stranger | Maryanne | |
| 1987 | Sammy and Rosie Get Laid | Margy | |
| 1987 | High Season | Carol | |
| 1988 | High Hopes | Laetitia Boothe-Braine | |
| 1996 | Secrets i mentides (Secrets & Lies) | Jenny Ford la treballadora social | |
| 1999 | Milk | Fiona | |
| 1999 | Topsy-Turvy | Lucy Gilbert | |
| 1999 | Toy Boys | Mrs. Allen | Short film |
| 2002 | All or Nothing | Penny | |
| 2004 | Vera Drake | Mrs. Wells | |
| 2005 | The Great Ecstasy of Robert Carmichael | Sarah Carmichael | |
| 2007 | Richard Is My Boyfriend | Mare | |
| 2007 | Sparkle | Jill | |
| 2010 | Un altre any (Another Year) | Mary | |
| 2010 | Womb | Judith | |
| 2013 | Romeo and Juliet | La infermera | |
| 2013 | A Five Star Life | Kate Sherman | |
| 2013 | Spike Island | Margaret | |
| 2013 | The Christmas Candle | Bea Haddington | |
| 2014 | Maleficent | Flittle | |
| 2014 | Mr. Turner | Mary Somerville | |
| 2015 | Molly Moon and the Incredible Book of Hypnotism | Miss Adderstone | |
| 2016 | Rupture | Dr. Nyman | |
| 2017 | Hampstead | Fiona | |
| 2017 | Phantom Thread | Cyril Woodcock | |
| 2019 | Eternament enamorats | Joan | |
| 2019 | Maleficent: Mistress of Evil | Flittle | |
| Per estrenar | Misbehaviour | Dolores Hope | Postproducció |
| Per estrenar | Let Him Go | Blanche Weboy | Postproducció |

## Referències

* ↑ «Index entry». ONS. [Consulta: 30 maig 2014].
# Josep Carles Rius i Baró

Josep Carles Rius i Baró (Valls, 1956) és un periodista català, degà del Col·legi de Periodistes de Catalunya entre el 2007 i el 2010, director del diari Público a Catalunya fins al seu tancament i impulsor de Catalunya Plural.
Es llicencià en ciències de la comunicació i és màster en investigació, comunicació i periodisme per la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB), universitat on exercí de professor des del 1992. Començà la seva trajectòria professional als setmanaris Mestral i El Pati. Posteriorment treballà a El Noticiero Universal, TVE Catalunya, la Cadena SER i iCat. Fou cap de secció «Las cosas de la vida» d'El Periódico de Catalunya. Posteriorment, des del 1998 treballà a La Vanguardia, primer dirigint les seccions «Societat» i «Revista» i després en la sotsdirecció del diari.
Fou director de l'edició catalana del diari Público fins al seu tancament, i el setembre de 2012 passà a encarregar-se de l'edició catalana d'eldiario.es que vuit mesos després es convertí en el diari digital Catalunya Plural.
Succeí Josep Maria Huertas Claveria al deganat del Col·legi de Periodistes de Catalunya. Va ser professor de periodisme a la UAB durant setze anys.
El 2016 publicà Periodismo en reconstrucción (Universitat de Barcelona Edicions), un assaig on defensa que el periodisme recuperi la credibilitat com el seu gran valor. L'obra analitza la crisi de la premsa escrita i l'impacte de les noves tecnologies, i reivindica el paper de contrapoder del periodisme.

## Referències

* 1 2 «Josep Carles Rius». Eldiario.es, 2014 [Consulta: 19 març 2014].
* ↑ «Periodisme Plural». Vilaweb, 17-05-2013 [Consulta: 19 març 2014].
* ↑ Giménez, Pere «Josep Carles Rius: “Catalunya Plural vol defensar les conquestes socials a través del periodisme”». Comunicació21, 21-05-2013 [Consulta: 19 març 2014]. Arxivat 25 de juny 2014 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2014-06-25. [Consulta: 15 març 2021].
* ↑ «Josep Carles Rius i Baró». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Entrevista amb Josep Carles Rius a Vilaweb
| Precedit per: Josep Maria Huertas Claveria | Deganat del Col·legi de Periodistes de Catalunya 2007 - 2010 | Succeït per: Josep Maria Martí i Martí |
# Platja d'es Codolar

