OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Martin Drölling (Drölling the Elder)

Martin Drölling (Oberhergheim, 19 de setembre de 1752 - París, 16 d'abril de 1817) també conegut com Drolling the Elder. va ser un pintor francès. Va ser el pare de Michel Martin Drolling i de Louise-Adéone Drölling, una de les poques dones pintores que varen tenir èxit a l'època.

## Biografia

Martin Drolling, va néixer el 1752 a Oberhergheim, prop de Colmar. Va rebre les seves primeres lliçons d'art d'un pintor obscur de Schlestadt, després va anar a París i va ingressar a l'École des Beaux-Arts el 4 de juny de 1779. Obté un contracte amb un comerciant que li ofereix 30 cèntims per quadre. Quan va completar la seva formació artística cap al 1780, es va casar amb Madeleine Welker, que va morir poc després. Es va tornar a casar el 4 de maig de 1785 amb Louise Elisabeth Belot, filla d'un comerciant de colors per a pintors, amb qui va tenir tres fills. El més gran, Michel Martin Drölling, va néixer l'any 1789 i també era pintor. El segon, Marius, va néixer el 27 de febrer de 1794. La seva filla petita, Louise-Adéone Drölling, coneguda com "Madame Joubert", va néixer el 1797 i també es va convertir en pintora. Va guanyar una celebritat momentània amb el seu "Interior of a Kitchen", pintat el 1815, que va ser exposat al Saló de 1817 i actualment està exposat al Louvre. Normalment pintava interiors i temes familiars d'interès general. Les seves obres van ser populars durant la seva vida, i moltes van ser gravades i litografiades. Va morir a París el 1817. El Louvre té quadres una "Dona a una finestra" i un "Violinista" de Drolling.

## Galeria

* Retrat del seu fill Michel Martin Drolling com a nen bateria
* Portrait of Adéone
* The little milk-girl
* Barthélémy Charles, Comte de Dreux-Nancré
* Laundry
* A Girl Copying a Drawing Pushkin Museum, Moscow

## Referències

* ↑ Laetitia Levrat, op. cit., p. 14
* ↑ Laetitia Levrat, op. cit., p. 15.
* ↑ Elle épouse en premières noces l'architecte Pagniere, et en secondes noces M. Joubert. Elle est l'une des rares peintres femmes de son époque. Ses œuvres sont conservées aux musées des Invalides, Carnavalet, et Saint-Louis dans le Missouri).
* ↑ Bryan (3rd edition) Drolling, Martin volume=1

## Bibliografia

* Laetitia Levrat Laetitia Levrat, Martin Drolling thèse
# Pagai Utara

Pagai Utara (que significa Pagai del nord) és la més petita de les quatre illes de l'arxipèlag de Mentawai a la costa oest de Sumatra a Indonèsia. Es troba al sud de Sipora i al nord de l'illa de Pagai Selatan.
La xifra de població indicada per al nord de Pagai al quadre de la dreta és la xifra combinada del districte de North Pagai i del districte de Sikakap. La part principal del districte de Sikakap cobreix la part sud de l'illa North Pagai, però també inclou la part nord de l'illa South Pagai, juntament amb diverses illes petites a l'estret entre ambdues; tanmateix, els tres pobles del districte (ciutat de Sikakap, Taikako i Matobe) es troben a l'illa de Pagai Nord. La ciutat de Sikakap es va utilitzar com a centre d'operacions de socors relacionades amb el terratrèmol i el tsunami de Mentawai de 2010.

## Referències

* ↑ Weaver, Matthew «Race is on to save 500 victims of Indonesia double disaster». The Guardian. Guardian Media Group [Londres], 27-10-2010 [Consulta: 27 octubre 2010].
# Paul Citroen

Paul Citroen (Berlín, 15 de desembre de 1896 - Wassenaar, 13 de març de 1983) va ser un artista holandès d'origen alemany, educador de l'art i cofundador de la Nova Acadèmia de l'Art d'Amsterdam. Entre les seves obres més conegudes es troben el fotomuntatge Metròpolis i la sèrie de segells de correu holandesos de 1949.

