OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Serra de la Vall d'Àngel

La Serra de la Vall d'Àngel és una alineació muntanyosa del País Valencià. Es troba a l'interior de la província de Castelló, a la comarca del Baix Maestrat. La serra de la Vall d'Àngel s'estén per uns 23 km a l'est dels municipis de Sant Mateu (Baix Maestrat) i la Salzadella. Limita amb l'extrem nord-occidental del massís de les Talaies d'Alcalà i formant un conjunt orogràfic amb aquestes. La part sud i sud-est d'aquesta cordillera s'estén pel terme d'Alcalà de Xivert. La rambla d'Alcalà neix a la serra de la Vall d'Àngel. Aquesta serra pertany al Sistema Ibèric però presenta una orientació catalànides (NE-SO), paral·lela a la línia de costa i retirada a l'interior de la província de Castelló. La vegetació és mediterrània i baixa, tot i que hi ha algunes repoblacions de pinedes. La major altitud de serra de la Vall d'Àngel és de 715 m, essent lleugerament superior a l'altura màxima de la veïna Serra de les Talaies.
L'ermita de la Mare de Déu dels Àngels, construcció del segle xvii, es troba a l'extrem nord de la serra en el vessant que mira cap al poble de Sant Mateu. La serra de la Vall d'Àngel va ser l'escenari d'operacions militars durant les Guerres Carlines i també el 1938 durant la guerra civil espanyola, apareixent als documents i mapes en l'idioma castellà com a "Sierra de la Valdancha".

## Referències

* ↑ Vicenç M. Rosselló i Verger, Toponímia, geografia i cartografia
* ↑ 1.938 - Operaciones militares en la provincia de Castellón (castellà)

## Enllaços externs

* El País Valencià poble a poble; comarca a comarca - El Baix Maestrat
# L'home de Califòrnia

L'home de Califòrnia (títol original: Encino Man) és una comèdia estatunidenca dirigida per Les Mayfield estrenada el 1992. Ha estat doblada al català.

## Argument

A Califòrnia, dos companys d'infantesa, Dave i Stoney, descobreixen un home de les cavernes presoner en una espessa escorça de gel, però que ha mantingut intactes les seves funcions vitals. Al Quebec, la seva regió d'origen, és sobrenomenat "Shainon" o "Shainovich Bomoski".
Dave, creu que l'home de les cavernes el farà popular i simpàtic però finalment resulta incòmode, i intenta treure-se'l de sobre; cosa que deixa furiós Stoney, que només vol ser el seu amic. Batejat Link (Linkavitch Chomofsky), els ensenya l'actitud tranquil·la i les claus de l'èxit amb les noies.

## Repartiment

* Sean Astin: Dave Morgan
* Brendan Fraser: Link
* Pauly Shore: Stoney Brown
* Megan Ward Robyn Sweeney
* Robin Tunney: Ella
* Michael DeLuise: Matt Wilson
* Jonathan Ke Quan: Kim
* Mariette Hartley: Sra. Morgan
* Richard Masur: M. Morgan
* Ellen Blain: Teena Morgan
* Rick Ducommun: M. Brush
* Michole White: Kathleen
* Furley Lumpkin: El professor de Ciències
* Steven Elkins: M. Beady
* Rosa McGowan: Nora
* Sicily Rossomando: Señorita Vasquez
* Erick Avari: Raji
* Gerry Bednob: Kashmir
* Mark Adair-Rios: Peyton
* Vince Lozano: Charlie

## Al voltant de la pel·lícula

* El film es va rodar a la Vall de San Fernando a Califòrnia.
* Un telefilm titulat Encino Woman de dues hores, concebut com una continuació del film, va ser produït i difós a l'American Broadcasting Company el 20 d'abril de 1996. L'argument és el despertar d'una jove i bonica dona adormida fa un milió d'anys.
* Premis 1992: Premis Razzie: Pitjor nova estrella (Pauly Shore)

## Referències

* ↑ «L'home de Califòrnia». esadir.cat.
* ↑ «Encino Man». The New York Times.
* 1 2 (anglès) Dave Smith, Disney A to Z: The Official Encyclopedia (Dave Smith), p. 186
# Dansa lliure

