OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Els Alamús

Els Alamús és un poble i municipi de la comarca del Segrià, Catalunya.

## Etimologia

En la documentació antiga apareixia amb la forma Alamurs (segle xii), que prové d'un antropònim d'origen germànic.

## Geografia

* Llista de topònims dels Alamús (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

## Demografia

| Entitat de població | Habitants (2023) |
| els Alamús | 777 |
| la Barceloneta | 16 |
| Vensilló | 7 |
(Font: Idescat)
| 1497 f | 1515 f | 1553 f | 1717 | 1787 | 1857 | 1877 | 1887 | 1900 | 1910 |
| 4 | 8 | 12 | 13 | 119 | 244 | 287 | 325 | 374 | 426 |
| 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1990 | 1992 | 1994 |
| 568 | 532 | 502 | 623 | 695 | 690 | 654 | 667 | 661 | 661 |
| 1996 | 1998 | 2000 | 2002 | 2004 | 2006 | 2008 | 2010 | 2012 | 2014 |
| 671 | 679 | 698 | 693 | 724 | 701 | 724 | 739 | 751 | 769 |
| 2016 | 2018 | 2020 | 2022 | 2024 | 2026 | 2028 | 2030 | 2032 | 2034 |
| 799 | 796 | 811 | 781 | - | - | - | - | - | - |
1497-1553: focs; 1717-1981: població de fet; 1990- : població de dret (més info.) :

## Referències

* ↑ Moran, Josep; Batlle, Mar; Rabella, Joan Anton. Topònims catalans. Etimologia i pronúncia. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2002. ISBN 84-8415-431-9.

## Enllaços externs

* Pàgina web de l'Ajuntament
* Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
# Montornès de Segarra

Montornès de Segarra és un municipi de la comarca de la Segarra des del 1989, i es troba al límit amb l'Urgell, al qual pertanyia des de la incorporació de la divisió territorial de 1936.
Els principals nuclis de població d'aquest municipi són el poble de Montornès de Segarra, cap de municipi, i el del Mas de Bondia.
El poble, aturonat a 605 m d'altitud, és situat a la confluència del Cercavins i de la riera de Montornès, que desguassa per l'esquerra procedent del terme de Montoliu de Segarra.
El presideixen les restes del castell de Montornès (algunes de les seves parets daten dels segles xii i xiii) i l'església parroquial, adossada a l'antic castell, és dedicada a Sant Joan Baptista, bastida probablement aprofitant alguna de les dependències del castell, amb elements afegits d'estil renaixentista. Conserva alguns racons típics i agradables, amb cases antigues de portals adovellats. El castell es bastí en l'època de la conquesta de la zona sobre uns estrats de poblament ibèrics i romans en un lloc que estratègicament dominava les terres del voltant. La primitiva església del castell, desapareguda totalment, es devia situar tocant el cementiri antic.
L'agricultura i la ramaderia són les úniques activitats econòmiques del municipi: cereals, oli, vi i ametlles al secà (el regadiu es limita a 2 ha, regades amb aigua de pous), bestiar oví i animals de granja. La zona forestal (alzines i roures) ocupa 300 ha.
El 2019 l'alcaldessa Laura Cortada Cortada va substituir a Marta Huguet Mas.
| Entitat de població | Habitants (2023) |
| Mas de Bondia | 44 |
| Montornès de Segarra | 41 |
(Font: Idescat)

## Demografia

| 1497 f | 1515 f | 1553 f | 1717 | 1787 | 1857 | 1877 | 1887 | 1900 | 1910 |
| 29 | 32 | 41 | 112 | 213 | 368 | 366 | 365 | 306 | 331 |
| 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1990 | 1992 | 1994 |
| 323 | 361 | 307 | 279 | 271 | 202 | 138 | 132 | 123 | 123 |
| 1996 | 1998 | 2000 | 2002 | 2004 | 2006 | 2008 | 2010 | 2012 | 2014 |
| 105 | 101 | 104 | 102 | 100 | 105 | 107 | 104 | 92 | 105 |
| 2016 | 2018 | 2020 | 2022 | 2024 | 2026 | 2028 | 2030 | 2032 | 2034 |
| 100 | 98 | 96 | 92 | - | - | - | - | - | - |
1497-1553: focs; 1717-1981: població de fet; 1990- : població de dret (més info.) :

## Geografia

* Llista de topònims de Montornès de Segarra (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

## Referències

* ↑ «Montornès de Segarra». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «El mapa de les alcaldesses a Catalunya: només un de cada cinc ajuntaments catalans està encapçalat per una dona». Begoña Grigelmo, 07-03-2019. [Consulta: 16 març 2019].