## Biografia

Citroën va néixer i créixer en una família de classe mitjana a Berlín, fill de Hendrik Roelof Citroen (1865–1932), un jueu holandès d'Amsterdam, i Ellen Philippi (1872–1945), provinent d'una família jueva de Berlín.
Com a pintor, era dadaista. Com a artista visual en fotografia, va utilitzar l'estil Bauhaus dels retrats físics, moltes vegades amb el subjecte mirant intensament a la càmera.
El 1919 Citroën va començar a estudiar a la Bauhaus, on va rebre lliçons de Paul Klee i Wassily Kandinsky (part de Der Blaue Reiter) i Johannes Itten, que es va convertir en una de les seves grans influències. Per aquesta època, va iniciar Metròpolis (1923), que es va convertir en la seva peça més coneguda. Metròpolis es troba avui a la Sala d'Impressió de les Biblioteques de la Universitat de Leiden. Una versió digital està disponible a les col·leccions digitals de Leiden. Metròpolis va influir Fritz Lang per fer la seva clàssica pel·lícula Metròpolis.
L'obra de Citroën es va incloure a l'exposició i venda de 1939 Onze Kunst van Heden (El nostre art d'avui) al Rijksmuseum d'Amsterdam.
El 1933 va iniciar la Nieuwe Kunstschool (Nova Escola d'Art) amb Charles Roelofsz. Es va quedar sense diners i va tancar el 1937. Aquell any, Citroen va trobar feina com a professor de la Reial Acadèmia de l'Art de La Haia. Quan Citroen va ser advertit que havia de ser detingut el 28 d'agost de 1942, va fugir a casa de Maria Helena Friedlaender (nascuda Bruhn), una dona alemanya, esposa d'Henri Friedlaender . El va amagar amb altres fugitius a l'àtic de la seva casa a Wassenaar, Holanda del Sud, durant diversos mesos.
Entre els seus nombrosos estudiants es troben Kees Bol, Madeleine Gans, Henk Hartog, i Jos Zeegers. Va jubilar-se del seu càrrec a la Reial Escola d'Art de La Haia el1960.
Paul Citroën va morir el 1983 a Wassenaar.

## Referències

* ↑ «Joods Historisch Museum - Joods Cultureel Kwartier». jck.nl.
* ↑ «Charles Roelofsz, (1931) by Paul Citroen». www.artgallery.nsw.gov.au.
* 1 2 «Paul Citroen» (en anglès britànic). [Consulta: 10 setembre 2024].
* ↑ «Digital version of Metropolis - PK-F-57.337». Leiden University Libraries. [Consulta: 10 abril 2024].
* ↑ Wolfe, Shira. «Fritz Lang’s Metropolis: How the Iconic Silent Film Took Inspiration from Art Movements» (en anglès). Artland Magazine. [Consulta: 20 juliol 2024].
* ↑ «Onze kunst van heden, 1939 -». Beeldend BeNeLux Elektronisch (Lexicon). [Consulta: 29 desembre 2020].
* ↑ «Paul Citroen: Artist Chronology» (en anglès). MOMA. [Consulta: 10 setembre 2024].
* ↑ «The Righteous Among the Nations Database».
* ↑ «Discover painter, watercolorist, draftsman Paul Citroen». rkd.nl.
# Reckless (pel·lícula de 1995)

Reckless és una pel·lícula estatunidenca d'humor negre dirigida per Norman René, estrenada el 1995. El guió cinematogràfic de Craig Lucas es basa en la seva obra de 1983 del mateix títol. l'obra va ser dramatitzada dues vegades, el 2004 protagonitzada per Michael O'Keefe, Thomas Sadoski.