La dansa lliure és un moviment artístic sorgit a la fi del segle xix a Europa. Inspirat en la investigació de François Delsarte, la dansa lliure trenca amb les normes acadèmiques del ballet clàssic i advoca per un retorn a l'experiència sensorial del moviment tot experimentant amb la gravetat, la respiració, el ritme, la tensió-relaxació, etc. Es considera el punt de partida de la dansa moderna i de la dansa contemporània. Entre els pioners de la dansa lliure trobem:
* Loïe Fuller
* Isadora Duncan
* Ruth Saint Denis
* François Malkovsky

## La dansa lliure a Catalunya

Des del 1986 s'imparteixen cursos de dansa lliure a Catalunya, i el 1989 es va crear l'Associació Catalana de Dansa Lliure la principal finalitat de la qual és difondre la dansa lliure de François Malkovsky, per aquest motiu organitza cursos i estades. Té la seu a la Casa Orlandai de Sarrià (Barcelona) on organitza classes obertes per donar la possibilitat de conèixer la dansa lliure.

## Referències

* ↑ Anne-Marie Bruyant. Christian Rolland Eds. La danse libre, sur les traces d'Isadora Duncan et François Malkovsky (en francès), 2012. ISBN 2953818448.
* ↑ Arnoux, Nicole. Une histoire culturelle du sport. Rèperes en danse libre. Françoise Malkovsky (1889-1982) (en francès). Editions de la danse. Revue EPS.

## Enllaços externs

* Danse libre Malkovsky à Dijon
* Danse libre Malkovsky à Genève
* Les amis des Malkovsky Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* Associació Catalana de Dansa Lliure
* Casa Orlandai
# Liburns

Els liburns (en llatí Liburni, en grec antic Λιβυρνοί) eren un poble de la part nord d'Il·líria que ocupava el districte de Libúrnia ((Λιβυρνὶς χώρα), segons Escílax de Carianda o Λιβουρνία (Liburnia), segons Claudi Ptolemeu.
Els liburns eren un poble molt antic que juntament amb els sículs havien ocupat la costa oposada al Picè. La seva capital era Truentum (Trieste), segons Plini el Vell. Se suposa que eren una ètnia dels pelasgs. S'havia estès molt, i aquest poble ocupava Issa, Melita i altres illes, i havia poblat Còrcira, segons Estrabó, abans de què hi arribessin els grecs.
Sembla que havien arribat, cap al nord, fins al Nòric, on se sap que hi havia població il·lírica. Estrabó els distingeix dels breunes i dels genauns, que també eren pobles il·lírics. Virgili sembla que anomena als vènets, liburns, i diu que el seu país era el lloc on va arribar Antènor des de Troia.
Van ser expulsats dels territoris que ocupaven entre Panònia i el país dels vènets pels invasors gals i van quedar reduir a un districte petit que va agafar el nom de Libúrnia. Es van dedicar a la pirateria, i per les seves incursions feien servir les "naves Liburnicae", els lembus, amb una vela llatina molt gran que després els romans van adoptar en la seva lluita contra Cartago, i a la Segona guerra macedònica van substituir les grans naus que fins llavors s'havien utilitzat.
Libúrnia es va incorporar després a Il·líria, i aquesta regió com a província romana es va dir també Dalmàcia. La seva capital, Iadera va ser una colònia romana. Altres ciutats dels liburns eren Scardona (cap d'un convent jurídic) segons Plini el Vell que reunia els habitants de catorze pobles, Alvona, Flanona, Tarsatica, Senia, Lopsica, Ortopula, Vegium, Argyruntum, Corinium, Aenona, i Civitas Pasini. L'any 634 l'emperador romà d'Orient Heracli va invitar als corbats (chorvates o khrobati) que vivien al nord dels Carpats (al sud de Polònia) per ocupar la regió com a vassalls romans d'Orient. Els nouvinguts van adoptar el cristianisme al segle VII.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Liburni». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 25 gener 2021].