La platja d'es Codolar és una petita platja urbana del municipi de Tossa de Mar (Selva), encaixada entre el turó coronat pel castell de Tossa de Mar a l'extrem sud de l'entorn urbà de la vil.la de Tossa i un extens tram de roques i penya-segats farcit de caletes. Està situada sota la torre d'es Codolar o de l'Homenatge, una de les torres principals de la muralla de la Vila Vella de Tossa de Mar. Orientada al sud, i arrecerada del vent de tramuntana, la cala havia estat el port natural de Tossa, i encara hi ha barques de pescadors avarades a la sorra. Té una longitud de 45 m i una amplada mitjana de 18 m, formada per sorra gruixuda i grava. El pendent d'entrada a l'aigua és força pronunciat i el fons marí és de sorra, al centre, i rocallós a tots dos costats. Antigament estava formada únicament per còdols, d'aquí el seu nom.
S'hi pot accedir a peu a través d'unes escales que provenen de la mateixa muralla i també des del camí de ronda que ve des del penya-segat. També s'hi pot accedir des de dins de la muralla, a la plaça Pintor Roig Soler, on hi ha el Museu Municipal de Tossa de Mar, a través d'un petit forat a la muralla, molt fotografiat. La platja disposa de servei de dutxes i lloguer d'hamaques, i molt a prop també hi ha bars i restaurants.
L'Agència Catalana de l'Aigua efectua un control quinzenal de la qualitat de l'aigua, durant la temporada de bany, amb el resultat de bona.

## Referències

* 1 2 «Platja d´es Codolar». Agència Catalana de l'Aigua.
* 1 2 «Platja d’Es Codolar». Oficina de Turisme de Tossa de Mar.
* 1 2 «El Codolar». Agència Catalana de Turisme.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* 1 2 «Platja d'Es Codolar». Visita Costa Brava.
* ↑ Crestas, Pako. Les platges de la Costa Brava de Blanes a Palamós. Valls: Cossetània, juny 2011, p. 78-79. ISBN 978-84-9791-895-4.
* ↑ «Tossa de Mar, al radar d’Àsia». La Vanguardia, 07-05-2023.
# Diadie Samassékou

Diadie Samassékou (nascut l'11 de gener de 1996) és un futbolista professional malià que juga com a migcampista defensiu al club de la Bundesliga alemanya TSG Hoffenheim. També representa la selecció de Mali.

## Carrera de club
### Red Bull Salzburg

L'agost de 2015, Samassékou va signar un contracte de quatre anys amb Red Bull Salzburg, unint-se inicialment al seu equip de formació, l'FC Liefering. Durant la temporada 2017-18, el Salzburg va tenir la seva millor campanya europea. Van acabar primers del seu grup de l'Europa League, per quarta vegada rècord, abans de vèncer la Reial Societat i el Borussia Dortmund, fent la seva primera aparició a la semifinal de la UEFA Europa League. El 3 de maig de 2018, va jugar a les semifinals de l'Europa League quan l'Olympique de Marsella va jugar una derrota per 1-2 fora de casa però una victòria global per 3-2 per assegurar-se un lloc a la final de la UEFA Europa League 2018.

### TSG Hoffenheim

El 15 d'agost de 2019, TSG Hoffenheim va anunciar el fitxatge de Samassékou amb un contracte de cinc anys.
L'1 de febrer de 2024, Samassékou es va incorporar a Cadis a Espanya com a cedit.

## Carrera internacional

Samassékou ha representat Mali a nivell juvenil a la Copa del Món Sub-20 de la FIFA 2015 i al Torneig de Toulon 2016. Va debutar amb l'equip sènior en una victòria amistosa per 3-1 contra la República Popular de la Xina el 29 de juny de 2014.