## Argument

És mestressa de casa i ho té tot, casa, marit i nens, però també ho perdrà tot la Nit de Nadal. En la seva fugida a la recerca de seguretat des de la seva casa de Connecticut, trobarà calamitats i coincidències surrealistes, i molts personatges, que convertiran el seu llarg viatge en un malson.
La vida -pel que sembla- perfecta de Rachel, alegre i desesperadament optimista és girada un Nadal quan el seu marit Tom anuncia que ha fet una assegurança sobre la seva vida. Agafant només una camisa de dormir i sabatilles, precipitadament marxa del seu Connecticut per evitar el destí que pensava. És rescatada per una assistent social de Springfield, que la porta a casa seva. Rachel s'instal·la amb la parella i comença a treballar amb Lloyd a Hands Across the Sea, una organització benèfica dedicada a ajudar els discapacitats.

## Producció

La banda sonora inclou "I'll Be Home for Christmas" de Bing Crosby, "Silent Night" per Jack Jones, "O Little Town of Bethlehem" per Roger Williams, i "Joy to the World" i "Jingle Bells" de Pat Boone.
L'estrena va ser al Festival Internacional de Cinema de Toronto el setembre de 1998. Va ingressar només 103.351 dòlars als EUA.

## Repartiment

* Mia Farrow: Rachel
* Scott Glenn: Lloyd
* Mary-Louise Parker: Pooty
* Eileen Brennan: Germana Margaret
* Debra Monk: Terapeuta
* Giancarlo Esposito: Tim Timko
* William Fichtner: Pare de Rachel
* Nancy Marchand: Àvia
* Tony Goldwyn: Tom
* Stephen Dorff: Tom Jr.

## Referències

* ↑ «[http://www.nytimes.com/movie/review?res=9F0DE2DC1239F934A25752C1A963958260 Movie Review - - FILM REVIEW;Running From a Hit Man and Her Own Past - NYTimes.com]» (en anglès). [Consulta: 27 gener 2018].
* ↑ «Temerari a TheNumbers.com». Arxivat de l'original el 2011-06-11. [Consulta: 5 juliol 2011].
Viccionari
# Sérgio Paulo Rouanet

Sérgio Paulo Rouanet (Rio de Janeiro, 23 de febrer de 1934 - Rio de Janeiro, 3 de juliol de 2022) va ser un diplomàtic, filòsof, assagista i erudit brasiler. Va ser secretari nacional de Cultura entre 1991 i 1992. Durant el seu mandat va crear la Llei d'incentius a la cultura, una llei de bonificació fiscal per a empreses i ciutadans patrocinadors d'activitats culturals, que es va conèixer com a Llei Rouanet.
Va ser membre de l'Acadèmia Brasilera de Lletres des de 1992 fins a la seva mort.

## Biografia

Nascut a Rio de Janeiro, es va llicenciar en Ciències socials a la Pontifícia Universitat Catòlica de Rio de Janeiro. Va obtenir un màster en ciències polítiques per la Universitat de Georgetown, en Economia per la Universitat George Washington, en Filosofia per la New York School for Social Research i també un doctorat per la Universitat de São Paulo.
Rouanet va ser cònsol general del Brasil a Zuric del 1976 al 1982 i ambaixador del Brasil a Dinamarca del 1987 al 1991, quan va ser nomenat pel president Fernando Collor de Mello per ocupar la Secretaria Nacional de Cultura. Després de la destitució de Collor de Mello, el 1992, Rouanet va dimitir i va ser nomenat cònsol general del Brasil a Berlín de 1993 a 1995 i ambaixador a la República Txeca de 1995 a 2000.
Rouanet va morir a causa de la malaltia de Parkinson el 3 de juliol de 2022, a Rio de Janeiro.