## Vegeu també

* Mentors
# Ivars d'Urgell

Ivars d'Urgell és una vila i municipi de la comarca del Pla d'Urgell. Aquest municipi es troba a prop de l'Estany d'Ivars i Vila-Sana. La seva església parroquial està dedicada a sant Andreu.
El terme municipal d'Ivars d'Urgell és al sector nord est de la comarca, ja al límit amb l'Urgell, del qual se segregà per formar part de la nova comarca del Pla d'Urgell. És de forma apaïsada, amb una llenca estreta de terreny que s'infiltra entre l'enclavament del Tarròs (Tornabous) i el municipi de la Fuliola. Limita al nord amb el terme de Penelles (Noguera), la Fuliola i l'enclavament Tornabous, ambdós pertanyents a l'Urgell; a llevant amb els de Barbens i Bellpuig (Urgell); a migdia amb els de Castellnou de Seana i Vila-sana; i a ponent amb el de Linyola. El terreny d'aquest municipi és solcat per reguers, i la depressió més profunda i important és l'espai on hi ha l'estany d'Ivars.
Actualment, a la legislatura (2019-2023), l'alcalde Joan Carles Sánchez.

## Geografia

* Llista de topònims d'Ivars d'Urgell (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).
| Entitat de població | Habitants (2023) |
| Ivars d'Urgell | 1.371 |
| Vallverd | 209 |
| la Cendrosa | 12 |
| Montalé | 0 |

## Demografia

| 1497 f | 1515 f | 1553 f | 1717 | 1787 | 1857 | 1877 | 1887 | 1900 | 1910 |
| 17 | 20 | 17 | 68 | 282 | 910 | 810 | 897 | 928 | 969 |
| 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1990 | 1992 | 1994 |
| 1.770 | 1.812 | 1.905 | 2.034 | 2.048 | 2.038 | 1.793 | 1.764 | 1.746 | 1.746 |
| 1996 | 1998 | 2000 | 2002 | 2004 | 2006 | 2008 | 2010 | 2012 | 2014 |
| 1.715 | 1.699 | 1.764 | 1.799 | 1.806 | 1.858 | 1.747 | 1.716 | 1.647 | 1.607 |
| 2016 | 2018 | 2020 | 2022 | 2024 | 2026 | 2028 | 2030 | 2032 | 2034 |
| 1.578 | 1.557 | 1.537 | 1.560 | - | - | - | - | - | - |
1497-1553: focs; 1717-1981: població de fet; 1990- : població de dret (més info.) :

## Bibliografia

* Roser Pubill. Gran geografia comarcal de Catalunya. Barcelona: Enciclopèdia catalana, 1982. (Vol.11, Segrià, Plà d'Urgell, Garrigues, Baix Cinca) ISBN 9788477398028

## Enllaços externs

* Pàgina web de l'Ajuntament
* Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
# Segell de Llucifer

El Segell de Llucifer és un símbol utilitzat majoritàriament pels satanistes. La imatge data del segle xvi, segons el Grimorium verum, un llibre que mostra i explica com es duen a terme els pactes amb esperits i també gran diversitat de fórmules màgiques i la relació i el paper que hi tenen els segells. Es creu que el llibre fou escrit per un egipci anomenat Alibeck. Antigament s'utilitzà per a ajudar a "una invocació visual de l'àngel Llucifer". El símbol conté varies característiques que romanen desconegudes o de les que no hi ha coneixements profunds a nivell públic. També és usat pels lluciferistes, aquelles persones que pertanyen a la doctrina del lluciferisme o bé els satanistes.

## Referències

* 1 2 «Sigil of Lucifer (“Seal of Satan”)» (en inglés). Arxivat de l'original el 2022-02-22. [Consulta: 22 febrer 2013].
* ↑ «Podcast 61 - Jake Stratton-Kent» (en inglés). [Consulta: 22 febrer 2013].
* ↑ Jay, Nina. «¿Qué simboliza el Sigilo de Lucifer?». Symbolsage. [Consulta: 21 febrer 2022].

