OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mezzogiorno

El Mezzogiorno (a italià normatiu, literalment Migdia, amb el significat de-zona-sud o meridional) és la macroregió meridional de l'estat italià. Dins de la península italiana el límit septentrional del Mezzogiorno sol gràfiques per una línia esbiaixada que va des d'Anzio al Mar Tirrena fins a Ancona al Mar Adriàtic, en aquest sentit el Mezzogiorno inclouria el sector sud del Laci i la meitat meridional de les Marques o Marche. Ara bé, les regions netament incloses en el Mezzogiorno són: Abruços o Abruzzo, Molise o Molise, Campània, Pulla o Puglia, Basilicata (l'anteriorment anomenada Lucània), Calàbria, Sardenya i Sicília. La seva extensió total és de 123.053 km² i la seva població (2006) és de 20.536.904 habitants.
La pertinença de l'illa de Sardenya a aquesta macro-regió és controvertida, en virtut de la seva posició geogràfica, la seva història peculiar, la seva especificitat lingüística i cultural, així com vàries diferències socioeconòmiques diferents que les altres regions considerades.

## Història

El Mezzogiorno (sense l'illa de Sardenya) posseeix una certa unitat cultural al llarg de la història: les seves costes en l'antiguitat van constituir l'anomenada Magna Grècia; durant l'edat mitjana van estar sota control directe de romans d'Orient i àrabs; després l'illa de Sicília va estar en la sobirania dels normands i la casa d'Aragó. Cap al Renaixement, el Mezzogiorno va patir una forta decadència econòmica en estar contínuament sota els atacs dels turcs otomans (per exemple, presa i destrucció d'Òtranto).
Malgrat el seu gran valor estratègic, a partir d'aquesta època la regió es va mantenir econòmicament deprimida, tot i que gran part va passar a la corona espanyola i després, amb una branca dels Borbons es va formar el Regne de les Dues Sicílies.
Al llarg de tot el segle xx el Mezzogiorno, tot i un lent desenvolupament, s'ha mantingut amb estàndards econòmics inferiors als del centre i nord d'Itàlia i la mitjana d'Europa Occidental.
En acabar la Segona Guerra Mundial es va constituir l'anomenada Cassa per il Mezzogiorno amb el supòsit objectiu de finançar obres infraestructurals, projectes de desenvolupament agrícola i industrial, però, tot i l'establiment d'alguns focus de desenvolupament l'extensa regió s'ha mantingut poc desenvolupada i dedicada a la producció agrícola o al turisme, alhora que consumidora dels productes industrialitzats del Nord i la resta del món.
Zona on perviuen costums més tradicionals (o menys postmodernes), la seva natalitat (amb l'excepció de Sardenya) és encara molt més gran que la de les altres regions d'Europa Occidental, fet que al sumar-se a una economia poc industrialitzada, ha promogut i tot promou una constant emigració dels seus habitants joves cap al centre (Roma), el Nord d'Itàlia (Milà, Torí) i països més rics d'Europa o d'altres regions del món.

## Referències

* ↑ Woodard, Roger D. «Greek dialects». A: The Ancient Languages of Europe. Cambridge University Press, 2008, p. 51. ISBN 978-0-521-68495-8.
* ↑ «Mezzogiorno | region, Italy» (en anglès). [Consulta: 8 abril 2019].

## Vegeu també

* Cassa del Mezzogiorno
Viccionari
# Turó del Prat Fondo

El Turó del Prat Fondo és una muntanya de 1.166 metres que es troba al municipi de Sant Pere de Vilamajor, a la comarca del Vallès Oriental.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Cantó de L'Archa

El cantó de L'Archa és un cantó francès al districte de Briva la Galharda (departament de la Corresa) que compta amb vuit municipis (Chartrier e Ferrièra, Chastél, Cublac, L'Archa, Lissac, Mansac, Sent Sarnin de L'Archa i Sent Pantaleon de L'Archa) i el cap és L'Archa.
Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1973-1979 | M. Laroche | Divers droite |
| 1979-1985 | Lucien Tronche | PCF |
| 1985-2004 | Georges Auger | Divers droite, després RPR |
| 2004- | Jean-Jacques Delpech | UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 5.505 | 6.101 | 6.968 | 8.209 | 9.328 | 9.791 | 11.056 |
# Cantó de Cruzy-le-Châtel

El cantó de Cruzy-le-Châtel és un cantó francès del departament del Yonne, situat al districte d'Avallon. Té 16 municipis i el cap és Cruzy-le-Châtel.