## Obra publicada

* O homem é o discurso Arqueologia de Michel Foucault, amb José Guilherme Merquior (1971);
* Imaginário e dominação (1978);
* Habermas, amb Bárbara Freitag (1980)
* Edipo e o anjo. Itinerários freudianos em Walter Benjamin (1981)
* Criação no Brasil de uma Escola Superior de Administração Pública (1982)
* Teoria crítica e psicanálise (1983)
* A razão cativa. As ilusões da consciência: de Platão a Freud (1985)
* As razões do Iluminismo (1987)
* O espectador noturno. A Revolução Francesa através de Rétif de la Bretonne (1988)
* A coruja e o sambódromo (1988)
* A latinidade como parado (1999)
* A razão nômade: Walter Benjamin e outros viajantes (1994)
* Mal-estar na modernidade (2001)
* Os dez amigos de Freud (2003)
* Idéias: da cultura global à universal (2003)
* Riso e Melancolia (2007)
* Rouanet 80 anos (2016).

## Referències

* ↑ «LEI Nº 8.313, DE 23 DE DEZEMBRO DE 1991.» (en portuguès). Diário Oficial da União. 24/12/1991. Arxivat de l'original el 2024-04-26. [Consulta: 26 desembre 2017].
* ↑ «Lei Rouanet: Entenda como funciona lei e o que mudou nos últimos meses» (en portuguès brasiler). G1. Grupo Globo, 06-10-2021. Arxivat de l'original el 2024-05-07. [Consulta: 6 maig 2024].
* ↑ «Sergio Paulo Rouanet» (en portuguès brasiler). Academia Brasileira de Letras. Arxivat de l'original el 2017-12-27. [Consulta: 26 desembre 2017].
* 1 2 «SERGIO PAULO ROUANET» (en portuguès brasiler). CPDOC – Centro de Pesquisa e Documentação de História Contemporânea do Brasil. FGV. Arxivat de l'original el 2017-12-27. [Consulta: 26 desembre 2017].
* ↑ «Morre, no Rio, Sergio Paulo Rouanet, diplomata autor da lei que beneficia a cultura no Brasil» (en portuguès brasiler). G1. Grupo Globo, 03-07-2022. Arxivat de l'original el 2022-07-04. [Consulta: 6 maig 2024].
# Teresa Morató Armengol

Teresa “Tere” Morató Armengol (nascuda el 28 de març de 1998) és una futbolista professional andorrana que juga com a davantera al Villarreal CF de la Lliga F i a la selecció femenina d'Andorra.

## Carrera de club

Morató va començar la seva carrera professional a l'ENFAF Crèdit Andorrà, l'únic club femení d'Andorra, que competeix al sistema de lligues espanyol. La temporada 2015-16 va marcar 61 gols en 24 partits, sent amb diferència la màxima golejadora de la Primera Divisió Femenina Catalana (quart nivell espanyol). Tot i la seva excel·lent actuació personal, l'equip va acabar 12è de la classificació.
Les impressionants actuacions de Morató amb l'ENFAF van fer que el FC Barcelona la fitxés pel seu equip de reserva l'estiu del 2016.
El juliol del 2020, Morató va fitxar pel Rayo Vallecano i es va convertir en la primera jugadora andorrana a incorporar-se a la primera divisió femenina espanyola.

## Carrera internacional

El 18 de setembre de 2022, va marcar el seu primer gol, acompanyat del seu primer hat-trick contra Liechtenstein en un partit amistós. Actualment, és la màxima golejadora de la seva selecció, amb 8 gols.

## Objectius internacionals

    Les puntuacions i els resultats indiquen primer el nombre de gols d'Andorra.
| No. | Data | Lloc | Oponent | Puntuació | Resultat | Competició |
| 1. | 18 de setembre de 2021 | Sportanlage Blumenau, Triesen, Liechtenstein | </img> Liechtenstein | 1 –0 | 4–2 | Amistós |
| 2. | 18 de setembre de 2021 | Sportanlage Blumenau, Triesen, Liechtenstein | </img> Liechtenstein | 2 –0 | 4–2 | Amistós |
| 3. | 18 de setembre de 2021 | Sportanlage Blumenau, Triesen, Liechtenstein | </img> Liechtenstein | 3 –0 | 4–2 | Amistós |
| 4. | 16 de febrer de 2022 | Estadi Nacional, Andorra la Vella, Andorra | </img> Gibraltar | 1 –0 | 4–1 | Amistós |
| 5. | 16 de febrer de 2022 | Estadi Nacional, Andorra la Vella, Andorra | </img> Gibraltar | 2 –0 | 4–1 | Amistós |
| 6. | 13 de juny de 2023 | Estadi Municipal De Peralada, Girona, Spain | </img> Aràbia Saudita | 3-1 | 3–1 | Amistós |
| 7. | 17 de juny de 2023 | Estadi Municipal De Peralada, Girona, Spain | </img> Aràbia Saudita | 1 –0 | 3–0 | Amistós |
| 8. | 17 de juny de 2023 | Estadi Municipal De Peralada, Girona, Spain | </img> Aràbia Saudita | 2 –0 | 3–0 | Amistós |