## Palmarès
### Club

Red Bull Salzburg
* Bundesliga austríaca 2016–17, 2017–18, 2018–19
* Copa d'Àustria: 2016–17, 2018–19

### Individual

* Equip de l'any de la Bundesliga austríaca: 2017–18, 2018–19
* Equip de la temporada de la UEFA Europa League: 2017-18

## Referències

* ↑ «New Signing Samassekou Signs Deal Until 2019». [Consulta: 27 agost 2015].
* ↑ UEFA.com. «Salzburg v Marseille background» (en anglès). UEFA.com. [Consulta: 7 maig 2018].
* ↑ «FC Red Bull Salzburg 2–1 Marseille». BBC Sport, 03-05-2018. [Consulta: 3 maig 2018].
* ↑ «Diadie Samassékou wechselt zur TSG» (en alemany). TSG 1899 Hoffenheim, 15-08-2019. [Consulta: 15 agost 2019].
* ↑ «Diadié Samassékou llega cedido del Hoffenheim alemán» (en castellà). Cádiz, 01-02-2024. [Consulta: 2 febrer 2024].
* ↑ «Tournois FIFA Joueurs & Entraîneurs - Diadie SAMASSEKOU» (en francès). FIFA.com. Arxivat de l'original el June 24, 2016. [Consulta: 7 maig 2018].
* ↑ «China PR vs. Mali - 29 juny 2014 - Soccerway». int.soccerway.com. [Consulta: 7 maig 2018].
* ↑ «Bundesliga.at - Das Team der Saison 2017/18». www.bundesliga.at. Arxivat de l'original el 2024-08-10. [Consulta: 29 desembre 2022].
* ↑ «Bundesliga.at - Das Team der Saison 2018/19». www.bundesliga.at. Arxivat de l'original el 2024-09-18. [Consulta: 29 desembre 2022].
* ↑ «UEFA Europa League Squad of the 2017/18 Season». UEFA.com, 17-05-2018.
# Mestre del Judici Final

El Mestre del Judici Final és un dels pintors romànics itinerants d'identitat desconeguda, així anomenats perquè la seva obra es reconeix en esglésies distants per la zona nord de Catalunya.
D'estil arcaïtzant, basa la seva obra a les miniatures catalanes del segle xi. Té un estil propi més rústic, amb menys recursos tècnics i no sembla relacionat amb la forma de treballar de les possessions romanes d'Orient a Itàlia. S'ignora el seu nom real, havent-se assignat el de Mestre del Judici Final per al·lusió a les pintures clau de les naus de l'església de Santa Maria de Taüll i dels absis laterals de l'església de Sant Climent de Taüll. Utilitza una gamma cromàtica de blanc, negre i terra. El seu dibuix més ben conservat és el de David triomfant sobre Goliat.
Aquest pintor va treballar també a l'església de Sant Iscle i Santa Victòria de Surp (a la vall de la Noguera Pallaresa) i a Sunsín (Biescas), al nord de la província d'Osca, pertanyent al bisbat de Jaca. Aquestes pintures es guarden al Museu de Jaca.

## Referències

* ↑ Guia del Museu Nacional d'Art de Catalunya. pàgina 53. Primera edició: desembre 2004. ISBN 84-8043-136-9

## Enllaços externs

* Obres del Mestre del Judici Final al Mnac
# Diego Amador

Diego Amador (Sevilla, 1973) és un dels músics més destacats de l'estil "flamenc-jazz". Créixer en una família de músics, li ha permès aconseguir un domini excepcional del cant, la guitarra i el piano en l'estil flamenc. Sobresurten especialment les seves peces de piano i cant, en què combina de forma magistral la tradició musical espanyola amb elements del jazz americà, des de l'era del "Cool Jazz" de Miles Davis, fins al "Latin Jazz" més actual. Tal com assenyala el crític Howard Reich al "Chicago Tribune", "en només un passatge musical, Amador inclou línies de flamenc a la seva mà dreta, sobre un creixent ritme de jazz a la seva mà esquerra" (H.Reich, "Chicago Tribune", 19/02/2012) Arxivat 2016-10-22 a Wayback Machine.. Ha actuat amb els estatunidencs Chick Corea, Path Metheny, Charlie Haden, i el "newyorrican" Jerry Gonzalez, el francès Birelli Lagreene, l'argentí Luis Salinas, l'espanyol Jorge Pardo, entre d'altres. El 2013 actuà amb Joaquín Cortés al Royal Albert Hall de Londres. A Catalunya ha actuat amb el saxofonista Llibert Fortuny (Jamboree, setembre 2013) o el trompetista David Pastor (Jamboree, febrer 2014)].