## Municipis

* Arthonnay
* Baon
* Cruzy-le-Châtel
* Gigny
* Gland
* Mélisey
* Pimelles
* Quincerot
* Rugny
* Saint-Martin-sur-Armançon
* Sennevoy-le-Bas
* Sennevoy-le-Haut
* Tanlay
* Thorey
* Trichey
* Villon

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1951 | M. Jaïs | radical |
| 1951-1958 | M. Jossier | RI |
| 1958-2008 | Michel Delprat | RI, després CNI, després DL |
| 2008- | Jean-Pierre Bouilhac | UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| 3.641 | 3.449 | 3.224 | 3.162 | 2.943 | 2.912 | 2.836 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Casa Minerva

Casa Minerva és un edifici unifamiliar residencial del municipi de Tarragona protegit com a bé cultural d'interès local. Anomenat Casa de la Minerva, ja que, en excavar, als seus fonaments es van trobar restes romanes entre les quals hi havia un bust de marbre de Minerva, que conserven els hereus de la família Bridgman a Madrid.
Eduard Bridgman, destacat industrial de la ciutat molt vinculat a la indústria del Gas, encarregà una casa per demostrar l'status social, per això la qualitat de trencaaigües i de les llindes. Cal ressenyar la importància de les decoracions enfront d'altres cases dissenyades pel mateix arquitecte i al mateix temps el caràcter unifamiliar. Sobresurt del conjunt la porta d'accés, la solució de la zona de la cotxera i el jardí al terrat.
Les transformacions en Cambra de Comerç van malmetre el disseny originari i l'addició de la galeria a la part superior no queda integrada amb la resta del conjunt, a més de les obertures a les altres façanes. Al mateix temps es va transformar de forma important la disposició de l'interior.
A la façana principal es conserva un escut franquista amb blasó de Tarragona.

## Descripció

Palauet vuitcentista anomenat Casa de la Minerva, ja que, en excavar, als seus fonaments es van trobar restes romanes entre les quals hi havia un bust de marbre de Minerva, que conserven els hereus de la família Bridgman a Madrid.
De front dona al Mediterrani, amb orientació sud-est, essent tota la casa un finestral obert. L'edifici és de pedra tallada, amb una galeria seguida de columnes a la segona planta.

## Història

El 1883, el solar va ser adquirit per Eduard Bridgman, tarragoní descendent d'anglesos, el qual va encarregar el projecte a Ramon Salas i Ricoma, finalitzant les obres el 1899. A la seva mort el 1914 l'edifici va passar a ser propietat de Maria Eguinoa, vídua de Bridgman.
El 1914, es van fer obres al portal d'entrada segons el projecte de l'arquitecte Alfons Barbà Miracle.
L'1 de febrer de 1936 va ser adquirit per la Cambra de Propietat Urbana. Després, el 1938, amb la guerra, la façana, arran els bombardejos, patí desperfectes.
El 1977-79, es van fer les obres de reconstrucció, segons el projecte de l'arquitecte Antoni Pujol i Niubó i seguint les primeres directrius de Salas i Ricomà.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Casa Minerva». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 abril 2013].
* 1 2 3 «Cambra de la Propietat Urbana». Fitxes zona b (Eixample-Rambla) - Volum II. Catàleg de béns a protegir - patrimoni cultural. pla d'ordenació urbanística municipal de Tarragona pp.169-170. Ajuntament de Tarragona, 01-01-2011. [Consulta: 26 abril 2013].
# Ratera (Alguaire)

Ratera és un despoblat del municipi d'Alguaire (Segrià). Estava al voltant de l'antiga església romànica de Sant Miquel inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. El 1977 va ser enderrocada.