## Enllaços externs

* Pàgina web de l'ajuntament
* Dades de l'Institut d'Estadística de Catalunya
# Mundo Gráfico

Mundo Gráfico va ser una revista il·lustrada espanyola, publicada entre 1911 i 1938. Comptava aleshores amb les considerades millors signatures literàries entre les quals hi havia Salvador Rueda, Juan Pérez Zúñiga, José Francés, Arturo Reyes i Eduardo Gómez de Baquero.
Mundo Gráfico tenia els seus tallers situats al carrer San Roque, 7 de Madrid. Les subscripcions i anuncis se sol·licitaven a la Puerta del Sol, 6 (Librería San Martín). La seva adreça telegràfica era "GRAFIMUN", el seu telèfon el 1067 i la redacció i administració estaven al carrer Montera, 39 de Madrid. Més tard unifica tallers, redacció i administració així com els tallers de fotogravat al Carrer Hermosilla, 57 (abans número 59).
La Librería San Martín estava situada al famós edifici del cartell de "Tío Pepe" de la Puerta del Sol, en el qual actualment es troba la tenda Apple de Madrid. L'Editorial San Martín fa referència d'aquell en aquest article literal:
| « | Aquesta Editorial vorejant els 150 anys d'existència segueix fidel a la divulgació històrica com ho va fer nostra tradicional Libreria San Martín de la Puerta del Sol n. 6, desallotjada i espoliada davant notari en 1992, per l'Ajuntament de Madrid, recolzant interessos especulatius. El consistori, es nega a efectuar l'inventari, promès davant Notari, dels fons expropiats, i ven per 1.3 milions de pessetes llibres i documents històrics taxats en... | » |
El paper de les portades de l'emblemàtica revista estava fabricat amb pasta d'espart i produït per la Paperera Espanyola.

## Curiositats

Per a la publicitat francesa i anglesa en el periòdic es contractava en l'Agència Havas n. 8 - Place de la Bourse - París; 113 Cheapside - London I. C. i Puerta del Sol, 6 - Madrid.
En els exemplars s'anunciava "ES VENEN els clixés usats en aquesta revista. Dirigir-se a l'Administració de MUNDO GRÁFICO, Hermosilla, 57."
Els preus de subscripció en 1912 eren els següents:
* Madrid i Províncies: Any, 10 pessetes. Semestre, 6 pessetes.
* Estrangers: Any, 15 francs. Semestre, 8 francs.

## Referències

* ↑ Biblioteca Nacional d'Espanya. «Mundo gráfico.». Hemeroteca digital.
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2015-11-06. [Consulta: 19 juliol 2015].

## Enllaços externs

* Arxius - Articles de la revista
# Grigori Kózintsev

Grigori Mikhàilovitx Kózintsev (en rus: Григо́рий Миха́йлович Ко́зинцев; Kíev, 22 de març de 1905 - Leningrad, ara Sant Petersburg, 11 de maig de 1973) va ser un director de cinema soviètic rus.
Va estudiar a l'Acadèmia Imperial de les Arts i va començar a fer pel·lícules el 1921. Les seves pel·lícules mudes, incloent Shinel (L'abric), pel·lícula animada de 1926 basada en una obra de Nikolai Gògol, i Nova Babilònia (1929), tenen el to de l'expressionisme, mentre que en els inicis del cinema sonor, (Odna, 1931) va utilitzar les tècniques experimentals de muntatge de so. Kózintsev va obtenir el seu major reconeixement per les adaptacions que va realitzar de William Shakespeare (Hamlet i El Rei Lear) i Miguel de Cervantes (El Quixot).

## Filmografia

* 1924: Pokhojdénia Oktiabrini
* 1925: Mixki protiv Iudenitxa
* 1926: Txiórtovo koleso
* 1926: Shinel
* 1927: S.V.D. - Soiuz velíkogo dela
* 1927: Bratixka
* 1929: Novi Vavilon
* 1931: Odna
* 1935: Iunost Maksima
* 1937: Vozvraixtxénie Maksima
* 1939: Viborgskaia storona
* 1941: Odnajdi nótxiu
* 1943: Iuni Frits
* 1945: Próstie liudi
* 1947: Pirogov
* 1953: Belinski
* 1957: Don Kikhot
* 1964: Gamlet
* 1971: Korol Lir