## Discografia

| Any | Nom del Disc | Discogràfica |
| 1992 | “Anticipo Flamenco” | |
| 2001 | “El Aire de lo Puro” | Nuevos Medios |
| 2008 | “Piano Jondo” | Nuevos Medios-Fantasy Records |
| 2010 | “Rio de los Canasteros” | Nuevos Medios |
| 2011 | “Jazz a L'EStudi” | TVC Disc |
| 2012 | “Flamenco Jazz Tribute LIVE IN PARIS” | DA Records |
| 2013 | “Scherzo Flamenco” | Rumor TVE |
| 2016 | “Soy de las 3000” | Alacran Records |

## Enllaços externs

* www.diegoamador.com
* https://www.youtube.com/channel/UC6HE3kzjD25CJm8GnYPAmlw
* http://www.tv3.cat/videos/3396131

## Referències

* ↑ Casas, Eloy. «Los mejores pianistas del mundo: Diego Amador "El Churri"». Los mejores pianistas del mundo, 31-01-2015. [Consulta: 28 desembre 2016].
* ↑ «La Contra: Diego Amador». La Vanguardia.
* ↑ Josemanuel. «Piano y Jazz-Flamenco: Breve Biografía Diego Amador». Piano y Jazz-Flamenco, 30-12-2016. [Consulta: 28 desembre 2016].
* ↑ «Diego Amador Official Website, Biografia del músico español» (en castellà). Diego Amador. Arxivat de l'original el 2016-12-29 [Consulta: 28 desembre 2016]. Arxivat 2016-12-29 a Wayback Machine.
* ↑ «Flamenco pianist Diego Amador saves the day». tribunedigital-chicagotribune. Arxivat de l'original el 2016-10-22 [Consulta: 28 maig 2014].
* ↑ «Diego Amador | Biography & History | AllMusic». AllMusic. [Consulta: 28 desembre 2016].
* ↑ «DIEGO AMADOR & LLIBERT FORTUNY - YouTube».
* ↑ «Discografia de Diego Amador» (en castellà). Arxivat de l'original el 2016-12-29. [Consulta: 28 desembre 2016].
# Alfons Martí Bauçà

Alfons Martí Bauçà (Palma, 10 de juliol de 1968) és un escriptor mallorquí que ha publicat diverses obres:
* El hombre que quiso ser hombre (novel·la en castellà, 1998)
* De la polis a la desaparición (assaig en castellà, 1999)
* En tierra de fariseos (assaig en castellà, 2000)
* Una aventura americana. Lleida: Pagès (llibre de viatges en català, 2001)
* Una aventura grega. Barcelona: Atenea, (llibre de viatges en català, 2002)
* Una aventura italiana. Valls: Cossetània Edicions (llibre de viatges en català, 2005)
* Els déus i nosaltres. Barcelona: Llibres de l'Índex, (assaig en català, 2004)

## Referències

* Alfons Martí Bauçà al Qui és Qui de les Lletres Catalanes
# Cunac

Cunac (en francès Cunac) és un municipi francès situat al departament del Tarn i a la regió d'Occitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 489 | 586 | 695 | 895 | 994 | 1.146 | 1.302 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Jean-Claude De Lapanouse | PS |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Calocortàcies

Calochortaceae és una familia de plantes amb flors. Aquesta família és reconeguda només per uns pocs sistemes de taxonomia de les plantes, incloent el Sistema Dahlgren, el qual eleva el gènere Calochortus al rang de família, i la posa a l'ordre Liliales dins el subordre Lilianae dins la subclasse Liliidae [=monocotiledònies] de la classe Magnoliopsida [=angiospermes].
El sistema APG II posa els membres de les Calochortaceae dins la família Liliaceae, en el clade monocots.

## Enllaços externs

* Calochortaceae in L. Watson and M.J. Dallwitz (1992 onwards). The families of flowering plants Arxivat 2007-01-03 a Wayback Machine.: descriptions, illustrations, identification, information retrieval. Version: 9 March 2006. http://delta-intkey.com Arxivat 2007-01-03 a Wayback Machine..
# Antalya Fashion Week

Antalya Moda Haftası (turc per "Setmana de la Moda d'Antalya") més coneguda com a Antalya Fashion Week són uns dies de moda organitzats anualment a la ciutat d'Antalya a la costa mediterrània turca, des del 2018. En l'edició del 2019 de la Setmana hi van participar models com Paris Hilton, Bar Rafaeli, Izabel Goulart, Kendall Jenner i Ana Beatriz Barros. El 2020 es va realitzar entre el 5 i el 7 de març. Entre les models presents hi va haver Özge Ulusoy, model, reina de bellesa i actriu turca. Shervin Najafpour, modista noruega d'origen àzeri va ser la dissenyadora més aclamada de l'edició del 2020.