## Església de Sant Miquel

Encara se'n conserven restes de les muralles que envoltaven el convent i el seu entorn. Hi ha murs de paredat fets amb carreus de vegades regulars i de vegades desbastats. També resten senyals d'una torre, així com restes de ceràmica a l'entorn del convent. Hi ha una estàtua de Crist amb base de planta octogonal.

## Història

Les primeres mencions del lloc de Ratera parlen de villa de Ratera o Villaratera, segurament referint-se al que hauria estat un nucli d'hàbitat important i possiblement existent durant el període andalusí.
La proximitat de Ratera als dominis dels hospitalers d'Alguaire afavorí la integració de Ratera i la seva església en aquesta senyoria. L'any 1171 Alfons I feu donació a l'orde de l'Hospital de Jerusalem del lloc de Ratera. Això portà a la llarga un conflicte entre hospitalers i el bisbat de Lleida pels drets de l'església de Ratera. El papa Alexandre III concedí als hospitalers el patronat de l'església, amb l'oposició del bisbe de Lleida. L'any 1250 s'establiren les monges de l'Hospital de Sant Joan de Jerusalem, fundat per Marquesa de Cervera.
En la visita pastoral de 1361 s'esmenta l'altar de sant Miquel, que estava sota el patronat de la comanda de l'Hospital. Des del segle xvii el lloc de Ratera restà despoblat, però la seva església va mantenir el seu culte com a ermita.
No fa gaires anys que encara es podia veure les ruïnes de l'edifici, corresponents a un conjunt d'una sola nau, capçada per un absis semicircular.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Convent de Sant Miquel de Ratera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 març 2013].
# Coll de Guixar

El Coll de Guixar és una muntanya de 320 metres que es troba al municipi de Corbera de Llobregat, a la comarca del Baix Llobregat.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Josep Bonet i Segura

Josep Bonet i Segura (Almoines, 24 d'agost de 1951 - Oliva, 14 de gener de 2020) va ser un poeta valencià.
Es va donar a conèixer com a poeta a partir de la publicació de Carn fresca: poesia valenciana jove (1974), editada por Amadeu Fabregat a l'Editorial Estel. S'identificava en el grup conegut com a Generació dels Setanta, on també hi havia Josep Piera, Rafael Ventura-Melià, Marc Granell, Salvador Jàfer o Joan Navarro, entre d'altres. Va ser un dels components del consell de redacció de la revista de literatura Cairell (1979-1981).
Després de la publicació dels poemes d'aquesta antologia i una breu obra, Getsemaní (València: Edicions de la Guerra, 1987), pràcticament no va publicar més poemes. Això no obstant, moltes antologies posteriors, des de la del Price Congrés (1977) passant per la d'Altaió i Sala-Valldaura (2018), fins a la més recent, Gandia, capital literària. Antologia de textos actuals de la Safor-Valldigna (edició de J. Capilla i M. Climent, Gandia: Lletra Impresa, 2018, volum II), han inclòs mostres de la seua obra.
Va treballar en publicitat, i també va fer guions de cinema, lletres de cançons, prosa administrativa i traduccions. L'abril del 1981 va ingressar per oposició a treballar de traductor en la Diputació Provincial de València i posteriorment en el Consell Valencià de Cultura. Els últims vint anys va viure a Oliva.

## Referències

* ↑ AA.DD. Antologia Price Congrés. Barcelona: Ed. 62, 1977, p. 35. ISBN 8429713077.
* ↑ Altaió, Vicenç; Sala-Valldaura, Josep Maria. Mig segle de poesia catalana. Del maig del 68 al 2018. Barcelona: Proa, 2018, p. 138. ISBN 9788475887142.
* ↑ Berenguer, Vicent. «Mor el poeta valencià Josep Bonet als 68 anys». [Consulta: 15 gener 2020].
* ↑ S.A, Web Financial Group. «Fallece a los 68 años el poeta valenciano Josep Bonet» (en castellà). [Consulta: 15 gener 2020].
* ↑ Levante-EMV. «El poeta valenciano Josep Bonet muere a los 68 años» (en castellà). [Consulta: 15 gener 2020].
# Cantó de Bujac

El cantó de Bujac és un cantó del departament francès de la Corresa, a la regió de la Nova Aquitània. Està inclòs al districte d'Ussel i té 11 municipis. El cap cantonal és Bujac.