### Premis

* Orde de Lenin (2)
* Premi Stalin (1941), una trilogia sobre Maxim (1934, 1937, 1938)
* Premi Stalin (1948) per la pel·lícula "pastís" (1947)
* Premi Lenin (1965) per la pel·lícula "Hamlet" (1964)
* Artista del Poble de l'URSS (1964)

## Vegeu també

* Cinema rus

## Referències

* ↑ «4th Moscow International Film Festival (1965)». MIFF. Arxivat de l'original el 14 setembre 2015. [Consulta: 2 desembre 2012].
* ↑ «5th Moscow International Film Festival (1967)». MIFF. Arxivat de l'original el 14 setembre 2015. [Consulta: 9 desembre 2012].
* ↑ «7th Moscow International Film Festival (1971)». MIFF. Arxivat de l'original el 14 setembre 2015. [Consulta: 22 desembre 2012].

## Enllaços externs

* La seva fitxa a FilmReference (anglès)
* La seva biografia a Biografías y vidas (castellà)
# Orba Co

Orba Co, Wo Erba o Wo Erbacuo (xinès: 窝尔巴错; pinyin: Wōěrbā cuò; tibetà: འོར་པ་མཚོ; Wylie: 'or pa mtsho), és un llac que es troba a uns 1.100 quilòmetres al nord-oest de Lhasa i al xian de Rutog, a la prefectura de Ngari, al nord-oest de la Regió Autònoma del Tibet, actualment sota administració xinesa. Es troba a una altitud de 5.209 metres, al sud-est del llac Longmu. La zona al voltant d'Orba Co és àrida amb poca o cap vegetació i la superfície és de 92 quilòmetres quadrats. Les illes del seu interior són les més altes de la Terra.

## Referències

* ↑ «Digital Elevation Data - with SRTM voids filled using accurate topographic mapping». [Consulta: 19 desembre 2024].
* ↑ «Land Cover Classification (1 year) | NASA», 28-02-2016. [Consulta: 19 desembre 2024].
* ↑ «Los puntos más extremos del planeta» (en castellà), 06-04-2016. [Consulta: 19 desembre 2024].
* ↑ Carvajal, Guillermo. «Las islas situadas a mayor altitud del mundo no están en el mar» (en espanyol europeu), 07-07-2016. [Consulta: 19 desembre 2024].
# Aes rude

Aes rude (en llatí aes bronze) va ser una palleta de bronze usada com una mena de protomoneda a l'antiga Itàlia, abans de l'ús de monedes encunyades fetes de metalls preciosos.
La moneda va començar a utilitzar-se a Àsia Menor al voltant de l'any 600 aC. Pel 500 a.C. el seu ús havia estat difós per les principals ciutats gregues. En comparació amb altres civilitzacions del món mediterrani, la moneda va començar a utilitzar tardanament a la República Romana. Els romans van mantenir fins a finals del segle iv aC un sistema primitiu -propi d'un poble eminentment rural- en què caps de bestiar (pecus) i tosques barres de bronze (aes rude) eren utilitzades com a mitjans d'intercanvi. El llatí va conservar el record d'aquest període en el seu vocable per designar els diners, pecunia (de pecus). Un sistema semblant era utilitzat per altres pobles d'Itàlia, atès que no s'hi troben jaciments de plata i or. Només les colònies gregues del sud de la península emetien monedes d'aquests metalls preciosos seguint la pràctica comuna a les seves metròpolis. Elles obtenien, però, aquests metalls mitjançant el comerç.
La peça d' aes rude més antiga que es conserva data de principis del segle viii aC i fins a finals del segle iv aC, i va ser fosa al centre d'Itàlia. És, senzillament, de bronze, amb forma vaga com un lingot grumoll. Només més tard es va fer habitual marcar aquests grumolls i, finalment, convertir-los en una forma estàndard (la forma de disc rodó i prim encara avui en ús).

## Referències

* ↑ Pliny the Elder: Naturalis Historia, XXXIII, XIII, 43
* ↑ «Generalidades de la moneda romana» (en castellà). [Consulta: 25 setembre 2023].
* ↑ «coin: aes rude» (en anglès). [Consulta: 25 setembre 2023].