## Vegeu també

* Anton LaVey
* Església de Satan
* Biblia satànica
* Satanisme
* El temple satànic
# Lluita als Jocs Olímpics d'Estiu de 1924

Lluita als Jocs Olímpics d'estiu de 1924 :
| Lluita grecoromana |||
| Pes gall | homes |
| Pes ploma | homes |
| Pes lleuger | homes |
| Pes mitjà | homes |
| Pes semipesant | homes |
| Pes pesant | homes |
| Lluita lliure |||
| Pes gall | homes |
| Pes ploma | homes |
| Pes lleuger | homes |
| Pes wèlter | homes |
| Pes mitjà | homes |
| Pes semipesant | homes |
| Pes pesant | homes |
| < 1920 1928 > |||
Als Jocs Olímpics de 1924 celebrats a París (França) es disputaren 13 proves de lluita, totes elles en categoria masculina, dividint-se en sis categories de lluita grecoromana i set de lluita lliure. Les primeres es realitzaren entre els dies 6 i 10 de juliol i les segones entre l'11 i el 14 de juliol de 1924 al Velòdrom d'Hivern de París.

## Nacions participants

Hi participaren un total de 229 lluitadors de 26 nacions diferents:
* Austràlia (1)
* Àustria (8)
* Bèlgica (17)
* Canadà (5)
* Dinamarca (11)
* Egipte (2)
* Espanya (4)
* Estats Units (14)
* Estònia (8)
* Finlàndia (24)
* França (23)
* Grècia (2)
* Hongria (12)
* Itàlia (17)
* Iugoslàvia (2)
* Japó (1)
* Letònia (6)
* Luxemburg (2)
* Noruega (7)
* Països Baixos (8)
* Polònia (2)
* Regne Unit (14)
* Suècia (13)
* Suïssa (12)
* Turquia (5)
* Txecoslovàquia (9)

## Resum de medalles
### Lluita grecoromana

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Pes gall detalls | Eduard Pütsep | Anselm Ahlfors | Väinö Ikonen |
| Pes ploma detalls | Kalle Anttila | Aleksanteri Toivola | Eric Malmberg |
| Pes lleuger detalls | Oskari Friman | Lajos Keresztes | Källe Westerlund |
| Pes mitjà detalls | Edvard Westerlund | Arthur Lindfors | Roman Steinberg |
| Pes semipesant detalls | Carl Westergren | Rudolf Svensson | Onni Pellinen |
| Pes pesant detalls | Henri Deglane | Edil Rosenqvist | Rajmund Badó |

### Lluita lliure

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Pes gall detalls | Kustaa Pihlajamäki | Kaarlo Mäkinen | Bryan Hines |
| Pes ploma detalls | Robin Reed | Chester Newton | Katsutoshi Naito |
| Pes lleuger detalls | Russell Vis | Volmar Wikström | Arvo Haavisto |
| Pes wèlter detalls | Hermann Gehri | Eino Leino | Otto Müller |
| Pes mitjà detalls | Fritz Hagmann | Pierre Ollivier | Vilho Pekkala |
| Pes semipesant detalls | John Spellman | Rudolf Svensson | Charles Courant |
| Pes pesant detalls | Harry Steel | Henri Wernli | Archie MacDonald |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Finlàndia | 4 | 7 | 5 | 16 |
| 2 | Estats Units | 4 | 1 | 1 | 6 |
| 3 | Suïssa | 2 | 1 | 2 | 5 |
| 4 | Suècia | 1 | 2 | 1 | 4 |
| 5 | Estònia | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 6 | França | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 7 | Hongria | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 8 | Bèlgica | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 9 | Japó | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 9 | Regne Unit | 0 | 0 | 1 | 1 |

## Referències

* ↑ «Olympedia – Wrestling at the 1924 Summer Olympics». [Consulta: 15 setembre 2024].
# Gimnàstica als Jocs Olímpics d'estiu de 1924

Als Jocs Olímpics de 1924 celebrats a la ciutat de París (França) es disputaren nou proves de gimnàstica, totes elles en categoria masculina. Les proves es desenvoluparen a l'Estadi Olímpic de Colombes entre els dies 17 i 24 de juliol de 1924.