## Referències

* ↑ «PRIMERA DIVISIÓ FEMENÍ, GRUP 2 - Temporada 2015-2016 - Taula Golejadors» (en catalan).
* ↑ «PRIMERA DIVISIÓ FEMENÍ, GRUP 2 - Temporada 2015-2016 - Classificació» (en catalan).
* ↑ «FC Barcelona – Femenino B - 2016 / 2017». FC Barcelona.

## Enllaços externs

* Teresa Morató Armengol, Fitxa a Soccerway
* Teresa at Txapeldunak.com (in Spanish)
# The Assisi Underground

The Assisi Underground (Els clandestins d'Assís) és una pel·lícula italoamericana de 1985 feta per a televisió, escrita i dirigida per Alexander Ramati. És una adaptació de la seva novel·la de 1978, The Assisi Underground: The Priest who Rescued Jews, que es basa en un relat real del pare Rufino Niccacci dels fets que envolten la xarxa d'Assís, un esforç per amagar 300 jueus a la ciutat d'Assís durant la Segona Guerra Mundial. La pel·lícula és protagonitzada perBen Cross, Irene Papas, Maximilian Schell, Karlheinz Hackl i James Mason en la seva darrera actuació abans de la seva mort el juliol de 1984.

## Trama

L'any 1943 el bisbe d'Assís Giuseppe Placido Nicolini demana al sacerdot franciscà Rufino Niccacci que rescatés d'amagat els jueus italians dels nazis.

## Repartiment

* Ben Cross com Rufino Niccacci
* James Mason com Monsenyor Giuseppe Placido Nicolini, Bisbe d'Assís
* Irene Papas com la Mare Giuseppina
* Maximilian Schell com el Coronel Valentin Müller
* Karlheinz Hackl com el Capità von Velden
* Geoffrey Copleston com Cap de policia Bertolucci
* Riccardo Cucciolla com Luigi Brizi
* Angelo Infanti com Giorgio Kropf
* Delia Boccardo com Comtessa Cristina
* Paolo Malco com Paolo Josza
* Roberto Bisacco com Professor Rieti
* Edmund Purdom com el Cardenal Elia Dalla Costa
* Venantino Venantini com Pietro
* Maurice Poli com Vito
* Giancarlo Prete com Col. Gay
* Alessandra Mussolini com Germana Beata
* Riccardo Salvino com Otto Maionica
* Greta Vayan com Rita Maionica
* Alfredo Pea com Gino Bartali

## Resposta crítica

La pel·lícula va rebre una mala resposta de la crítica.

## Història

El 1998, The New York Times va publicar un article sobre un resident d'Assís que hi havia vingut com a refugiat. El 5 d'octubre de 2012, The National Catholic Register va publicar un llarg article de dues parts vinculat a la inauguració d'una nova exposició basada en 25 anys d'investigació sobre el paper de la ciutat en la salvació de milers de refugiats, inclosos aproximadament 300 jueus.