## Vegeu també

* Aes signatum
* Aes grave

## Bibliografia

* https://web.archive.org/web/20051228143453/http://dougsmith.ancients.info/feac56cas.html
* Lloyd, J. (trad. ), Orrieux, C. & Schmitt Pantel, P., A History of Ancient Greece, Oxford, 1999, Blackwell Publishers, Ltd.
* Haeberlin E.: Aes Grave, Das Schwergeld Roms und Mittelitaliens einschließlich der ihm vorausgehenden Rohbronzewährung, Halle 1910
* Sydenham, Edward A.: Aes Grave A Study of the Cast Coinages of Rome and Central Italy. Londres, Spink, 1926
* Head Barclay V. Historia Nummorum, a Manual of Greek Numismatic, Londres, 1911
* Gaius Plinius Secundus (Plini el Vell): Naturalis Historia, XXXIII, XIII, 43 (antea rudi usos Romae Timeeus tradit ).
* Italo Vecchi. Encunyació de fosa italiana. Un catàleg descriptiu de la moneda fosa de Roma i Itàlia. London Ancient Coins, Londres 2013. Enquadernació dura en format quarto, 84 pàgines, 92 làmines.ISBN 978-0-9575784-0-1
# Tetartèron

El tetartèron (grec: [νόμισμα] τεταρτηρόν, [nómisma] tetartiron, ‘[moneda d'un] quart’) fou el nom romà d'Orient de dues monedes diferents, una d'or que circulà entre la dècada del 960 i el 1092 en paral·lel amb l'histàmenon i una de coure que fou utilitzada entre el 1092 i la segona meitat del segle xiii.
El tetartèron d'or fou introduït amb la reforma monetària de Nicèfor II. La nova moneda pesava uns 4,09 g, és a dir, tres quartes parts del que pesava el sòlid, però la intenció del govern era que tingués el mateix valor que aquest últim, fet que no es produí. El tetartèron de bronze fou introduït amb la reforma monetària d'Aleix I. Era una moneda petita, però inicialment tenia un gruix important. Fou encunyat fins al regnat de Miquel VIII.

## Referències

* ↑ Kajdan, 1991, p. 2.026.

## Bibliografia

* Kajdan, A. The Oxford Dictionary of Byzantium (en anglès). Oxford University Press, 1991. ISBN 0-19-504652-8.

## Vegeu també

* Monedes romanes d'Orient
# Felús

El terme felús designa genèricament un tipus de monedes d'escàs valor que es van encunyar a partir del Califat Omeia a diversos territoris islàmics. Eren monedes de coure.

## Etimologia

El nom procedeix de l'àrab "fals" (فلس), pl. "fulus", i aquest terme al seu torn procedeix del fol·lis, moneda de coure romana. D'altra banda, el terme procedeix probablement del plural àrab; no obstant això, s'ha catalanitzat en forma singular, i la forma plural és felusos. Al Marroc, la paraula flus significa diners; especialment, fent referència a monedes de poc valor.

## Vegeu també

* Fol·lis

## Referències

* ↑ "Felús" en el Diccionario de María Moliner
# Tots tres surten per l'Ozama

Tots tres surten per l'Ozama és una novel·la de Vicenç Riera i Llorca, publicada primer a Mèxic (1946) i després a Barcelona (1967).
Primera novel·la conductista a Catalunya, no va poder ser prou valorada perquè, per raons de censura, no es pogué publicar fins al 1967, malgrat haver sortit a Mèxic el 1946. Ha estat traduïda al castellà.
La novel·la tracta dels esforços per sobreviure de tres exiliats que van a parar a la República Dominicana, sota el règim de Rafael Trujillo.

## Referències

* ↑ Antoni Comas. "Tots tres surten per l'Ozama", dins Història de la literatura catalana. Barcelona: Ariel, 1988, vol. XI, p.360-361
* ↑ Ventura, Albert. «La narrativa oblidada de Vicenç Riera Llorca». Núvol, 19-01-2017. [Consulta: 15 abril 2020].
* 1 2 «Tots tres surten per l’Ozama». [Consulta: 20 desembre 2024].
* ↑ Jordi Castellanos, "L'home que més esforç ha fet per explicar-nos l'exili" dins El País (16/05/9)

## Enllaços externs

* Tots tres surten per l'Ozama (1946) a LletrA
# Clarence Irving Lewis

Clarence Irving Lewis (Stoneham, 12 d'abril de 1883 - Menlo Park, 3 de febrer de 1964), usualment esmentat com a C. I. Lewis, va ser un filòsof i catedràtic estatunidenc, fundador del pragmatisme conceptual. Primer va destacar com a lògic, després es va decantar per l'epistemologia i, durant els últims vint anys de la seva vida, va escriure força sobre ètica.