## Municipis

* Bonafont
* Bujac
* Gordon e Murat
* Grandsanha
* Lestaurs
* Peròls de Vesera
* Pradinas
* Sent Merd las Aussinas
* Tarnac
* Autoire Viam
* Viam

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1973-1979 | M. Dutheil | PCF |
| 1979-2004 | Christian Audouin | PCF |
| 2004- | Christophe Petit | UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 2.644 | 3.321 | 3.014 | 2.709 | 2.542 | 2.295 | 2.218 |
# Cantó de Ligny-le-Châtel

El cantó de Ligny-le-Châtel és un cantó francès del departament del Yonne, situat al districte d'Auxerre. Té 12 municipis i el cap és Ligny-le-Châtel.

## Municipis

* La Chapelle-Vaupelteigne
* Lignorelles
* Ligny-le-Châtel
* Maligny
* Méré
* Montigny-la-Resle
* Pontigny
* Rouvray
* Varennes
* Venouse
* Villeneuve-Saint-Salves
* Villy

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1949 | M. Fromonot | Radical |
| 1949-1955 | M. Chérest | Divers droite |
| 1955-1973 | Gaston Houssier | Centrista |
| 1973-1992 | Georges Régnier | UDF |
| 1992- | Gérard Arnouts | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Creu de terme de Jorba

La Creu de terme de Jorba, és una creu de terme de la vila i municipi de Jorba, a la comarca de l'Anoia. És un monument protegit i inventariat dins el Patrimoni Arquitectònic Català.

## Situació

Està situada a la plaça de l'Ajuntament, davant de la seva façana, a l'entrada del nucli urbà per llevant.

## Descripció

Creu de terme d'estil barroc, però encara conserva algun element anterior. Graonada de dos graons vuitavats. El fust és de construcció moderna, és de quatre cares i no té la mateixa estructura que el que figura fotografiat l'any 1923 a la publicació d'En Bastardes. El capitell consta de dues parts: la superior amb quatre escenes de la Passió: a sol ixent la Presa de Crist; la del nord la Flagel·lació; a ponent la Caiguada amb la Creu; i a migdia el Sant Sopar. A la part inferior del capitell hi figura un sant sota fornícula a cada cara. La creu és estriada i presenta a Crist crucificat a la seva cara de sol ixent i la Verge a la cara de ponent. A la base de la creu es poden llegir les dues primeres xifres de l'any (4.6..). A l'extrem els braços de la creu hi ha unes flames. Tot és de pedra arenisca.

## Referències

* ↑ «Creu de terme de Jorba». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 7 abril 2013].
# Casa Seró

La Casa Seró és un monument del municipi d'Almenar (Segrià) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

La casa Seró és un edifici entre mitgeres, amb mur de càrrega centrat i perpendicular al carrer. La planta és rectangular i té una d'amplada entre els 10,60 m i 15 m i profunditat de 25,50 m. L'immoble consta de soterrani, planta baixa, entresòl, planta noble, pis i golfes. Al soterrani hi ha un cup de pedra en molt bon estat de conservació i pou d'aigua. Hi ha unes arcades molt antigues que posen de manifest que la construcció s'erigí damunt d'unes altres preexistents. L'entresòl feia funcions de magatzem. L'escalinata que dona accés a la planta noble és de graons ceràmics i barana de forja. Una caixa d'escala secundària per accedir a la resta de l'edifici.
A la planta noble destaca la sala principal decorada per relleus clàssics a les quatre parets i enteixinat de fusta amb decoració floral molt ben conservat. El paviment és de ceràmica catalana. Les portes són de fusta treballada. A la planta segona hi ha dos habitatges individuals. Al damunt hi ha les golfes que respiren gràcies a les obertures de forma quadrada disposades en diagonal
La façana presenta un aplacat de pedra d'uns dos metres. A continuació hi ha un revestiment de morter que imita la pedra. Les obertures són uniformes i ordenades, amb un relleu perimetral que les emmarca. Les balconeres de la primera planta sobresurten, les de la segona no, tenen baranes de forja. La coberta, de teula àrab, és a dues aigües amb el carener paral·lel a la façana.