## Referències

* ↑ «The Assisi Underground» (en anglès). TVGuide.com. [Consulta: 3 octubre 2022].
* ↑ Tatum, Charles. «The Assisi Underground». eFilmCritic. [Consulta: 1r febrer 2014].
* ↑ Paolo Mereghetti, Il Mereghetti. Dizionario dei Film 2008, Baldini Castoldi Dalai, 2007.
* ↑ Meier, Barry «In Assisi, a Survivor Recalls Rescue From the Holocaust» (en anglès). The New York Times, 27-11-1998.
* ↑ «Following Francis' Footsteps: How Assisi Protected Jews During World War II, Part I» (en anglès). NCR. [Consulta: 3 octubre 2022].
* ↑ «Following Francis’ Footsteps: How Assisi Protected Jews During World War II, Part II» (en anglès). NCR. [Consulta: 3 octubre 2022].
# The Listeners

The Listeners és una sèrie de televisió del 2024 basada en la novel·la homònima del 2021 de Jordan Tannahill. Es va desenvolupar per BBC Studios i Element Pictures, es va estrenar a la BBC One el 19 de novembre de 2024. S'ha subtitulat al català per a FilminCAT.

## Producció

Jordan Tannahill va adaptar la seva pròpia novel·la per a la televisió, amb Janicza Bravo a la direcció. Tannahill i Bravo també són productors executius de la sèrie, juntament amb Ed Guiney, Andrew Lowe, Chelsea Morgan Hoffmann i Rachel Dargavel per a Element Pictures, Rebecca Ferguson per a la BBC i Alice Birch. La sèrie està produïda per Ed King.
El febrer de 2024, Rebecca Hall va ser confirmada en el paper principal. El repartiment també inclou Ollie West, Prasanna Puwanarajah, Amr Waked, Gayle Rankin i Mia Tharia.
El rodatge va tenir lloc a Manchester i les primeres imatges del rodatge es van publicar el febrer de 2024.

## Emissió

La sèrie es va projectar al Festival Internacional de Cinema de Toronto l'11 de setembre de 2024, a la secció Primetime, i es va emetre al Regne Unit per BBC One i BBC iPlayer el 19 de novembre de 2024. El 17 de desembre del mateix any es va incorporar al catàleg de FilminCAT amb subtítols en català.

## Referències

* 1 2 «The Listeners». Goita què fan, ara!. [Consulta: 17 desembre 2024].
* ↑ «'The Listeners': BBC Developing TV Adaptation Of Canadian Novel From 'Normal People' Producer Element Pictures». Deadline Hollywood, 03-03-2023. [Consulta: 3 març 2023].
* ↑ Goldbart, Max. «First-Look: Rebecca Hall Is Teacher Tormented By Humming Noise In The BBC & Element Pictures' 'The Listeners'». Deadline Hollywood, 29-02-2024. [Consulta: 1r març 2024].
* ↑ Goldbart, Max. «BBC Unveils Mega 12-Show Drama Slate Featuring 'Dear England' Adaptation Starring Joseph Fiennes, Aimee Lou Wood's Debut Writing Project & Rebecca Hall-Led Series From Element». Deadline Hollywood, 21-02-2024. [Consulta: 22 febrer 2024].
* ↑ Craig, David. «Rebecca Hall to lead intriguing new BBC drama The Listeners». Radio Times, 21-02-2024. [Consulta: 1r març 2024].
* ↑ Harp, Justin. «BBC releases first-look at new drama from Normal People producers». Digital Spy, 01-03-2024. [Consulta: 1r març 2024].
* ↑ Cremone, Patrick. «Rebecca Hall in first look at mysterious new BBC drama The Listeners». Radio Times, 01-03-2024. [Consulta: 1r març 2024].
# The Singing Marine

The Singing Marine és una pel·lícula musical estatunidenca de 1937 dirigida per Ray Enright i Busby Berkeley i protagonitzada per Dick Powell. Va ser l'última del trio de pel·lícules de la Warner relacionades amb el servei militar: Flirtation Walk de 1934 va retre homenatge, d'alguna manera, a l'Exèrcit, i Shipmates Forever de 1935 a la Marina. Aquesta es distingeix per les seves dues seqüències musicals dirigides per Busby Berkeley.

