OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Anarchias

Anarchias és un gènere de peixos morena de la família Muraenidae.

## Taxonomia

* Anarchias allardicei D. S. Jordan i Starks, 1906
* Anarchias cantonensis (L. P. Schultz, 1943)
* Anarchias euryurus (E. H. M. Lea, 1913)
* Anarchias galapagensis (Seale, 1940)
* Anarchias leucurus (Snyder, 1904)
* Anarchias longicaudis (W. K. H. Peters, 1877)
* Anarchias maldiviensis (Klausewitz, 1864)
* Anarchias seychellensis J. L. B. Smith, 1962
* Anarchias similis (E. H. M. Lea, 1913)
# Orontes

El riu Orontes (àrab: نهر العاصي, nahr al-ʿĀṣī, també anomenat nahr al-Urunt o nahr al-Urund) és el principal riu de Síria, després de l'Eufrates.
Estrabó diu que el seu nom original era Tifon (Τυφών), i explica que el riu naixia a Celesíria i desapareixia sota terra, sorgia a Apamea, passava per Antioquia i Selèucia (coneguda de vegades per Selèucia de l'Orontes). També diu que va rebre el seu nom d'un tal Orontes, que hi havia construït un port.
El riu neix a les muntanyes del Líban, on modernament és anomenat Al-Asi (Nahr al-Asi, o 'el riu rebel'), prop de la vila de Labweh, una mica al nord de Baalbek, a la part oriental de la vall de la Bekaa. Corre paral·lel a la costa cap al nord en territori sirià i passa per Homs i Hamah i, més al nord, gira a l'oest i entra a territori de Turquia, passant per Hatay, fins a arribar a la mar, i desaigua a Suweidah (actualment Samandagi).
Els principals afluents al nord en són l'Afrin (Afreen, antic Oenobaras) i el Kara Su. El seu curs és d'uns 240 km. No és navegable i la seva importància deriva del fet de córrer de sud a nord formant una vall que antigament permetia les comunicacions fluides entre el nord i el sud de Síria.
Va ser l'escenari de la batalla de Cadeix (cap a l'any 1290/1275 aC) i la Batalla de Qarqar (entre assiris i els reis confederats dirigits per Damasc, el 853 aC).
El riu va marcar la frontera nord i est d'Amurru sota domini egipci (segles XV i XIV aC). Els croats el tenien com a frontera entre el principat d'Antioquia i l'emirat d'Alep.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Orontes». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 4 juny 2024].
* 1 2 Cohen, G. M. The Hellenistic Settlements in Syria, the Red Sea Basin, and North Africa. Berkeley, Calif.: University of California Press, 2016, p. 100-102. ISBN 9780520241480.
* ↑ (anglès) Lorna Oakes, Pyramids, Temples & Tombs of Ancient Egypt: An Illustrated Atlas of the Land of the Pharaohs, Hermes House: 2003. p.142
# Roca Rodona (Estamariu)

La Roca Rodona és una muntanya de 1.212 metres que es troba al municipi d'Estamariu, a la comarca de l'Alt Urgell.

## Referències

* ↑ la Roca Rodona al Mapa Topogràfic de Catalunya 1:5.000, Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
# Bernhard Adalbert Emil Koehne

Bernhard Adalbert Emil Koehne, (Sasterhausen, prop de Striegau, Alemanya (avui Strzegom (Polònia), 12 de febrer del 1848– Berlín, Alemanya, 12 d'octubre del 1918) fou un botànic i dendròleg alemany conegut per a la seva revisió de la taxonomia de les litràcies, sobre les quals va escriure un capítol al llibre Das Pflanzenreich (El regne de les plantes) d'Adolf Engler. Koehne va tenir la càtedra de botànica a la universitat de Berlín.

## Obres

* Deutsche Dendrologie, kurze Beschreibung der in Deutschland im Freien aushaltenden Nadel- und Laubholzgewächse, zur schnellen und sicheren Bestimmung der Gattungen, der Arten und einiger wichtigeren Abarten und Formen (Dendrologia alemanya: descripció breu dels arbres pinòpsids i caducifolis trobat en la natura, per a permetre una identificació ràpida de les espècies, famílies i unes varietats i formes importants) Ed. F. Enke, 1893, 602 pàgines
Contribucions majors a:
* Adolf Engler, Das Pflanzenreich
* Adolf Engler i Karl Prantl, Die natürlichen Pflanzenfamilien
* Karl Friedrich Philipp von Martius: Flora Brasiliensis.

