OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Alcmeònida (poema)

L'Alcmeònida (en grec antic: Ἀλκμεωνίς, Alkmeōnís, o també Ἀλκμαιωνίς, Alkmaiōnís") és una epopeia grega primerenca perduda que es considera que formava part del Cicle tebà, inclòs dins del Cicle èpic. Les fonts antigues només donen set referències a l'Alcmeònida, i totes deixen clar que no se'n coneixia l'autor.
L'obra sembla que explicava la història d'Alcmeó, un dels epígons, fill d'Amfiarau. L'esposa d'Amfiarau, Erifile, havia empès al seu marit a participar en la Guerra dels set Cabdills contra Tebes, encara que hi havia un oracle que havia dit que moriria si hi anava. Alcmeó va venjar la mort del seu pare matant la seva mare Erifile, i va ser per aquest fet, perseguit per les Erínies venjadores.

## Referències

* 1 2 West, Martin L. (ed.). Greek epic fragments : from the seventh to the fifth centuries BC. Cambridge (MA): Harvard University Press, 2003, p. 11. ISBN 9780674996052.
* ↑ Biblioteca d'Apol·lodor, III 6.2; III 7.5.
# Batalla de Chambretaud

La batalla de Chambretaud va tenir lloc durant la guerra de Vendée el 18 de novembre de 1799 a Chambretaud.

## La batalla

El 18 de novembre, l'Exèrcit del Centre comandat per Roch-Sylvestre Grignon de Pouzauges va ser atacat per sorpresa pels republicans. Els Vendéans van obrir foc però els republicans, gairebé sense respondre, van llançar una càrrega de baioneta que va derrotar les forces de la Vendée. Aquests van deixar 80 morts o ferits a terra, entre ells el marquès Grignon de Pouzauges, ferit de mort.
L'exèrcit del Centre queda així fora de combat. El 18 de gener de 1800, Sapinaud, que va prendre el comandament de l'Exèrcit Central, va signar la pau amb la República.

## Referències

* ↑ Émile Gabory, Les Guerres de Vendée, p. 597.

## Bibliografia

* Emile Gabory i Xavier Du Boisrouvray (édition), Les Guerres de Vendée, París, Robert Laffont, coll. «Bouquins», 2009, 1476 p. (ISBN 978-2-221-11309-7), p. 597.
# Portada/efemèride gener 3

Esquema de la tercera partició de Polònia
« 2 de gener · 3 de gener · 4 de gener »
# Magdalena (pastís)

Una magdalena és un pastís de bescuit molt esponjós i de vegades aromatitzat que no sol superar els 10 centímetres de diàmetre. Tenen la forma d'un panet rodó o bé forma allargada. Són un dolç típic per a berenar - menjar fora de casa - i se'n pot trobar, entre altres llocs, als forns i pastisseries de Catalunya, de l'Aragó, del País Valencià i de les Illes Balears, tot i que no és originari d'aquestes contrades.
Els seus ingredients principals són farina, ous, sucre, llevat (amb algunes variants). No s'ha de confondre amb el muffin, més típic dels països anglosaxons, que és un pastís similar tot i que s'elaboren amb mantega i no pas amb oli; a més, és més rodó i més esponjós.

## Història

Algunes fonts, entre elles el New Oxford American Dictionary, fan referència al fet que el nom de "magdalena" podria venir d'una pastissera del segle xix, Madeleine Paulmier, però altres fonts asseguren que Madeleine Paulmier fou una cuinera del segle xviii i que treballava per a Stanisław Leszczyński, el gendre del qual, Lluís XV de França, va posar-los aquest nom en honor seu. L'enciclopèdia Larousse Gastronomique ofereix dues versions diferents de la història de la magdalena.
En qualsevol cas, sembla que la magdalena és originària de la regió de Commercy, a la Lorena (França), i que originàriament seria allargada amb forma de petxina per la part inferior. L'any 2006, les magdalenes van ser escollides per representar França en la iniciativa cultural austríaca Cafè Europa, que va incloure la presentació de la denominada «Sweet Europe» (La dolça Europa), on es fa mostra dels dolços més típics a les regions europees i membres de la Unió.

## Referències

* ↑ «magdalena». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans. [Consulta: 5 març 2014]
* ↑ Runge, Ava. "Madeleines" a La Città Viola. Florència: International School of Florence., 2007.
* ↑ Friedland, Josh. «Post-Proustian Madeleines». http://www.thefoodsection.com/. Arxivat de l'original el 16 de juliol 2011. [Consulta: 5 març 2014].
* ↑ «Histoire d'une spécialité : la madeleine de Commercy». Office de Tourisme du Pays de Commercy. [Consulta: 5 març 2014].
Gastronomia dels territoris catalanoparlants :
Part de {{Cultura de Catalunya}} :
Companatges i condiments :
Viccionari
# Sara Ismael Salgueda

Sara Ismael Mohamed Salgueda (Ripoll, 23 de gener de 1999) és una futbolista catalana.
Migcampista, es formà a les categories de formació del Reial Club Deportiu Espanyol de Barcelona, debutant amb el primer equip la temporada 2015-16. Fitxà pel Futbol Club Barcelona B la temporada 2016-17. Hi jugà durant sis temporades i es proclamà campiona del grup III de Segona Divisió en dues ocasions (2016-17 i 2017-18). L'estiu de 2022 s'incorporà al Zaragoza Club de Fútbol Femenino. Ha competit a la primera edició de la Queens League de 2023, essent escollida en el número 1 del draft per Aniquiladoras FC. Ha sigut internacional amb la selecció espanyola sub-17 i des de l'agot de 2022 és internacional amb la selecció absoluta d'Egipte.

## Referències

* ↑ Menéndez, Andrea. «Sara Ismael: «Mi mejor ‘venganza’ es volver a la liga y callar bocas; soy futbolista, hablo en el campo»» (en castellà). Jot Down Sport, 08-02-2024. [Consulta: 22 juny 2024].
* ↑ «Sara Ismael espera tenir oportunitats amb el primer equip del FC Barcelona a partir de la temporada que ve» (en catalan). El Ripollès Digital, 22-06-2024. [Consulta: 22 juny 2024].
* ↑ Valderas, Moisés. «Sara Ismael, de la Queens League a ser convocada con la Selección» (en castellà). El Desmarque, 22-09-2023. [Consulta: 22 juny 2024].
* ↑ Muntadas, Isaac. «La ripollesa Sara Ismael, de la Queens League a la selecció internacional». El 9 Nou, 26-09-2023. [Consulta: 22 juny 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa de Sara Ismael Salgueda - Txapeldunak
* Fitxa de Sara Ismael Salgueda - Queens League
# Gremi Artesà d'Artistes Fallers

El Gremi Artesà d'Artistes Fallers de València és una entitat que agrupa una part dels artistes fallers. Naix a la primera meitat de la dècada dels quaranta del segle xx. El primer mestre major en va ser Regí Mas i Marí. Anteriorment es va crear al novembre de 1932 l'Associació d'Artistes Fallers, que suposaria el germen de l'entitat actual, presidida en primer lloc per Francisco Canet Cubells i a partir d'abril de 1935 per Regino Más.
És una associació professional que manté vius els oficis relacionats amb l'elaboració de les Falles. El màxim guardó del gremi és el Ninot d'Or que la institució lliura a aquelles persones o entitats que han fet alguna aportació significativa al col·lectiu dels artistes fallers i també als artesans que duen 25 anys en l'ofici.
A la Ciutat Fallera han creat el Museu de l'Artista Faller que alberga una exposició de figures que, pel seu valor artístic, han sigut salvades de la tradicional cremà del 19 de març així com documents i informació sobre tots els oficis artesanals que participen en la preparació de les Falles. No s'ha de confondre amb el Museu Faller on es troben els «ninots indultats».

## Mestres Majors del Gremi

| Nom | Període |
| Regino Más Marí | 1942-1954 1956-1966 |
| Vicente Rodilla Zanón | 1954-1956 |
| Vicent Tortosa | 1966-1971 |
| Julià Puche | 1971-1974 |
| León Lleó Ungidos | 1975 |
| Salvador Guaita Piles | 1976-1983 |
| Salvador Gimeno Navarro | 1984-1997 |
| Pablo Jesús Ovejero Galindo | 1997-2001 |
| José Latorre Lleó | 2001-2013 |
| José Ramón Espuig Escrivá | 2013-2020 |
| Paco Pellicer Brell | 2021-2024 |
| Vicente Julián García Pastor | 2024- |

## Referències

* ↑ Esbrí, Iván «Els artistes fallers: El Gremi Artesà d'Artistes Fallers». Llibret comissió Josep Antoni-Puríssima L'Eliana 2019, 3-2019, pàg. 74-83.
* ↑ «Conoce el fin y los objetivos del Gremio de Artistas Falleros de València» (en castellà). Gremi Artesà d'Artistes Fallers. [Consulta: 16 octubre 2019].
* ↑ Domínguez, Moisés «Qui s'emporta el Ninot d'Or 2019». Levante-EMV, 05-04-2019.
* ↑ «Museu del Gremi Artesà d'Artistes Fallers». Visit València. [Consulta: 1r abril 2020].

## Bibliografia

* Villarroya, Antonio Ariño; Martí, Gil Manuel Hernàndez i; Pitarch, Vicent Borrego i. Los escultores del fuego: aproximación a la historia del Gremio Artesano de Artistas Falleros de Valencia. Diputación de Valencia, 1993. ISBN 978-84-7795-954-0.

## Enllaços externs

* «Gremio Artesano de Artistas Falleros de València» (en castellà). [Consulta: 16 octubre 2019].
* «Fent Falles- Documental» (en valencià). Gremi d'Artistes Fallers. [Consulta: 16 octubre 2019].
# Escapolita

L'escapolita, o grup de l'escapolita, és un grup de silicats complexos de calci i sodi, que pertanyen al subgrup dels tectosilicats, de fórmula química entre Na₄Al₃Si$_9$O$_{24}$ i Ca₄Al₆Si₆O$_{24}$CO₃. Va ser anomenada així l'any 1800 per José Bonifácio de Andrada e Silva. El terme català escapolita prové del grec skapos (tija) i lithos (pedra), perquè en alguns casos es presenta en forma de llargs cristalls estriats.
L'escapolita és considerada producte de la sèrie de solució sòlida que es produeix entre la marialita i la meionita. El terme es refereix generalment només a aquesta sèrie, no el grup escapolita sencer, per la qual s'exclou la silvialita. S'utilitza com un terme genèric quan la composició química exacta de la sèrie de solució sòlida no ha estat determinada. Es pot alterar en pinita.

## Grup escapolita

El grup escapolita està format per cinc espècies minerals i les seves varietats (kembleïta).
| Mineral | Fórmula | Simetria |
| Algerita | Ca₄Al₆Si₆O$_{24}$CO₃ | |
| Marialita | Na₄Al₃Si$_9$O$_{24}$Cl | Tet. 4/m : I4/m |
| Meionita | Ca₄Al₆Si₆O$_{24}$CO₃ | Tet. 4/m : I4/m |
| Escapolita | Sèrie marialita-meionita | Tet. |
| Silvialita | (Ca,Na)₄(Al₆Si₆O$_{24}$)(SO₄,CO₃) | Tet. 4/m : I4/m |

## Galeria

* Meionita sobre quars
* Marialita

## Varietats

* La petschita, un nom comercial per l'escapolita porpra de Tanzània.
* La wernerita, un element intermedi de la sèrie marialita-meionita, que pot ser mereixedora de la condició d'espècie.

## Referències

* 1 2 «Scapolite Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 18 febrer 2015].
* ↑ «Scapolite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 18 febrer 2015].
* ↑ «Petschite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 18 febrer 2015].
* ↑ «Wernerite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 18 febrer 2015].

## Enllaços externs

* «Escapolita». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Gerard Cisneros Cecchini

Gerard Cisneros Cecchini (Manresa, 1989) és un poeta i traductor català. És llicenciat en filosofia per la Universitat de Barcelona i exerceix la docència. El 2009 va publicar la plaquette Bolets, juntament amb Enric Casasses i Edgar Alemany i el 2016 va guanyar el premi Cadaqués a Rosa Leveroni de poesia amb D'epitalami, res.
Com a traductor ha publicat un pòster amb poemes d'Allen Ginsberg i Poeta de les cendres de Pier Paolo Pasolini.

## Obres

* Bolets (La Garriga: Misael Editors, 2009)
* D'epitalami res (Barcelona: Meteora, 2017). Premi Cadaqués a Rosa Leveroni.

## Traduccions

* Tretze poemes d'Allen Ginsberg (Barcelona: Poncianes, 2015)
* Poeta de les cendres (Barcelona: Poncianes, 2016)

## Referències

* ↑ «Cisneros, Gerard. Autors d'Editorial Meteora». [Consulta: 23 gener 2018].
* ↑ «La reflexió sobre l'amor i la identitat del poeta manresà Gerard Cisneros es fa llibre». Regió7.
* ↑ «Allen Ginsberg». Associació Joan Ponç, 27-01-2017.
* ↑ «Pier Paolo Pasolini». Associació Joan Ponç, 27-01-2017.
# Anne Terpstra

Anne Terpstra (Zierikzee, 5 de gener de 1991) és una esportista neerlandesa que competeix en ciclisme de muntanya en la disciplina de cross-country olímpic.
Va guanyar quatre medalles en el Campionat Europeu de Ciclisme de Muntanya entre els anys 2012 i 2020.

## Palmarès internacional

Campionat Europeu :
| Any | Lloc | Medalla | Competició | Abreviatura |
| 2012 | Moscou ( Rússia) | 3 | Cross-country relay | XCR |
| 2016 | Huskvarna ( Suècia) | 2 | Cross-country eliminator | XCE |
| 2017 | Darfo Boario ( Itàlia) | 3 | Cross-country eliminator | XCE |
| 2020 | Monteceneri ( Suïssa) | 2 | Cross-country olímpic | XCO |

## Referències

* ↑ «GHOST-Bikes - Fahrerprofil Anne Terpstra». [Consulta: 6 maig 2021].
* ↑ ESMTB.com. «Amor y éxito en la élite, la historia de Anne Terpstra y el Ghost Factory Racing» (en castellà), 23-07-2020. [Consulta: 6 maig 2021].
* ↑ «Vídeo MTB: A Way of Life, la historia de Anne Terpstra» (en castellà). [Consulta: 6 maig 2021].
# Sven Väth

Sven Väth (Obertshausen, Hessen, 26 d'octubre de 1964) és un punxadiscos i músic alemany, tres cops guanyador dels DJ Awards (2002, 2003, 2009), que ha produït una gran quantitat de treballs discogràfics des d'inicis de la seva carrera l'any 1982.
Väth és conegut pel seu hit de 1986, «Electrica Salsa», publicat sota el pseudònim d'Off, senzill que va arribar als primers llocs en les llistes d'èxits europees i va impulsar la seva carrera artística. En l'actualitat és el cap visible i fundador del segell Cocoon a més de ser propietari d'un club a Frankfurt del Main amb el mateix nom.

## Discografia
### Àlbums

* Accident in Paradise (Eye Q, 1992)
* The Harlequin, the Robot, and the Ballet Dancer (Eye Q, 1994)
* Touch Themes Of Harlequin - Robot - Ballet-Dancer (Eye Q, 1995)
* Fusion (Virgin Records, 1998)
* Six in the Mix (The Fusion Remix Collection '99) (Virgin Records, 1999)
* Contact (Ultra Records, 2000)
* Fire (Virgin Records, 2002)
* Fire Works (remix de Fire) (Virgin Records, 2003)

### Singles

* "L'Esperanza" #5 Hot Dance Club Play (1993)
* "Ritual of Life" (Eye Q, 1993)
* "Ballet-Fusion" (Eye Q, 1994)
* "Fusion - Scorpio's Movement" (Virgin Records, 1997)
* "Breakthrough" (Virgin Records, 1998)
* "Face It" (Virgin Records, 1998)
* "Omen A.M." (Virgin Records, 1998)
* "Schubdüse" (Virgin Records, 1998)
* "Sounds Control Your Mind" (Virgin Records, 1998)
* "Augenblick" (Virgin Records, 1999)
* "Dein Schweiß" (Virgin Records, 1999)
* "Discophon" (Virgin Records, 1999)
* "Barbarella" (remix) (Club Culture, 2000)
* "L'Esperanza" (remix) (Club Culture, 2000)
* "My Name is Barbarella" (Code Blue, 2000)
* "Je t'aime... moi non plus" (amb Miss Kittin / Design Music, Virgin Records, 2001)
* "Strahlemann Und Söhne" (remix) (Virgin Records, 2001)
* "Mind Games" (Virgin Records, 2002)
* "Set My Heart on Fire" (Virgin Records, 2002)
* "Komm" (Cocoon Recordings, 2005)
* "Spring Love" (Datapunk, 2006)
* "The Beauty and The Beast" (Cocoon Records, 2008)

## Referències

* ↑ «2009: 12th Edition (Dreams)» (en anglès britànic). [Consulta: 27 abril 2020].
* ↑ «DJ verspricht einzigartiges, internationales Club- und Gastro-Konzept: Sven Väth eröffnet Techno-Spielplatz | RP ONLINE», 17-11-2010. Arxivat de l'original el 2010-11-17. [Consulta: 27 abril 2020].
* ↑ «20ª edición de 'Sven Väth in the Mix'». DJ Mag, 15-11-2019. [Consulta: 27 abril 2020].
# Carol Kidd

Carol Kidd és una cantant de jazz escocesa, nascuda el 19 d'octubre de 1945.
Kidd va néixer a Glasgow, Escòcia, l'any 1945. A mitjans dels 70, va tenir protagonisme com a vocalista de la banda liderada pel vibrafonista / saxofonista Jimmy Feighan. El 1990, va publicar el seu àlbum premiat The Night We Called It a Day. Posteriorment ha actuat i enregistrat àmpliament pel seu compte. Ha guanyat diversos premis als British Jazz Awards. El 1998, va ser nomenada MBE.

## Discografia

* Carol Kidd (Aloi, 1984)
* All My Tomorrows (Aloi, 1985)
* Nice Work (Linn, 1987)
* The Night We Called It a Day (Linn, 1990)
* I'm Glad We Met (Linn, 1991)
* Crazy for Gershwin (Linn, 1994)
* That's Me (Linn, 1995)
* A Singer for All Seasons (Jazz Arena, 1998)
* A Place in My Heart (Jazz Arena, 1999)
* Debut (Linn, 2004)
* Dreamsville (Linn, 2008)
* Tell Me Once Again (Linn, 2010)
* Auld Lang Syne (Aurora Music, 2015)

## Referències

* ↑ «Jimmy Feighan». The Herald, 11-04-1994. [Consulta: 5 març 2011].
* ↑ Ditzel, Eleanor. «Carol Kidd: Biography». AllMusic. [Consulta: 14 novembre 2010].
* ↑ Kerr, Alison. «Face of the day». The Herald, 16-11-1998. [Consulta: 14 novembre 2010].

## Enllaços externs

* Linn Records - Carol Kidd
# Arciorgano

L'arciorgano o archiorgano fou un orgue amb 36 graus microtonals inventat per Nicola Vicentino (1511–1576), que fou utilitzat en la Música del Renaixement.
L'arciorgano disposava de sis sèries de tecles, repartides en dos teclats, per a l'ús de notes cromàtiques i enharmòniques. Fou concebut per a experimentar amb intervals microtonals seguint el model dels gèneres cromàtic i enharmònic de l'antiga Grècia, tal com va fer Vicentino en algunes de les seues composicions. Vicentino publicà el seu invent sota el títol Descrizione dell’arciorgano el 1561 in Venècia. Amb la mateixa finalitat, Vicentino desenvolupà també l'arcicembalo.
Posteriorment, al voltant del 1650, el valencià Iuan Bautista Pomar fabricà un arciorgano amb 31 tecles per octava que regalà al Rei Felip IV de Castella i fou utilitzat a la Capella Reial de Madrid.
Des del 2016, existeix un arciorgano fet per l'orguener Bernhard Fleig seguint les indicacions de Vicentino, que es troba a l'Acadèmia de Música de Basilea.

## Enllaços web

* 36 tones per octave. Vincentino's Archiorgano in 16th Century. microtonalguitar. Youtube-Video
* Arciorgano virtual online

## Referències

* ↑ Leon Chisholm: Microtonal Keyboard Instruments in Early Modern Europe. Sound and Science
* ↑ Edwin M. Ripin: Arcicembalo. In: Grove Music Online, 2001
* ↑ Cristina Bordas, Luis Robledo i Tess Knighton: Jose Zaragoza's Box: Science and Music in Charles II's Spain en: Early Music, Vol. 26, No. 3 (Agost 1998), pp. 395-398
* ↑ Pàgina web del projecte Studio31
# Philip Kaufman

Philip Kaufman (Chicago, 23 d'octubre de 1936) és un director de cinema i guionista estatunidenc.

## Biografia

Va estudiar a la Universitat de Chicago i al Col·legi d'Advocats de Harvard. Abans de decidir-se pel cinema, va exercir diversos oficis, i va tenir diverses ocupacions. Quan era molt jove va viatjar per tot Europa, i en un d'aquests viatges va conèixer Anaïs Nin, autora de The Journal of Love - The unexpurgated Diary of Anaïs Nin 1931-1932, historia que més tard filmaria. En el seu desenvolupament artístic, Kaufman va optar per la direcció cinematogràfica, però també per l'escriptura de guions.
El 1964, en col·laboració amb Benjamin Master, va escriure, produir i realitzar Goldstein, òpera primera que va merèixer el Premi de la Nouvelle Critique al Festival de Cinema de Canes.
En els anys 70 va escriure el guió i va començar a dirigir El bandoler Josey Wales (1976), però finalment va ser reemplaçat per Clint Eastwood, qui també la va protagonitzar. La invasió dels ultracossos (1978) va ser el seu primer èxit comercial. En els anys 80, amb una idea original de la seva autoria, va ser escrit el guió de A la recerca de l'arca perduda i Indiana Jones i l'última croada, films pertanyents a la saga de les aventures d'Indiana Jones, protagonitzada per Harrison Ford, i que en les mans de George Lucas i Steven Spielberg es van convertir en tot un succés cinematogràfic.
El 1988, Kaufman va dirigir La insostenible lleugeresa del ser, adaptació de la novel·la de Milan Kundera, multinominada a diversos premis, entre aquests l'Oscar. Va iniciar la dècada del 1990 amb altre gran èxit: Henry & June, nominada també a un Oscar.

## Filmografia

Les seves pel·lícules més destacades són:
| Any | Pel·lícula | Director | Escriptor | Notes |
| 1964 | Goldstein | si | si |
| 1967 | Fearless Franc | si | si | Productor |
| 1972 | The Great Northfield Minnesota Raid | si | si |
| 1974 | The White Dawn | si | no |
| 1976 | El bandoler Josey Wales (The Outlaw Josey Wales) | no | si | coguionista |
| 1978 | La invasió dels ultracossos (Invasion of the Body Snatchers) | si | no |
| 1979 | 'Thel Wanderers | si | si | coguionista amb Rose Kaufman |
| 1981 | A la recerca de l'arca perduda (Raiders of the Lost Ark) | no | si | Només història |
| 1983 | Escollits per a la glòria (The Right Stuff) | si | si |
| 1988 | The Unbearable Lightness of Being | si | si |
| 1990 | Henry and June | si | si | coguionista amb Rose Kaufman |
| 1993 | Sol naixent (Rising Sun) | si | si | coguionista |
| 2000 | Quills | si | no |
| 2004 | Tomb inesperat (Twisted) | si | no |
| 2012 | Hemingway & Gellhorn | si | no |

## Referències

* 1 2 «filmografia». hollywood.com.

## Enllaços externs

* Lloc web oficial de Philip Kaufman
# Baltasar

Baltasar (accadi: Bel-Sarra-usur, que significaria ‘Que protegeix la seva vida’ o, potser, ‘Que Bel (pugui) protegir el rei’; hebreu bíblic: בלשאצר, Bēlšaʾṣṣar; grec: Balthazar) (580 aC-539 aC) va ser corregent de Babilònia. Tot i que s'esmenta en el Llibre de Daniel com el fill de Nabucodonosor, inscripcions babilòniques suggereixen que era el fill gran del rei Nabònides. Quan el rei es va exiliar el 550 aC, el regne i la major part del seu exèrcit van ser confiats a Baltasar. En el relat bíblic, Baltasar té una última gran festa en la qual una mà misteriosa escriu en una paret en arameu les paraules mene, mene, tekel, upharsin, que Daniel interpreta com un avís de Déu predient la caiguda de Babilònia. Baltasar va morir després de la caiguda de Babilònia a mans dels perses després de la batalla d'Opis en l'any 539 aC.

## Referències

* ↑ «Belshazzar (king of Babylonia)». Encyclopædia Britannica, Inc., 2015. [Consulta: 9 juliol 2014].
* ↑ Insight, 1988, p. 282.
* ↑ Britannica, 2006, p. 196.

## Bibliografia

* Britannica. Britannica Conise Encyclopedia. Chicago: Encyclopaedia Britannica, Inc., 2006, p. 196. ISBN 9781593394929.
* Dougherty, Raymond Philip. Nabonidus and Belshazzar, a Study of the Closing Events of the Neo-Babylonian Empire. Yale: Yale University Press, 1929, p. 43.
* Grayson, Albert Kirk. Assyrian and Babylonian Chronicles. Winona Lake, IN: Eisenbrauns, 1975, p. 108-110. ISBN 9781575060491.
* Insight. Insight on the Scriptures, Vol. 1. Pennsylvania: Watch Tower Bible and Tract Society of Pennsylvania, 1988, p. 282-284.
* Pritchard, James B.; foreword by Daniel E. Fleming;. Ancient Near Eastern Texts Relating to the Old Testament. annotator W. F. Albright. Princeton: Princeton University Press, 1969. ISBN 9780691147260.
* Raven, John H.. The Biblical Review, Volume 7. "The Review: Bible and Spade". Nova York: Wilbert Webster White, New York Theological Seminary, 1922, p. 628-633.
# Creu de terme de Barruera

La creu de terme de Barruera, o Creu de la Passió, és una creu de terme situada a l'entrada sud de Barruera, al municipi de la Vall de Boí (Alta Ribagorça).
La creu està feta en ferro forjat, sobre un pilar fet amb carreus de pedra. La creu és de ferro i està complementada amb els símbols de la Passió de Crist: l'escala, la llança, la corona d'espines, l'esponja, etc. Antigament estava situada davant d'una casa del carrer Major i es va resituar al costat de la carretera L-500 (passeig de Sant Feliu).

## Referències

* ↑ «Creu de Terme de Barruera». COOLTUR Turisme Cultural.
* ↑ «Creu de la Passió». Pobles de Catalunya.