## Història

La casa Seró és un exemple representatiu d'una casa d'un terratinent de la baixa edat mitjana. La nissaga dels Seró és una de les més antigues de la vila d'Almenar es remunta al segle xiv. En aquest moment tenien el domicili en un altre indret. Els Seró van lluitar per aconseguir l'emancipació dels senyors de la contrada, els Carcassona-Icart, al llarg dels segles XV i XVI. En diverses ocasions ocupen el càrrec de paers en cap i formen part del Consell General de la Vila dels segles xvi i xvii. El cognom Seró es va extingir quan la pubilla Rita Seró Torres va casar-se amb el noble Carles Ramon d'Asprer i Asprer l'any 1785. En aquella època la família vivia a la casa del carrer Major, 3.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa Seró». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 març 2013].
# Serra Mitjana (Pontons)

La Serra Mitjana és una serra situada al municipi de Pontons a la comarca de l'Alt Penedès, amb una elevació màxima de 784 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Dia Internacional de la Persona Migrant

L'Assemblea General de les Nacions Unides va proclamar el 18 de desembre com a Dia Internacional de la Persona Migrant. Va ser proclamat el 4 de desembre de 2000 per l'Assemblea General de les Nacions Unides en la Resolució 55/93: «tenint en compte el nombre elevat i creixent de migrants que hi ha al món, encoratjada pel creixent interès de la comunitat internacional en protegir efectivament i plena els drets humans de tots els migrants, i destacant la necessitat de seguir tractant d'assegurar el respecte dels drets humans i les llibertats fonamentals de tots els migrants». Al llarg de la història de la humanitat, les migracions han estat una expressió valenta de la determinació individual de superar l'adversitat i buscar una vida millor.

## Fòrum Mundial sobre la Migració i el Desenvolupament

| Any | País | Ciutat |
| 20-24 de gener de 2020 | Equador | Quito |
| 5-7 de desembre de 2019 | Marroc | Marràqueix |
| 28-30 de juny de 2017 | Alemanya | Berlín |
| 10-12 de desembre de 2016 | Bangladesh | Dhaka |
| 14-16 d'octubre de 2015 | Turquia | Istanbul |
| 14-16 de maig de 2014 | Suècia | Estocolm |
| 21-22 de novembre de 2012 | Maurici | Port Louis |
| 1-2 de desembre de 2011 | Suïssa | Ginebra |
| 8-11 de novembre de 2010 | Mèxic | Puerto Vallarta |
| 2-5 de novembre de 2009 | Grècia | Atenes |
| 27-30 d'octubre de 2008 | Filipines | Manila |
| 9-11 de juliol de 2007 | Bèlgica | Brussel·les |

## La migració en xifres

Segons el Centre Llatinoamericà i Caribeny de Demografia, 25 milions de persones nascudes a països llatinoamericans i caribenys resideixen fora dels seus països d'origen (CELADE / CEPAL, 2006). Estats Units va rebre, durant la dècada del 1990, 7 milions d'immigrants procedents d'Amèrica Llatina i el Carib, convertint-se en el principal país receptor. Durant la primera dècada de l'any 2000, el flux migratori de la regió va virar cap a Europa, principalment cap a l'Estat espanyol, que va aglutinar la tercera part del total d'immigrants. Pel que fa a la immigració interregional, es calcula que la població migrant supera els 4 milions de persones. Els països que reben més persones de l'exterior són Argentina, Veneçuela, Costa Rica i la República Dominicana (CEPAL, 2013).

## Referències

* ↑ «Resolución 55/93 de la Asamblea General de las Naciones Unidas». UN. [Consulta: 22 maig 2017].
* ↑ «Nada que celebrar en el día del migrante: la vergüenza del mundo en otro año hostil para el que huye». Público, 18-12-2019. [Consulta: 30 desembre 2020].
* ↑ «Dia Internacional del Migrant | part 1». À Punt. [Consulta: 30 desembre 2020].
* ↑ Centro Latinoamericano y Caribeño de Demografía. «MIGRACIÓN INTERNACIONAL DE LATINOAMERICANOS Y CARIBEÑOS EN IBEROAMÉRICA: CARACTERÍSTICAS, RETOS Y OPORTUNIDADES». [Consulta: 22 maig 2017].
# Cap de les Canals

El Cap de les Canals és una serra situada al municipi de Collbató a la comarca del Baix Llobregat, amb una elevació màxima de 635 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Cantó de Genciòus e Pijairòu

El cantó de Genciòus e Pijairòu és un cantó francès del departament de Cruesa, situat al districte de Lo Buçon. Té 7 municipis i el cap és Genciòus e Pijairòu.