## Nacions participants

Participaren 72 gimnastes de nou nacions diferents:
| Estats Units (8) Finlàndia (8) França (8) Itàlia (8) Iugoslàvia (8) | Luxemburg (8) Regne Unit (8)  Suïssa (8) Txecoslovàquia (8) |

## Resum de medalles

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Concurs complet detalls | Leon Štukelj | Robert Pražák | Bedřich Šupčík |
| Concurs complet per equips detalls | ItàliaLuigi Cambiaso Mario Lertora Vittorio Lucchetti Luigi Maiocco Ferdinando Mandrini Francesco Martino Giuseppe Paris Giorgio Zampori | FrançaEugène Cordonnier Léon Delsarte François Gangloff Jean Gounot Arthur Hermann André Higelin Joseph Huber Albert Séguin | SuïssaHans Grieder August Güttinger Jean Gutweninger Georges Miez Otto Pfister Antoine Rebetez Carl Widmer Josef Wilhelm |
| Barra fixa detalls | Leon Štukelj | Jean Gutweninger | André Higelin |
| Barres paral·leles detalls | August Güttinger | Robert Pražák | Giorgio Zampori |
| Cavall amb arcs detalls | Josef Wilhelm | Jean Gutweninger | Antoine Rebetez |
| Anelles detalls | Francesco Martino | Robert Pražák | Ladislav Vácha |
| Salt sobre cavall detalls | Frank Kriz | Jan Koutný | Bohumil Mořkovský |
| Salt sobre cavall lateral detalls | Albert Séguin | Jean Gounot | no es concedí |
| Salt sobre cavall lateral detalls | Albert Séguin | François Gangloff | no es concedí |
| Escalada de corda detalls | Bedřich Šupčík | Albert Séguin | Ladislav Vácha |
| Escalada de corda detalls | Bedřich Šupčík | Albert Séguin | August Güttinger |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Suïssa | 2 | 2 | 3 | 7 |
| 2 | Itàlia | 2 | 0 | 1 | 3 |
| 3 | Iugoslàvia | 2 | 0 | 0 | 2 |
| 4 | Txecoslovàquia | 1 | 4 | 4 | 9 |
| 5 | França | 1 | 4 | 1 | 6 |
| 6 | Estats Units | 1 | 0 | 0 | 1 |

## Referències

* ↑ «Olympedia – Artistic Gymnastics at the 1924 Summer Olympics». [Consulta: 15 setembre 2024].

## Enllaços externs

* (anglès) Gimnàstica - París 1924 Arxivat 2008-09-23 a Wayback Machine.
# Tossal de la Costa (la Torre de Cabdella)

El Tossal de la Costa és una muntanya de 2.604,4 m. alt. del terme municipal de la Torre de Cabdella, en el municipi primigeni d'aquest nom, pertanyent a la comarca del Pallars Jussà.
És a llevant del Tossal d'Astell, i al sud-oest del Tossal de la Collada Gran. Queda a ponent del poble d'Aiguabella.

## Referències

* ↑ GEC

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Riu de Filià

El Riu de Filià és un dels rius del terme de la Torre de Cabdella, dins de l'antic terme primigeni d'aquest municipi.
Neix al vessant nord-est de la Serra dels Tres Pessons, entre el Tossal Llarg, al nord-oest, i el Tossal de les Tres Muntanyes al sud-est, des d'on davalla cap al nord-est, pel Cap de la Ribera, i, a partir de l'Obaga de Filià, es va inclinant cap cop més gradualment cap a llevant.
A la zona alta de la vall del riu de Filià hi ha el projecte, ara per ara a mig desenvolupar i aturat per crisi de l'empresa promotora, de l'Estació d'esquí de Filià.
Durant el seu curs, rep molt barrancs de muntanya, com el barranc de Coma Tancada, i el de Coma Palomera, per l'esquerra, el de la Coma de l'Estany, per la dreta, el de la Coma de Fuses altre cop per l'esquerra, el de l'Orri, per la dreta. La meitat inferior del seu recorregut passa molt encaixat entre el Serrat d'Escobets, al sud, i el Fitero i els seus contraforts, al nord, i no rep cap afluent destacat.
Finalment, s'aboca en el riu de Riqüerna en el Pont de la Mola, al sud de Cabdella i al nord de la Central de Cabdella.