## Repartiment

* Dick Powell com Robert Brent
* Doris Weston com Peggy Randall
* Lee Dixon com caporal Slim Baxter
* Hugh Herbert com Aeneas Phinney / Clarissa
* Jane Darwell com "Ma" Marine
* Allen Jenkins com sergent Mike Kelly
* Larry Adler com ell mateix
* Marcia Ralston com Helen Young
* Guinn Williams com Dopey
* Veda Ann Borg com Diane
* Jane Wyman com Joan
* Berton Churchill com J. Montgomery Madison
* Eddie Acuff com Sam
* Henry O'Neill com capità Skinner
* Addison Richards com Felix Fowler

## Referències

* ↑ «The Singing Marine». lavanguardia.com. [Consulta: 31 desembre 2023].
* ↑ «THE SINGING MARINE». mubi.com. [Consulta: 31 desembre 2023].
# Zdravko Šotra

Zdravko Šotra (Здравко Шотра; nascut el 13 de febrer de 1933) és un director de cinema i director de televisió i guionista serbi. És conegut per dirigir les pel·lícules Zona Zamfirova, Boj na Kosovu, Šešir profesora Vujića, Santa Maria della Salute entre d'altres, així com minisèries de televisió.

## Primers anys

Šotra va néixer al poble de Kozice, a prop de Stolac (actual Bòsnia i Hercegovina), en una família d'ètnia sèrbia com el setè fill de Mara i Đorđe Šotra. De petit, la seva família es va traslladar a Kosovo just abans de l'esclat de la Segona Guerra Mundial, on ell creixeria.

## Carrera

Šotra es va graduar a la Facultat d'Arts Dramàtiques de la Universitat de les Arts de Belgrad amb una llicenciatura en direcció de cinema. He va començar la seva carrera professional a TV Beograd, treballant-hi des dels seus inicis.
La seva pel·lícula Zona Zamfirova (2002) va ser vista per un rècord d'1,2 milions de persones a Sèrbia.
Ha dirigit diverses minisèries de televisió basades en novel·les de Mir-Jam: Ranjeni orao, Greh njene majke, Nepobedivo srce i Samac u braku.

## Vida personal

Šotra es va casar amb l'antiga reina de bellesa Nikica Marinović. Junts tenen un fill Marko que és un director de televisió empleat a la televisió estatal sèrbia.
És un fan del FK Estrella Roja de Belgrad.

## Filmografia
### Pel·lícules

* Osvajanje slobode (1979)
* Šesta brzina (1981)
* Idemo dalje (1982)
* Igmanski marš (1983)
* Držanje za vazduh (1985)
* Braća po materi (1988)
* Boj na Kosovu (1989)
* Dnevnik uvreda 1993 (1994)
* Barking at the Stars (1998)
* Zona Zamfirova (2002)
* Pljačka Trećeg rajha (2004)
* Ivkova slava (2005)
* Šešir profesora Vujića (2012)
* Santa Maria della Salute (2016)

### Sèries

* Više od igre (1976)
* Gde cveta limun žut (2006)
* Ranjeni orao (2008–2009)
* Greh njene majke (2009–2010)
* Nepobedivo srce (2011–2012)
* Aleksandar od Jugoslavije (2021)

## Referències

* 1 2 3 4 «Zdravko Šotra: I've Had Countless Chances To Fail». cordmagazine.com. Cord Magazine, 21-12-2016.
* 1 2 3 «Zdravko Šotra: Više od igre» (en serbian). Danas, 30-05-2020.
* ↑ «Dve ljubavne priče». Novosti.rs, 13-08-2010.
* ↑ «Slobodna Hercegovina » Zdravko Šotra: Nikad neću zaboraviti hercegovačke čardake !» (en anglès americà). Arxivat de l'original el 2020-11-28. [Consulta: 8 març 2021].
* ↑ «„Aleksandar od Jugoslavije“ od 15. marta na Nova S» (en serbi). N1, 08-03-2021. [Consulta: 8 març 2021].