## Referències

* ↑ https://www.hurriyet.com.tr/antalya-fashion-week-icin-geri-sayim-40707616
* ↑ https://www.aa.com.tr/en/culture/antalya-turkeys-mediterranean-jewel-beckons-to-all/1552630
* ↑ https://www.haberturk.com/antalya-haberleri/76109275-goruntulu-antalya-fashion-weekte-mehmetcige-asker-selamli-destek
* ↑ https://www.gunhaber.com.tr/haber/Antalya-Fashion-Week-2020-e-hazir/440114 Arxivat 2020-03-29 a Wayback Machine.
* ↑ https://www.azernews.az/culture/162775.html

## Enllaços externs

* Antalya Fashion Week - Lloc web oficial
# Preben Isaksson

Preben Isaksson (Copenhaguen, 22 de gener de 1943 - Greve, 27 de desembre de 2008) va ser un ciclista danès, que va córrer durant els anys 60 del segle xx. Es dedicà al ciclisme en pista.
El 1964 va prendre part en els Jocs Olímpics de Tòquio, en què guanyà una medalla de bronze en la prova de persecució individual, per darrere Jirí Daler i Giorgio Ursi.
En el seu palmarès també destaquen vuit campionats nacionals, així com tres medalles al Campionat del Món en pista, de plata el 1962 en persecució per equips i de bronze el 1963 i 1965 en persecució per equips i persecució individual respectivament.

## Palmarès

* 1961
** Campió de Dinamarca de persecució amateur
* 1962
** Campió de Dinamarca de persecució amateur
** Campió de Dinamarca de persecució per equips amateur, amb Bent Hansen, Kurt vid Stein i Ib Reenberg
* 1963
** Campió de Dinamarca de persecució per equips amateur, amb Bent Hansen, Kurt vid Stein i Mogens Frey
* 1964
** Campió de Dinamarca de persecució per equips amateur, amb Bent Hansen, Kurt vid Stein i Mogens Frey
** Medalla de bronze als Jocs Olímpics de Tòquio en persecució individual
* 1965
** Campió de Dinamarca de persecució amateur
* 1966
** Campió de Dinamarca de persecució per equips amateur, amb Jan Ingstrup, Reno B. Olsen i Erling Laursen
* 1967
** Campió de Dinamarca de persecució per equips amateur, amb Jan Ingstrup, Reno B. Olsen i Erling Laursen

## Referències

* ↑ «ISAKSSON Preben». [Consulta: 11 desembre 2024].
* 1 2 3 «Olympedia – Preben Isaksson». [Consulta: 11 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa de Preben Isaksson a sitiodeciclismo.net
# Serra del Turmell

La serra del Turmell o serra del Mont Turmell és una alineació muntanyosa entre les comarques dels Ports i el Baix Maestrat, al País Valencià. Assoleix la màxima altura en el cim del Turmell (1.274 metres).
Emmarcada en el sector oriental del Sistema Ibèric, la serra dibuixa una corba oberta cap al nord-oest, influenciada per l'alineació de les serralades Costaneres Catalanes. El Turmell s'estén des del terme de Morella, a la dena de la Roca fins a la carretera de Rossell a Vallibona. El Tossal Gros (1.254 m.) corona la part occidental, que enllaça amb l'altre sector (on es localitza el cim del Turmell) a través del pla de Santa Àgueda i la Roqueta Alta (1.200 m.), des d'on es bifurca cap al sud la serra de l'Espadella.
El riu Cervol té les seues fonts a la serra del Turmell. El vessant sud de la serralada és uniformement rocallós, amb poca vegetació.

## Referències

* ↑ Vicenç M. Rosselló i Verger, Toponímia, geografia i cartografia
* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Skogerøytoppen

El Skogerøytoppen (sami septentrional: Ákkelgáisá) és una muntanya de 445 metres situada al municipi de Sør-Varanger, al comtat noruec de Finnmark. És el cinquè punt més alt del municipi. Des de la muntanya s'observa perfectament el gran fiord de Varanger.