## Referències

* ↑ GEC

## Enllaços externs

* Cartogràfic de Catalunya
# Cingles del Valentí

Els Cingles del Valentí és una cinglera del municipi de Llimiana, del Pallars Jussà, a l'extrem sud-occidental del terme.
És la cinglera que tanca el Congost de Terradets pel costat de llevant. És una paret espectacular que conté, a la part septentrional, la Cova de Muricecs. L'extrem nord és el Serrat Ample, dessota del qual hi ha el túnel de Monares, i l'extrem sud, les Roques Blanques,

## Referències

* ↑ GEC
# Mare de Déu de Castellgermà

La Mare de Déu de Castellgermà és una capella del terme municipal de Sarroca de Bellera, al Pallars Jussà.
Està situada a l'antic poble de Castellgermà, abandonat de fa temps, aturonat al nord de Xerallo, a la dreta del riu de les Esglésies.

## Referències

* ↑ GEC

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Rafael Tous i Giner

Rafael Tous i Giner (Barcelona, 4 d'agost de 1940) és un empresari i col·leccionista d'art català
Col·leccionista d'art des de la dècada de 1970, s'interessà per l'art conceptual i els artistes catalans, com Francesc Abad o Fina Miralles. Posteriorment amplià la col·lecció cap a la videocreació, la fotografia (més de 20.000 obres d'artistes nacionals i estrangers), l'art africà, els còmics i els llibres, amb més de 250.000 volums en total.
El 1980 obrí la sala Metrònom, i el 1985, la Fundació Rafael Tous d'Art Contemporani.
El 2019 donà al Museu d'Art Contemporani de Barcelona (Macba) la seva col·lecció d'art conceptual, formada per un miler d'obres i considerada la més important de Catalunya en el seu gènere.
L'any 2021 fou guardonat amb la Creu de Sant Jordi «per les seves aportacions convençudes i estratègiques a favor de la cultura catalana». El desembre de 2023 va rebre la Medalla d’Or al Mèrit Cultural de l'Ajuntament de Barcelona, per «ser pioner en l’aposta per l’art conceptual i va anar configurant un fons personal de més de 1.100 obres» (donada al Macba).

## Referències

* ↑ «Rafael Tous i Giner». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 5 desembre 2023].
* 1 2 «Rafael Tous guanya la Medalla d'Or al Mèrit Cultural». La Ciutat, 05-12-2023. [Consulta: 5 desembre 2023].
* ↑ ARTEINFORMADO. «Metronom - Fundació Rafael Tous d' Art Contemporani. Organización con colección» (en castellà), 20140715. [Consulta: 23 abril 2022].
* ↑ «Exposició - En temps real. La Col·lecció Rafael Tous d'art conceptual | MACBA Museu d'Art Contemporani de Barcelona». [Consulta: 23 abril 2022].
* ↑ Press, Europa. «El Govern dona la Creu de Sant Jordi a Putellas, Pau Gasol, Francisco Ibáñez, Els Pets i Mariona Carulla», 30-11-2021. [Consulta: 24 abril 2022].
# Francesc Santacana i Campmany

Francesc Santacana i Campmany (Igualada, Anoia, 1810 — Martorell, Baix Llobregat, 1896) fou un hisendat, artista i arqueòleg precursor català.
Fill de Jaume Santacana, batlle i president de la junta de defensa durant l'ocupació de Martorell pels francesos el 1810, fou deixeble del pintor Claudi Lorenzale, però la seva obra fou escassa. El 1876 fundà el museu L'enrajolada, Casa museu Santacana arreplegant runa procedent de palauets, cases i convents enderrocats, aquest últims a causa de la desamortització del 1835. El seu net Francesc Santacana i Romeu continuà i amplià la seva obra museística.