## Enllaços externs

* «Koehne» llista de les plantes que va descriure o a la descripció de les quals va contribuir a Índex Internacional de Noms de Plantes (IPNI)

## Referències

* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)
* ↑ «Koehne, Bernhard Adalbert Emil» (en anglès). Index of Botanists. Harvard University Herbaria & Libraries. [Consulta: 13 febrer 2015].
# Puig de la Roureda (Espolla)

El Puig de la Roureda és una muntanya de 731 metres que es troba al municipi d'Espolla, a la comarca catalana de l'Alt Empordà.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Enenra

Enenra (煙々羅, en'enra), també conegut com a enraenra (煙羅煙羅), és un yōkai o monstre de la mitologia japonesa compost per fum i foscor. La primera referència d'aquest esperit és del llibre Konjaku Hyakki Shūi escrit per Toriyama Sekien a l'any 1781.

## Mitologia

L'enenra és un yōkai de fum o un esperit que habita en el fum i que pot adquirir diverses formes, apareixent en el fum que surt dels forns i els banys. Es pot mostrar en forma de cara humana.
Es considera que al ser un fantasma de fum només pot ser vist per aquelles persones pures de cor.
No hi ha cap altre exemple de yōkai de fum, i es considera que és un tipus d'esperit poc comú. No hi ha cap refèrencia específica en el folklore que en parli i pot ser que es tracti d'una creació de Toriyama.

## En la cultura popular

* En el videojoc Mortal Kombat 2011, es revela que el personatge Smoke, és un enenra.
* En l'anime Shaman King, el personatge Sharona utilitza un esperit anomenat Enra Enra que té poders similars al d'un enenra.
* A Pokémon, les criatures anomenades Gastly i Haunter es basen en l'enenra.
* En l'anime Yo-kai Watch 2 apareix un esperit anomenat Enenra, un yōkai clàssic de rang A, atribut del vent de la tribu Misteriosa.

## Referències

* ↑ Toriyama, Sekien «Còpia arxivada» (en japonès). Hyakki shūi 1. Maekawa Yahei,, 1805, pàg. 26. Arxivat de l'original el 2024-09-28. DOI: https://doi.org/10.5479/sil.892810.39088018214379 [Consulta: 12 novembre 2024].
* ↑ Takumi Kusano, Tamio Tobe. 『日本妖怪博物館』新紀元社 (en japonès), 1994, p. 120. ISBN 978-4-88317-240-5.
* ↑ Kenji Murakami i Taku Sasaki. JTB Publishing. 『ゲゲゲの鬼太郎 謎全史』水木しげる監修 (en japonès), 2022, p. 232. ISBN 978-4-533-04246-1.
* ↑ «Enra Enra» (en castellà). [Consulta: 12 novembre 2024].
* ↑ «Smogmella» (en anglès). [Consulta: 12 novembre 2024].
# Castell de Ne

El Castell Ne (根 城, Ne jō) és un castell japonès del tipus mota i pati del període Muromachi situat a l'actual ciutat de Hachinohe, a la prefectura d'Aomori, a la regió de Tōhoku, a l'extrem nord del Japó. Ha estat protegit pel govern central com a lloc històric nacional des del 1941. Va ser àmpliament reconstruït el 1994.

## Història

El castell Ne va ser construït el 1334, durant el primer període Nanboku-chō, per Nanbu Moroyuki, un retenedor de Kitabatake Akiie, el kokushi de la província de Mutsu i estava destinat a ser un centre per a l'administració del govern imperial a la zona. Nanbu Motoyuki estava sota la lleialtat a la cord del Sud; no obstant això, al mateix temps, una altra branca de la mateixa família Nanbu va governar les àrees properes de Sannohe i Morioka sota la lleialtat de la cort nord del rival. [2] Les dues branques del clan van fer la pau entre elles el 1393.
El 1590, al final del període Sengoku, Nanbu Nobunao dels Sannohe-Nanbu va donar suport a Toyotomi Hideyoshi al setge d'Odawara i se li va atorgar el domini formal dels set districtes del nord de la província de Mutsu, que ja estaven sota el control del clan Nanbu. Les fortificacions del castell Ne van ser destruïdes el 1592 per ordre de Toyotomi Hideyoshi, i la seu del clan es va traslladar al castell Sannohe, tot i que algunes funcions administratives locals van romandre al lloc.