## Referències

* ↑ «Skogerøytoppen» (en noruec). yr.no. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 31 juliol 2015].
# Anussim

Anussim és el nom que reben els jueus que han hagut d'abandonar la seva religió de manera forçada, per distingir-los dels infidels o conversos per voluntat pròpia. Els anussim retenen els drets dels jueus ortodoxos dins la legislació rabínica i el seu llinatge matern es manté per al còmput tradicional. Molts d'ells mantenien en secret la seva fe real, practicant-la en l'àmbit domèstic, per la qual cosa van haver d'enfrontar-se a persecucions, com per exemple els conversos de l'edat moderna en l'àmbit hispànic, dins del paraigua del terme cristià nou. Aquests anussim practicants del criptojudaisme van rebre diferents denominacions segons l'època. El terme ve de l'hebreu עבירה באונס que significa "transgressió forçada" i va començar a usar-se àmpliament a l'Alemanya medieval, on les onades antisemites van portar famílies senceres a fingir una conversió al cristianisme per poder viure en pau a les seves ciutats d'origen.

## Referències

* ↑ Henry Kamen, The Spanish Inquisition: An Historical Revision. London: Weidenfeld & Nicolson, 1997 ISBN 0-297-81719-1
# Batalló de paracaigudistes

Batalló de paracaigudistes (títol original: Parachute Battalion) és una pel·lícula de guerra estatunidenca de 1941 dirigida per Leslie Goodwins i protagonitzada per Robert Preston i Nancy Kelly. El repartiment de suport inclou Edmond O'Brien, Harry Carey i Buddy Ebsen. Està doblada al català.

## Argument

Tres homes s'allisten a l'exèrcit dels Estats Units l'estiu de 1941ː Bill Burke, que dubta del seu propi coratge i s'allista mentre està intoxicat, Don Morse, un jugador de futbol americà de Harvard, s'enrola per evitar estar compromès amb dues dones simultàniament, i Jeff Hollis, un hillbilly que és enganyat a allistar-se per la filla d'una família rival.

## Repartiment

* Robert Preston com Donald Morse
* Nancy Kelly com Kit Richards
* Edmond O'Brien com Bill Burke
* Harry Carey com Bill Richards
* Buddy Ebsen com Jeff Hollis
* Paul Kelly com Tex
* Richard Cromwell com Spence
* Robert Barrat com coronel Burke
* Edward Fielding com cap d'Infanteria
* Erville Alderson com Pa Hollis
* Selmer Jackson com Thomas Morse
* Grant Withers com capità

## Producció

Des de la signatura de la Llei de formació i serveis selectius de 1940 als Estats Units i l'interès estatunidenc per les qüestions militars, Hollywood va oferir una sèrie de pel·lícules el 1941, tant serioses com còmiques, sobre les diferents branques de les Forces Armades dels EUA.
En la seva entrada al gènere, RKO va enviar un equip de filmació a Fort Benning per filmar els recentment formats paracaigudistes del 501a Infanteria de Paracaigudes per a la seva pel·lícula. El fundador de les tropes de paracaigudes americanes, el general William C. Lee, va doblar a Robert Preston en algunes escenes.

## Recepció

El crític Bosley Crowther va escriure a The New York Times que "aquest article de disseny familiar, que va arribar ahir al Rialto, és una enquesta inspiradora i educativa de la manera en què el nostre Exèrcit entrena tropes de paracaigudes, contingut dins d'una trama de ficció purament convenient i artificiosa. " Parachute Battalion va obtenir un benefici de 128.000 dòlars.

## Referències

* ↑ "Detail View: 'Parachute Battalion'." American Film Institute. Retrieved: January 25, 2017.
* ↑ «Batalló de paracaigudistes». esadir.cat. [Consulta: 24 març 2024].
* ↑ Coffman 2004, p. 403.
* ↑ Crowther, Bosley. "New films on widely varied subjects arrive at the Rialto, Globe and the Palace." The New York Times, August 29, 1941. Retrieved: January 25, 2017.
* ↑ Jewell and Harbin 1982, p. 163.

## Bibliografia

* Coffman, Edward M. The Regulars: The American Army 1898-1941. Boston: Harvard University Press, 2004. ISBN 978-0-6740-2402-1.
* Jewell, Richard and Vernon Harbin. The RKO Story. New Rochelle, New York: Arlington House, 1982. ISBN 978-0-7064-1285-7.