## Referències

* 1 2 «L'enrajolada: Amb un got de vi». Ara, 27-03-2021.
* ↑ «Gran Enciclopèdia Catalana». Grup Enciclopèdia.
# Crema cremada

La crema cremada, crema casolana, crema de Sant Josep o crema catalana (o simplement crema) —en altres llengües crema catalana o crème catalane— són unes darreries típiques i tradicionals de la cuina catalana. És el dolç català més conegut, fet a base de llet, ous i sucre, que generalment es presenta amb una capa de sucre cremat a sobre.
Antigament era el dolç típic del dia de Sant Josep, el 19 de març, si bé avui se'n menja durant tot l'any, tant a casa com als restaurants i fondes de pertot. El gust i la popularitat de la crema han afavorit el naixement de més menges, com ara els gelats i licors de crema. També es fa servir com a farciment de coques o en batuts, torrons, etc.
Ja es troba en receptaris medievals, sent un dels llevants de taula més antics del país. També està ben documentada en la literatura catalana a partir del segle xiv.

## Referències

* ↑ 116 icones turístiques de Catalunya. Barcelona: Ara Llibres, s.c.c.l., 2011. ISBN B-46.2872010 [Consulta: 18 gener 2014]. Arxivat 4 de març 2016 a Wayback Machine.
* 1 2 3 «Crema cremada». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).

## Enllaços externs

* Recepta típica de crema cremada
* Una altra recepta a Gastroteca.cat
* «Crema catalana amb microones, de Pere Castells». Quèquicom, 06-12-2015.
Gastronomia dels territoris catalanoparlants :
Companatges i condiments :
# Serviço de Proteção ao Índio

El Serviço de Proteção aos Índios e Localização de Trabalhadores Nacionais (SPILTN), part constituent del Ministeri d'Agricultura, Indústria i Comerç (MAIC), fou un organisme públic del Brasil creat durant el govern del president Nilo Peçanha, el 1910, amb l’objectiu de prestar assistència a la població indígena del Brasil. El servei va ser organitzat pel mariscal Cândido Rondon, el seu primer director. El cos va ser abolit i substituït per la Fundação Nacional do Índio (Funai) el 1967.

## Història

El SPILTN es va crear el 1910. El seu objectiu principal era protegir els indígenes dels atacs de persones no indígenes, així com integrar-los a la societat nacional. Amb la seva fundació, la política indígena va passar a ser responsabilitat de l'Estat brasiler i no de les institucions religioses, com s'havia fet des del període colonial. El 1918, la Localização de Trabalhadores Nacionais es va constituir com a organisme diferenciat. Entre 1930 i 1934, l'SPI es va vincular al Ministeri de Treball. Entre 1934 i 1939, va passar a formar part del Ministeri de Guerra, a través de la Inspecció de Fronteres. El 1940 va tornar al Ministeri d'Agricultura i més tard es va traslladar al Ministeri de l'Interior.
L'organisme va organitzar diverses expedicions de reconeixement al territori nacional, recollint una gran quantitat d'informació i objectes dels indis brasilers. En aquestes expedicions, van destacar diversos noms, com el mariscal Rondon, Curt Nimuendajú i els germans Villas-Bôas. A principis dels anys seixanta, el cos va ser investigat per una comissió d’investigació parlamentària per acusacions de corrupció, genocidi i ineficiència. El 1967, tant l’SPI com el Conselho Nacional de Proteção aos Índios (l’òrgan encarregat de formular la política indígena brasilera) van ser substituïts per la Fundação Nacional do Índio.

## Referències

* 1 2 «Serviço de Proteção aos Índios (SPI)» (en portuguès brasiler). Povos Indígenas no Brasil. [Consulta: 13 desembre 2024].
Pobles indígenes del Brasil :
Pobles indígenes de la Regió Nord :
Pobles indígenes de la Regió Nord-est :
Pobles indígenes de la Regió Centre-Oest :
Pobles indígenes de les regions Sud i Sud-est :
Articles relacionats :