## Actualment

El castell va ser reconstruït en gran part el 1994, amb un cert èmfasi a la ciutadella interior. Al lloc actual hi ha dues portes, una per al senyor i els hostes, i l'altra una de més senzilla per als servents i els treballadors. Hi ha moltes parts reconstruïdes del castell. Tècnicament, el Castell Ne es va construir abans de l'era principal del desenvolupament del castell japonès, de manera que, si bé encara hi ha portes, badies i torres de vigilància yagura, no hi ha cap torre principal. Hi ha poca pedra, i les parets són només palissades de fusta a l'exterior i simples parets de fusta de llistons al recinte central.

## Galeria

* Estables reconstruïts
* Fossat sec

## Referències

* ↑ «根城跡» (en japanese). Cultural Heritage Online. Agency for Cultural Affairs. [Consulta: 25 desembre 2016].
* 1 2 "Ne Castle" J Castle - «Archived copy». Arxivat de l'original el 2016-03-21. [Consulta: 20 maig 2016].
* ↑ «Japan Castle». Arxivat de l'original el 2021-08-03. [Consulta: 4 novembre 2020].

## Bibliografia

* Schmorleitz, Morton S. Castles in Japan. Tòquio: Charles E. Tuttle Co., 1974, p. 144–145. ISBN 0-8048-1102-4.
* Motoo, Hinago. Japanese Castles. Tòquio: Kodansha, 1986, p. 200 pages. ISBN 0-87011-766-1.
* Mitchelhill, Jennifer. Castles of the Samurai: Power and Beauty. Tòquio: Kodansha, 2004, p. 112 pages. ISBN 4-7700-2954-3.
* Turnbull, Stephen. Japanese Castles 1540-1640. Osprey Publishing, 2003, p. 64 pages. ISBN 1-84176-429-9.
# Enon

Enon és un grup de rock americà originari de Nova York, formats oficialment en 1999 por John Schmersal, Rick Lee i Stephen Calhoon.

## Membres

* John Schmersal (guitarra elèctrica, veus) (Brainiac)
* Matt Schulz (bateria)
* Toko Yasuda (baix elèctric, veus) (Blonde Redhead, The Van Pelt, The Lapse)

## Discografia
### Àlbums

* 1998 Long Play
* 1999 Believo!
* 2002 High Society
* 2003 Hocus Pocus
* 2004 Onhold
* 2005 Lost Marbles and Exploded Evidence (compilation album + DVD set)
* 2007 Grass Geysers...Carbon Clouds

### Singles

* 1998 "Fly South"
* 1999 "Motor Cross"
* 2001 "Listen (While You Talk)"
* 2001 "Marbles Explode"
* 2001 "The Nightmare Of Atomic Men"
* 2002 Enon [Self-Titled]
* 2002 "Drowning Appointment"
* 2003 "In This City"
* 2003 "Evidence"
* 2003 "Because Of You"
* 2003 "Starcastic"

## Vegeu també

* Blonde Redhead
* Brainiac
* Deerhoof
* Les Savy Fav
* The Lapse
* The Van Pelt

## Referències

* (anglès) Allmusic.com Bio Enon

## Enllaços externs

* (anglès) Enon Official Site
* 77 Boadrum Site Profile Arxivat 2007-10-18 a Wayback Machine. Viva Radio, Sep 2007. (Flash)
* SF Weekly review - Enon avec The Blacks en SF's Bottom of the Hill on 4/14/2008 Arxivat 2011-05-22 a Wayback Machine.
# Max Mathews

Max Vernon Mathews (Columbus, Nebraska, 13 de novembre de 1926 - 21 d'abril de 2011) fou un pioner estatunidenc al món de la música generada per ordinador.
Va estudiar enginyeria elèctrica al California Institute of Technology i al Massachusetts Institute of Technology, on va doctorar l'any 1954. Treballant en els Laboratoris Bell, va escriure el 1957, «MUSIC-N», el primer programa àmpliament utilitzat per a generar so. Newman Guttman va compondre a primera composició de disset segones «The Silver Scale», no realment obra mestra, però una prova del concepte. Per a la resta del segle, va continuar com a líder a la recerca d'àudio digital, síntesi, i interacció persona-ordinador pel que fa a la interpretació musical.
El 2008 va rebre el premi Qwartz d'Honneur per a la seva trajectòria.