## Obres

* 1918. A Survey of Symbolic Logic, reimpreso en 1960.
* 1929. Mind and World Order: Outline of a Theory of Knowledge. Reimpresión de 1956.
* 1932. Symbolic Logic (con Cooper H. Langford). Reimpresión de 1959.
* 1946. An Analysis of Knowledge and Valuation. Open Court.
* 1955. The Ground and Nature of the Right. Columbia University Press.
* 1957. Our Social Inheritance. Indiana University Press.
* 1969 (John Lange, ed.). Values and Imperatives: Studies in Ethics. Stanford University Press.
* 1970 (Goheen, J. D. y J. L. Mothershead, Jr., eds.). Collected Papers. Stanford University Press.

## Bibliografia

* Dayton, Eric «C. I. Lewis and the Given» (en anglès). Transactions of the Charles S. Peirce Society, Vol. 31, Num. 2, 1995, pàg. 254-284. ISSN: 0009-1774.
* Murphey, Murray G. C.I. Lewis: The Last Great Pragmatist (en anglès isbn = 978-0-7914-6541-7). State University of New York Press, 2005.
* Rosenthal, Sandra B. C. I. Lewis in Focus: The Pulse of Pragmatism (en anglès). Indiana University Press, 2007. ISBN 978-0-253-34837-1.
* Williams, Donald C. «Clarence Irving Lewis 1883-1964» (en anglès). Philosophy and Phenomenological Research, Vol. 26, Num. 2, 1965, pàg. 159-172. DOI: 10.2307/2106179. ISSN: 0031-8205.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Clarence Irving Lewis» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
* Hunter, Bruce. «Clarence Irving Lewis». The Stanford Encyclopedia of Philosophy, 2016. [Consulta: 1r maig 2020]. (anglès)
# El Gener de la Plana

El Gener de la Plana és una masia del municipi de Santa Eugènia de Berga (Osona), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Història

Consta des del segle xii amb el nom de Gener de Palou, per haver-se format dins l'antiga vil·la rural de Palou. Formava part d'unes grans propietats de Santa Eugènia de Berga i era propietat del Bisbat de Vic.
Des del segle xvi estigué en poder dels Morillo, una família de juristes i terratinents, que abans del 1580 hi varen aixecar una capella forana o exempta dedicada a Nicolau de Tolentino. Tenia molta devoció en el veral i la parròquia de Santa Eugènia la visitava corporativament el dimarts de Pasqua, quan la processó tornava de visitar els màrtirs de Vic.
A principis del segle xvii, per una cessió condicionada a la redempció dels censos, la propietat del mas i les seves terres va passar a les monges carmelitanes calçades del convent de les Davallades de Vic, que la tingueren fins a la desamortització de Mendizábal (1836), quan va ser confiscada per l'Estat.
Posteriorment fou adquirida per Enric Carbó i Ferrer, que també es va fer amb la propietat del mas Roure i va fer construir l'actual torre amb la inscripció «Villa Carmen» en homenatge a la seva esposa Carme Juncadella i Oliva, filla del fabricant Jeroni Juncadella i Casanovas, i el jardí amb un gran llac artificial. La propietat fou heretada pel seu fill Emili Carbó i Juncadella, soci corresponsal de l'Institut Agrícola Català de Sant Isidre.

## Descripció

Orientada a ponent, coberta a dues aigües i amb el carener perpendicular a la façana, té un portal adovellat, semi-cobert per uns porxos adossats de construcció recent.
A la part de llevant, i adossat al mas, s'hi construí una torre anomenada «Villa Carmen», formada per tres cossos ben determinats i a la que s'hi accedeix mitjançant unes escalinates laterals. Cal destacar-hi notables elements de ferro forjat, així com uns lleons alats de pedra picada situats als pilars d'entrada. L'edifici està envoltat per un ampli jardí i un llac artificial.

## Vegeu també

* Casa Pere Carbó i Rovira
* Casa Jeroni Juncadella
* Casa Rodolf Juncadella
* Casa Emili Juncadella

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «El Gener de la Plana». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Enric CARBÓ i FERRER». geneanet. Tempus Genealogia.
* ↑ «Carme JUNCADELLA i OLIVA». geneanet. Tempus Genealogia.
* ↑ La Vanguardia, 28-12-1929, p. 26.
* ↑ Revista de agricultura práctica, economía rural, horticultura y jardineria, vols. 80-81, 1931, p. 233.
# Harharu