## Municipis

* Faus
* Feniers
* Genciòus e Pijairòu
* Juòus
* La Noalha
* La Viala-Diau
* Sent Marc a Lobaud

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1967-1973 | M. Saissat | PS |
| 1973-1994 | Pierre Laurent | PS |
| 1994-2005 | Pierre Gourdy | Divers droite |
| 2005- | Jean-Luc Léger | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 1.811 | 2.207 | 1.782 | 1.578 | 1.485 | 1.487 | 1.424 |
# Cantó de Dinan-Ouest

El cantó de Dinan-Oest (bretó Kanton Dinan-Kornôg) és una divisió administrativa francesa situat al departament de Costes del Nord a la regió de Bretanya.

## Composició

El cantó aplega 13 comunes :
| Nom bretó | Nom francès | Nom gal·ló |
| Oskaleg | Aucaleuc | Laugaloec |
| Bowidel | Bobital | Bobitau |
| Bruzivili | Brusvily | ---- |
| Kerorgen | Calorguen | Calorgen |
| Dinan | Dinan | Dinan |
| An Hengleuz | Le Hinglé | ---- |
| Plouhern | Plouër-sur-Rance | --- |
| Kever | Quévert | Qevèr |
| Sant-Karneg | Saint-Carné | --- |
| Sant-Samzun | Saint-Samson-sur-Rance | --- |
| Taden | Taden | Taden |
| Trelivan | Trélivan | --- |
| Treveron | Trévron | Terveron |

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1998- | Didier Morel | PS |
| 2004- | André Calistri | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Enllaços externs

* Resultats de les eleccions cantonals de 2007
# Paleoamàsids

Els paleoamàsids (Palaeomasiidae) són una família extinta de mamífers de l'ordre dels embritòpodes. Se n'han trobat restes fòssils a Europa i Àsia, a les vores de l'antic mar de Tetis. McKenna i Bell (1997) consideren aquest grup com a subfamília dels arsinoïtèrids.

## Classificació

Família Palaeoamasiidae Sen i Heintz, 1979
* Gènere Palaeoamasia Ozansoy, 1966
** Palaeoamasia kansui Ozansoy, 1966
* Gènere Hypsamasia Maas, Thewissen i Kappelman, 1998
** Hypsamasia seni Maas, Thewissen i Kappelman, 1998
* Gènere Crivadiatherium Radulesco, Iliesco i Iliesco, 1976
** Crivadiatherium iliescui Radulesco i Sudre, 1985
** Crivadiatherium mackennai Radulesco, Iliesco i Iliesco, 1976

## Referències

* SEN, S.; HEINTZ, P. (1979). Palaeoamasia kansui Ozansoy 1966, embrithopode (Mammalia) de l'Eocene de l'Anatolie. Annales de Paleontologie (Vertebres) 65: 73-91.
* MAAS, M. C.; THEWISSEN, J.G. M.; KAPPELMAN, J. (1998). Hypsamasia seni (Mammalia: Embrithopoda) and other mammals from the Eocene Kartal Formation of Turkey. a Beard and Dawson, eds.; Dawn of the Age of Mammals in Asia. Bulletin of Carnegie Museum of Natural History 34: 286-297.
* RADULESCO, C.; SUDRE, J. (1985). Crivadiatherium iliescui n. sp,. nouvel embrithopode (Mammalia) dans le Paleogene ancien de la depression de Hateg (Roumanie). Palaeovertebrata 15: 139-157.
# Turó de Cal Bord

El Turó de Cal Bord és una muntanya de 460 metres que es troba al municipi de Sant Martí Sarroca, a la comarca de l'Alt Penedès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya