OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tell Agrab

Tell Agrab és un jaciment arqueològic situat a l'Iraq, ocupat des de la prehistòria fins al període de l'Imperi acadi. Es va excavar oficialment entre 1936 i 1937, revelant importants troballes com un temple dedicat al déu Shara i un carro de coure tirat per hemions. El jaciment, envoltat per un mur de suport, es va veure afectat per excavacions il·legals prèvies i té una estructura que data de la Dinastia Arcaica.

## Història

Tell Agrab va ser ocupat durant els períodes de Jemdet Nasr i el Dinàstic Arcaic fins als de l'Imperi accadi i de Larsa. Fou durant el període Dinàstic Arcaic que es van construir monuments com el del Temple de Shara. No hi ha proves que continuàs poblat després del final del mil·lenni III abans de la nostra era.

## Arqueologia

Tell Agrab està encerclat per un rectangle de 500 per 600 m amb una alçada d'uns 12 m. Tot i que ja havia estat objecte d'excavacions il·legals abans, el jaciment fou oficialment excavat el 1936 i 1937 per un equip de l'Institut Oriental de Chicago que també treballava a Eixnunna, Tutub i Nerebtum durant aquest temps.
L'excavació, la va dirigir Seton Lloyd. El principal esforç en fou per al gran temple de la Dinastia Arcaica, dedicat a Shara segons una inscripció en un bol. Només es va estudiar l'extrem occidental del temple, perquè la resta n'estava molt erosionada. El temple tenia uns 60 m2 i estava envoltat d'una paret de 6 m d'amplada amb grans contraforts de suport. La presència de pedres de fona i un túnel de sapadors indiquen un atac en l'època de la Dinastia Arcaica. A part de partides de tresors i segells cilíndrics, la troballa més notable fou un carro de coure tirat per quatre hemions, un dels primers exemples coneguts.

## Galeria

* Home nu agenollat sostenint un gerro al cap, Tell Agrab, al Temple de Shar, període Dinàstic Arcaic, 2900-2700 ae. Calcita - Institut Oriental de Chicago
* Fragment d'una estàtua masculina sumèria del Temple de Shara a Tell Agrab, Museu de l'Iraq
* Cap d'una dona sumèria, fragment d'una estàtua orant, del Temple de Shara a Tell Agrab, Museu de l'Iraq

## Referències

* ↑ ; Lloyd, Seton; Frankfort, Henri; Jacobsen, Thorkild; Delougaz «Pre-Sargonid Temples in the Diyala Region» (pdf) (en anglés). Oriental Institute Publication, 1942, pàg. 58. Arxivat de l'original el 2012-07-31 [Consulta: 9 febrer 2020].
* ↑ ; Jacobsen, Thorkild; Frankfort «Stratified Cylinder Seals from the Diyala Region» (pdf) (en anglés). Oriental Institute Publication, 1955, pàg. 72. Arxivat de l'original el 2012-07-30 [Consulta: 9 febrer 2020].
* ↑ ; Crouwel; Littauer Wheeled Vehicle and Ridden Animals in the Ancient Near East (en anglés). Brill Academic Pub, 1997. ISBN 90-04-05953-9.
# André Sainte-Laguë

André Sainte-Laguë (Castèlgelós, 20 d'abril de 1882 - 18 de gener de 1950) va ser un matemàtic francès que va ser un pioner en l'àmbit de la teoria de gràfics. La seva investigació sobre mètodes d'assignació d'escons (publicada el 1910) va donar lloc a un sistema anomenat en el seu honor, el Mètode Sainte-Laguë.

## Enllaços externs

* Resum biogràfic Arxivat 2015-11-17 a Wayback Machine. (francès)
# Lanuèjols (Losera)

Lanuèjols (en francès Lanuéjols) és un municipi francès situat al departament del Losera i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans de la Losera
# Albert I della Scala

Albert I della Scala fou fill de Jacopino della Scala. Fou capità del poble i senyor de Verona el 1277 a la mort de son germà Mastino I della Scala. Podestà de Màntua el 1272 i el 1275. El 1283 va fundar la Casa de Déu de Sant Daniel a Verona. Es va casar amb Verde di Salizzole (morta el 1306). Va morir a Verona el 3 de setembre de 1301. Va deixar tres fills: Bartolomeo I della Scala, Alboí I della Scala, i Cangrande I della Scala, dels que el primer el va succeir. Entre els fills naturals cal esmentar a Josep della Scala.
# Partido Nuevo Catalán de Amor a España y al Orden

El Partido Nuevo Catalán de Amor a España y al Orden es fundà a Barcelona el novembre de l'any 1933 com un partit polític amb l'objectiu de fomentar el bé de la pàtria i garantir l’ordre.
Al capdavant de la formació hi havia José Fernando Albors, qui en tenia el títol de president i Jefe Iniciador, mentre que Enrique Sorrevilla España n’exercia de secretari. La seva activitat es mantingué, com a mínim, fins al març de 1935.

## Referències

* ↑ Molas, Isidre (ed.): Diccionari dels Partits Polítics de Catalunya. Segle XX. Enciclopèdia Catalana, S.A. Barcelona, març del 2000. ISBN 84-412-0466-7, plana 196.
# Bardon

Bardon (en francès Bardou) és un municipi francès situat al departament de la Dordonya i a la regió de la Nova Aquitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 155 | 57 | 54 | 58 | 43 | 36 | 44 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Huguette Mouton | |
| 2008- | Michel Castagnet | |

## Referències

* ↑ «Toponímia occitana». Arxivat de l'original el 2012-03-15. [Consulta: 28 novembre 2010].
# Puig Cabirol

El Puig Cabirol és una muntanya de 640 metres que es troba al municipi del Montmell, a la comarca catalana del Baix Penedès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# André Salvat

André Salvat (Prada, 16 de maig del 1920 – Perpinyà, 9 de febrer del 2017) va ser un coronel de l'exèrcit francès, veterà de la Segona Guerra Mundial, de la Guerra d'Indoxina i de la Guerra d'Algèria. Se li va concedir la condecoració de l'Orde de l'Alliberament pels seus serveis a la Segona Guerra Mundial.

## Enllaços externs

* André Salvat, al lloc web de l'Orde de l'Alliberament (francès)
# Recola d'Aubrac

Recola d'Aubrac (en francès Recoules-d'Aubrac) és un municipi francès situat al departament del Losera i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans de la Losera
# Mola de la Cabra

La Mola de la Cabra és una muntanya de 796 metres que es troba al municipi del Mas de Barberans, a la comarca catalana del Montsià.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Muntanya de Cabrera

La Muntanya de Cabrera és una muntanya de 283 metres que es troba al municipi de Celrà, a la comarca del Gironès.
Al sud-oest de la masia de Can Corney va existir-hi una mina de barita, on es van explotar petits filons amb galena, calcita, baritina i quars.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ Mata i Perelló, Josep M. «II.5 Comarca del Gironès». A: Els minerals de Catalunya. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990, p. 72. ISBN 9788472831476.

## Vegeu també

* Muntanya de Can Peric
# Armand Basi

Armand Basi (Barcelona, 1924 - 9 de gener de 2009) va ser un empresari i dissenyador català, cofundador de la firma de moda que porta el seu nom.
L'any 1948, juntament amb el seu germà Josep, va fundar una petita empresa de confecció de punt. L'èxit del negoci els va permetre crear una gran empresa tèxtil a finals de la dècada de 1950, aliant-se pocs anys després amb la firma francesa Lacoste per fabricar i distribuir en exclusiva els seus productes a Espanya.
En la dècada de 1980, Armand Basi va crear la seva pròpia firma comercial i de moda, que va anar abastant, no només l'àmbit del disseny i producció de peces de vestir, sinó també de complements, perfumeria, rellotges, joies, sabates i bosses arribant a tenir amb més 400 botigues pròpies a Europa, Amèrica del Nord i Àsia. Lluís Juste de Nin n'és el seu dissenyador més notable i des del 2000 també el director creatiu.

## Referències

* Notícia de l'òbit, El País, 10 de gener de 2009.
* Notícia de l'òbit. Diari ABC, 10 de gener de 2009.
# Serrat de Cal Pagès

El Serrat de Cal Pagès és una muntanya de 754 metres que es troba al municipi de Montclar, a la comarca catalana del Berguedà.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Serrat del Camadall

El Serrat del Camadall és una serra situada als municipis de Querol a l'Alt Camp i Pontils a la Conca de Barberà, amb una elevació màxima de 852 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Gluixinskita

La gluixinskita o glushinskita és un mineral de la classe dels compostos orgànics, que pertany al grup de la humboldtina. Va ser descoberta l'any 1960 als dipòsits de carbó Chai-Tumus, Conca del riu Lena, Sakhà, a Rússia i rep el seu nom en honor del rus Piotr Ivànovitx Gluixinski, mineralogista del carbó, de l'Institut de Geologia Àrtica i Antàrtica de Sant Petersburg.

## Característiques

La gluixinskita és un oxalat dihidratat de magnesi de fórmula química Mg(C₂O₄)·2H₂O. És l'anàleg mineral amb magnesi de la humboldtina. Cristal·litza en el sistema monoclínic en cristalls granulars, en forma de piràmides distorsionades, de fins a 5 μm, amb cares corbes i estriades. És de color blanc o incolor i la seva duresa a l'escala de Mohs és 2.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la gluixinskita pertany a «10.AB - Sals d'àcids orgànics: oxalats» juntament amb els següents minerals: humboldtina, lindbergita, moolooïta, stepanovita, minguzzita, wheatleyita, zhemchuzhnikovita, weddel·lita, whewel·lita, caoxita, oxammita, natroxalat, coskrenita-(Ce), levinsonita-(Y), zugshunstita-(Ce) i novgorodovaïta.

## Formació i jaciments

La gluixinskita es forma com petits filons en les vetes de carbó marró impregnades amb àcid acètic naturals (Dipòsit Chai-Tumus, Rússia); per mitjà de la reacció entre els minerals rincs en magnesi i l'àcid oxàlic secretat pels líquens incrustats (Molí de Johnston, Escòcia); a les plantes del desert (conca del llac Huleh, Israel).
La gluixinskita ha estat trobada a Gründenwald, Baden-Württemberg, a Alemanya; a la cova Gcwihaba, Distrecte del Nord-Oest, a Botsuana; a les muntanyes Gila Bend, Arizona, al molí de Johnston, Buchan Grampian, a Escòcia; als Estats Units i a l'indret on va ser descoberta, els dipòsits de carbó Chai-Tumus, Conca del riu Lena, Sakhà, a Rússia.
Sol trobar-se associada a altres minerals com: whewel·lita, weddel·lita, calcita, dolomita, stepanovita, zhemchuzhnikovita, crisòtil i quars.

## Referències

* 1 2 «Glushinskite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* 1 2 «Glunshinskita» (en anglès). Webmineral. [Consulta: 1r novembre 2016].
* 1 2 3 4 «Glushinskita» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 1r novembre 2016].
# Cervièiras

Cervièiras (en francès Servières) és un municipi francès situat al departament del Losera i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans de la Losera
# Beceda de Saut

Beceda de Saut (en francès Bessède-de-Sault) és un municipi francès situat al departament de l'Aude i a la regió d'Occitània.
# Costoja (Aude)

Costoja (en francès Coustouge) és un municipi francès situat al departament de l'Aude i a la regió d'Occitània.
# Sant Joan de Barro

Sant Joan de Barro (en francès Saint-Jean-de-Barrou) és un municipi francès situat al departament de l'Aude i a la regió d'Occitània.
# Redoma

Redoma (en francès Rodome) és un municipi francès situat al departament de l'Aude i a la regió d'Occitània.

## Referències

Viccionari
# Botenac

Botenac (en francès Botenac) és un municipi francès situat al departament de l'Aude i a la regió d'Occitània.
# Nevian

Nevian (en francès Névian) és un municipi francès situat al departament de l'Aude i a la regió d'Occitània.
# Blausac

Blausac (en francès Blauzac) és un municipi francès situat al departament del Gard i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans del Gard
# Sent Sifret

Sent Sifret (en francès Saint-Siffret) és un municipi francès situat al departament del Gard i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans del Gard
# Arfi

Arfi (en francès Arphy) és un municipi francès situat al departament del Gard i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans del Gard
# Carrau

Un carrau, un carra(n)c, una carra(n)ca, un carrisc-carrasc o xerric-xerrac o xerrac és un instrument idiòfon consistent en un mànec que passa pel centre d'una roda dentada que hi està fixada, i al voltant del qual pot girar una peça dins de la qual hi ha una llengüeta. En fer voltar aquesta peça -que té un pes suficient perquè ajudi el moviment de rotació- la llengüeta va picant contra a cadascuna de les dents de la roda. Produeix, doncs, una successió molt ràpida de sons molt curts.
És un instrument tradicional a l'Índia i a molts indrets d'Europa, entre altres a Catalunya on, a més d'aquest, rep molts altres noms: garreu, garrau, carraca, carranc, xerrac, escarriques, carreu, rodet o garric-garrec.
Habitualment estan fets de fusta, però també n'hi ha de metàl·lics i de plàstic. Avui, el seu ús més freqüent és com a joguina, però en altres temps era utilitzat el Dissabte de Glòria -al final del silenci imposat pels dies centrals de la Setmana Santa com idiòfon rascat- i també en aquells mateixos dies com a substitut del so de les campanes.
Esporàdicament ha estat utilitzada en la música clàssica. Ludwig van Beethoven se'n serveix a La victòria de Wellington, té un paper específic a la Simfonia de les joguines -l'autoria de la qual encara està en discussió: Joseph Haydn o Leopold Mozart, també a L'enfant et les sortlèges de Maurice Ravel, al Don Quixote de Richard Strauss, i als Gurre-Lieder d'Arnold Schönberg. En aquests casos, i en la música orquestral en general, són els percussionistes els encarregats de tocar-la.
Hornbostel-Sachs el considera un instrument idiòfon rascat i li atorga la numeració 112.24.

## Referències

* ↑ Gran enciclopèdia de la música. Vol 2.
* ↑ Amades, Joan: Costumari Català. Auques, instruments tradicionals, Nadal. Salvat, 1997. P. 156

## Enllaços externs

* Pàgina amb fotografies d'instruments tradicionals de Mallorca
* Sobre la música a les Illes Balears - Estol de tramunatana

## ViccionariVegeu també

* Espanta-sogres
# Pic del Segre

El Pic del Segre o Puigmal de Segre és una muntanya de 2.843 metres situada entre el terme comunal de Llo, de l'Alta Cerdanya i de Queralbs, del Ripollès, a la Vall de Núria. Orogràficament destaca per tenir les fonts del Segre als peus del seu vessant nord-oest.
La ruta més concorreguda és la que parteix des del santuari de Núria. Moltes vegades es combina amb l'ascensió al Puigmal. Una altra ruta surt des de Llo, pel camí vers el santuari de Núria i un cop s'assoleix el coll de Finestrelles es desvia seguint la carena en direcció sud.

## Referències

* ↑ GEC
* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Horatio Carslaw

Horatio Carslaw (Helensburgh, 12 de febrer de 1870 - Burradoo, 11 de novembre de 1954) va ser un matemàtic escocès professor de la Universitat de Sydney.

## Vida i obra

Carslaw va fer els estudis secundaris a la Glasgow Academy abans d'entrar el 1887 a la universitat de Glasgow en la qual es va graduar el 1890 obtenint una beca que li va permetre continuar estudis de matemàtiques i física al Emmanuel College de la universitat de Cambridge, on va obtenir la quarta posició en els exàmens de matemàtiques de 1894.
El 1896 va retornar a Glasgow, com a professor de matemàtiques, on va romandre fins al 1903, excepte el curs 1896-97 en que va ampliar estudis a Roma, Palerm, sobre tot, a la universitat de Göttingen en la qual va ser un dels primers deixebles d'Arnold Sommerfeld. El 1903 va prendre possessió de la càtedra de matemàtiques de la universitat de Sydney (Austràlia), que va mantenir fins a la seva jubilació el 1935, sent reemplaçat per Thomas Room.
Els treballs més destacables de Carslaw són el seu llibre de text de 1906 Introduction to the theory of Fourier's series and integrals, sobre les sèries de Fourier i que es va convertir en el llibre estàndard sobre el tema, i el seu llibre de 1941 Operational methods in applied mathematics, escrit conjuntament amb John Conrad Jaeger, i que va ser el primer text en anglès sobre el modern punt de vista de la transformació de Laplace. També va publicar articles sobre altres temes del seu interès com la geometria no euclidiana o la història del logaritme neperià.

## Referències

* 1 2 Deakin, 1997, p. 1.
* 1 2 Barrow-Green, 2011, p. 125.
* 1 2 Cooke, 2005, p. 71.
* ↑ Deakin, 1997, p. 4.

## Bibliografia

* Banks, Dave «Horatio Scott Carslaw and the origins of the well function and line source heat function» (en anglès). Scottish Journal of Geology, Vol. 51, Num. 1, 2015, pàg. 100-104. DOI: 10.1144/sjg2014-021. ISSN: 0036-9276.
* Barrow-Green, June. «Wranglers in exile». A: Raymond Flood, Adrian Rice, Robin Wilson (eds.). Mathematics in Victorian Britain (en anglès). Oxford University Press, 2011. ISBN 978-0-19-960139-4.
* Cooke, Roger. The History of Mathematics: A Brief Course (en anglès). John Willey & Sons, 2005. ISBN 978-0-471-44459-6.
* Deakin, Michael A.B. «Taking Mathematics to Ultima Thule: Horatio Scott Carslaw. His Life and Mathematics» (en anglès). The Australian Mathematical Society Gazette, Vol. 24, Num. 1, 1997. Arxivat de l'original el 2008-03-26. ISSN: 0311-0729 [Consulta: 7 juliol 2019].

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Horatio Carslaw» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
* Jaeger, J.C. «Carslaw, Horatio Scott (1870–1954)». Australian Dictionary of Biography, 1979. [Consulta: 7 juliol 2019]. (rus)
# Fontcoberta

Fontcoberta és un municipi de la comarca del Pla de l'Estany.

## Etimologia

També escrit amb grafia fonètica com Fontcuberta, el topònim està documentat al segle xii com Fonte Coperta, aglutinació de font i coberta en el sentit de «font amagada o protegida».

## Història

A principis del Segle XIX Fontcoberta, Espasens i Vilavenut eren municipis independents. De resultes de la reducció del número de municipis, el 1846 Fontcoberta va incorporar els altres dos municipis. En els darrers anys la població s'ha concentrat sobretot al nucli de Melianta a la carretera de Banyoles a Cabanelles.
A prop del Clot d'Espolla hi ha el jaciment arqueològic de Roca Foradada, que ha estat objecte de diverses campanyes d'excavació en els darrers anys.

## Geografia

* Llista de topònims de Fontcoberta (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

## Demografia

| Entitat de població | Habitants (2023) |
| Melianta | 1.226 |
| Vilavenut | 96 |
| Fontcoberta | 74 |
| Figueroles | 24 |
| Veïnat d'en Fares | 19 |
(Font: Idescat)
Evolució demogràfica :
| 1497 | 1515 | 1553 | 1787 | 1887 | 1900 | 1920 | 1950 | 1970 | 2010 | 2023 |
| 45 | 48 | 51 | 468 | 677 | 563 | 651 | 621 | 509 | 1.280 | 1.439 |

## Llocs d'interès

L'edifici més important és l'església romànica de Sant Feliu. El temple fou consagrat el 922, però l'edifici actual és del segle xii, amb un presbiteri reformat el segle xvi.
Té dins de la seva demarcació l'ermita de la Mare de Déu de la Font, de la qual se'n té constància el 1261 i la capella de Melianta, construïda el 1983 segons plànols de l'arquitecte Joan Moner i Riera per atendre els fidels del veïnat del mateix nom.
També hi ha el Museu de la Història de Fontcoberta (a Can Jan) i les Alzines Reclamadores de Fontcoberta, les quals destaquen per llur monumentalitat.
Des de 2020 l'Ajuntament és a Can Jan, al nucli de La Farrès
Al límit amb el municipi de Serinyà hi ha l'estany intermitent del Clot d'Espolla.

## Referències

* ↑ Bofarull i Terrades, Manuel. Origen dels noms geogràfics de Catalunya: Pobles, rius, muntanyes, etc.. Barcelona: Millà, 1991, p.103. ISBN 84-7304-186-0.
* ↑ Burgueño, Jesús; Lasso de la Vega, Ferran. Història del Mapa Municipal de Catalunya. Barcelona: Generalitat de Catalunya, Dir. Gral. Admin. Local, 2002. ISBN 84-393-5954-3.
* ↑ «Roca Foradada se consolida como yacimiento neandertal» (en castellà), 29-08-2014. [Consulta: 8 març 2024].
* ↑ AADD. Museus i Centres de Patrimoni Cultural a Catalunya. Barcelona: Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya, 2010, p. 61. ISBN 84-393-5437-1.

## Enllaços externs

* Pàgina web de l'Ajuntament
* Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
# Àlcim Ecdidi Avit

Àlcim Ecdidi Avit (en llatí Alcimus Ecdidius Avitus, o Alcimus Ecdicius Avitus) va ser un escriptor i bisbe llatí del segle v. Era fill d'Isici, bisbe de Viena del Delfinat. Ja de jove va despuntar com una promesa de la literatura i tenia fama de ser un dels més eloqüents erudits del seu temps. Després de repartir la seva herència entre els pobres es va retirar al monestir de Sant Pere i Sant Pau de la seva ciutat natal, i no en va sortir fins a la mort del seu pare l'any 490, al que va succeir com a bisbe de la ciutat.
Tenia fama de sacerdot pietós i d'excel·lent polemista. Va participar en una conferència a Lió entre bisbes arrians i catòlics en presència del rei de Burgúndia (Borgonya), Gundebald, on segons es diu, va fer callar molts heretges i en va convèncer uns quants. Gundebald també en va sortir convençut, però per raons polítiques no va canviar d'opinió.
Va publicar refutacions contra els nestorians, eutiquians, sabel·lians i pelagians, i va convertir a alguns jueus que s'havien instal·lat a la seva diòcesi. El Papa Hormisdes el va nomenar vicari apostòlic a la Gàl·lia. L'any 517 va presidir el Concili d'Epaume. Va morir el 5 de febrer de l'any 523 i va ser enterrat al monestir de Sant Pere i Sant Pau de Viena del Delfinat.

## Obres

Les seves obres principals són:
* Sacrorum poematum libri quinque, dedicat a son germà Apol·linar, bisbe de Valentia, i conegut pels seus miracles, format per cinc peces de 2.500 línies: De initio Mundi, De peccato originali, De senteniia Dei, De diluvio Mundi i De transitu Maris Rubri.
* De consolatoria castitatis Laude, en 666 hexàmetres, dedicat a la seva germana Fuscina.
Aquestes obres tenen molta imaginació i gran fluïdesa. Estan ben estructurades i hàbilment executades. A més de les seves obres en vers, se sap que Avit va publicar nou llibres d'epístoles i un gran nombre d'homilies, però només es coneixen les següents:
* Vuitanta-set cartes dirigides a personatges de l'Església i de l'Estat.
* Una homilia titulada De festo rogationum et prima ejus institutione
* Vuit fragments d'homilies.
* Fragments d'un opuscle.
Les epístoles i les homilies mostren que tenia grans coneixements de la Bíblia i de teologia, i que llegia en grec i en hebreu.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Avitus, Alcimus Ecdicius». A dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 11 agost 2022].
# Dia de les Lletres Valencianes

El Dia de les Lletres Valencianes se celebra cada 20 de novembre per commemorar la publicació de la primera edició del Tirant lo Blanc de Joanot Martorell. Diversos ajuntaments organitzen lectures ininterrompudes de l'obra.
El 20 de novembre de 1490 eixia d'una impremta valenciana la primera edició del Tirant lo Blanc, la novel·la cavalleresca de Joanot Martorell considerada com una de les obres cabdals de la literatura universal.

## Referències

* ↑ Levante-EMV. «Lletres valencianes» (en castellà). [Consulta: 11 febrer 2020].
* ↑ «Dia de les Lletres Valencianes archivos - LOBLANC» (en castellà). Arxivat de l'original el 2022-03-30. [Consulta: 11 febrer 2020].
* ↑ Pardo, Miriam Gonzalez. «"Tirant lo Blanc" protagoniza el Dia de les lletres valencianes» (en castellà), 18-11-2018. Arxivat de l'original el 2020-11-27. [Consulta: 11 febrer 2020].