Harharu o Kharkharu (accadi: 𒄯𒄩𒊒, Ḫar-ḫa-ru) va ser un dels primers reis d'Assíria (el cinquè de la Llista dels reis) un dels setze esmentats com a caps tribals d'una tribu semítica nòmada «que vivia en tendes».
Hauria estat l'ancestre dels habitants de Kharkhar a Mèdia, província que va existir al període neoassiri. Els arxius de Mari descriuen com diverses tribus semítiques van passar més enllà del Tigris i després van retornar a Mesopotàmia, i sovint van deixar el seu nom als dos costats del Tigris, i se suposa que Harharu va ser un d'aquests caps tribals que va deixar el seu nom a una comarca de Mèdia. Com que la llista de reis no reclama cap parentiu entre els 15 primers, s'ha pensat que potser eren els caps tribals que units, van formar el país d'Assíria. El següent rei de la llista és Mandaru.

## Referències

* ↑ «The Assyrian king list». Livius.org. [Consulta: 27 octubre 2021].
* ↑ Meissner, Bruno. Reallexikon der Assyriologie vol 6. Berlin: W. de Gruyter, 1990, p. 103. ISBN 3110100517.

## Bibliografia

* Assyria, per Sebastian Münster, a Google Llibres
# Carla Laubalo

Carla Palau Salvador (Barcelona, 13 d'agost de 1993), més coneguda com a Carla Laubalo, és una influenciadora i cantant catalana que destaca per la forta presència que té a YouTube. Va penjar-hi el primer vídeo, de presentació, el 15 de febrer de 2016. El novembre del mateix any, un 20 songs tag cantat la va dur a la fama dins de la plataforma. Actualment, el seu canal acumula més de 300 vídeos i vora de 1.500.000 subscriptors, cosa que el fa el 42è més popular d'Espanya de la categoria People & Blogs (tot just darrere de la Paula Gonu) i 605è en general.
Té bona relació, entre d'altres, amb el youtuber Uy Albert, amb qui ha viscut, i la seva germana Claudia l'ha acompanyada en diversos vídeos.
Ha centrat la seva producció literària i musical en l'experiència d'assetjament escolar que va viure a l'institut, entre 2n i 4t d'ESO. Així doncs, el 2019 va publicar el llibre Sé más tú: Una historia de bullying con final feliz amb l'editorial La Galera i la cançó homònima Sé Más Tú, coescrita per Leandro Rojo. Més tard, el 2020, Ediciones B va llançar-ne el segon llibre, titulat Entre tú y tú, que tracta el tema dels tabús presents a la societat. A banda, el 2018 havia col·laborat amb JoaquinPA i Kajal Napalm en el senzill Magikarp. El 2024 presenta la segona temporada del programa del SX3 InfluenX3r.

## Referències

* ↑ Carbajal, Alba. «Carla Laubalo: "Me sentía tan sola que pensaba que nadie podría ayudarme, pero nadie sabía lo que me pasaba"» (en espanyol europeu), 26-04-2021. [Consulta: 28 maig 2023].
* ↑ Palau Salvador, Carla. «NUEVO CANAL | Carla Laubalo» (en castellà). YouTube, 15-02-2016. [Consulta: 5 maig 2022].
* 1 2 «Bullying - L'altra cara». YouTube, 04-05-2021. [Consulta: 5 maig 2022].
* ↑ «Most subscribed 100 People & Blogs Youtube channels - Spain» (en anglès). Youtubers.me. [Consulta: 5 maig 2022].
* ↑ «Top 1000 Youtube channels - Spain» (en anglès). Youtubers.me. [Consulta: 5 maig 2022].
* ↑ «10 preguntes íntimes a Carla Laubalo | 28.04.2019». YouTube, 02-05-2019. [Consulta: 5 maig 2022].
* ↑ CCMA. «Carla Laubaló explica que va patir bullying», 02-05-2023. [Consulta: 28 maig 2023].
* ↑ «Sé más tú: Una historia de bullying con final feliz» (en castellà). Momoko. [Consulta: 5 maig 2022].
* ↑ «ENTRE TU Y TU» (en castellà). Llibreria Sinopsis. [Consulta: 5 maig 2022].
* ↑ 3Cat. «InfluenX3r». [Consulta: 20 desembre 2024].
# Creu del Pont dels Escalls

La creu del Pont dels Escalls és una creu de terme situada al costat del pont dels Escalls, a la parròquia andorrana d'Escaldes-Engordany. Es té constància de la seva existència al segle XVI.

## Referències

* ↑ «Els treballs del Pont dels Escalls acabaran la setmana vinent». El Periòdic d'Andorra, 17-01-2024.