## Referències

* 1 2 DuBois, R. Luke «The First Computer Musician» (en anglès). The New York Times, 09-06-2011 [Consulta: 14 novembre 2022].
* ↑ Boulanger, Richard. «The Father of Computer Music» (en anglès). csounds.com. [Consulta: 6 abril 2010].
* ↑ «Max V. Mathews». Database of Digital Art. Compart - Center of excellence digital art. [Consulta: 14 novembre 2022].

## Enllaços externs

* «Documents de i sobre Max Mathews». Center for Computer Research in Music and Acoustics.
# Punta del Sales

La Punta del Sales és una muntanya de 1.046 metres que es troba entre els municipis de Prades al Baix Camp i Vallclara a la Conca de Barberà.
Al cim podem trobar-hi un vèrtex geodèsic (referència 261128001).

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Saltoro Kangri

Saltoro Kangri, amb 7.742 msnm, és el cim més alt de les muntanyes Saltoro, una secció de la gran serralada del Karakoram. És la 31a muntanya més alta del món, però es troba en una zona molt remota del Karakoram, al damunt de la línia que divideix les posicions actuals de les tropes índies i pakistanesos a la glacera de Siachen. Les tropes índies controlen la regió de Siachen, mentre les pakistaneses controlen el territori a l'oest de les muntanyes Saltoro. Aquesta tensa situació militar que viu la zona fa que sigui poc visitada.
Consta d'un cim secundari, el Saltoro Kangri II (també anomenat K11), que s'eleva fins als 7.705 msnsm. Es troba a tan sols 880 metres al nord del cim principal i la seva prominència és de 225 metres.

## Ascensions

La muntanya va ser explorada per Fanny Bullock Workman i el seu marit William entre 1911 i 1912. Amb tot, el primer intent per coronar el cim no va ser fins al 1935 per una expedició britànica liderada per J. Waller, que va arribar fins als 7.450 metre aproximadament per la seva aresta sud-est.
Una expedició universitària britànica liderada per Eric Shipton s'aproximà a aquest cim a través del Bilafond La, des del Pakistan, i un permís d'escalada pakistanès. Van dur a terme un reconeixement del cim, però no intentaren escalar-lo. Aquesta expedició fou inadvertidament el primer moviment en el joc de l'oropolitica de Siachen, un neologisme gestat durant la dècada de 1980 per demostrar el control i la propietat política de la glacera de Siachen per part del Pakistan i l'Índia, i que donaria lloc al conflicte de Siachen de 1984.
La primera ascensió al Saltoro Kangri fou e 1962 per una expedició japoneso-pakistanesa liderada per T. Shidei. Seguint l'aresta sud-est A. Saito, Y. Takamura i R.A. Bashir van fer el cim el 24 de juliol.
L'Himalayan Index sols documenta una segona ascensió el 1981, però cap nou intent a partir d'aleshores.

## Referències

* ↑ «Saltoro Kangri, India/Pakistan». Peaklist.org. [Consulta: 21 novembre 2016].
* ↑ «Saltoro Kangri II, India/Pakistan». Peaklist.org. [Consulta: 21 novembre 2016].
* ↑ Isserman, Maurice; Weaver, Stewart; Molenaar, Dee. Fallen Giants: A History of Himalayan Mountaineering from the Age of Empire to the Age of Extremes. New Haven: Yale University Press, 2008. ISBN 978-0-300-11501-7.
* ↑ Himalayan Journal, Vols. 8 & 9
* ↑ Himalayan Journal Vol. 21
* ↑ Tsunahiko Shidei. «Asia, Pakistan, Saltoro Kangri». American Alpine Journal, 1963, vol. 13.
* ↑ Alpine Club Library - Himalayan Index

## Bibliografia

* Jill Neate, High Asia: An Illustrated History of the 7000 Metre Peaks, ISBN 0-89886-238-8
# Jordi Cubino

Jordi Cubino (Sabadell, 22 de novembre de 1966), també conegut com a David Lyme, és un cantant i compositor català.
És un dels pilars de l'anomenat So Sabadell, conegut així per la ciutat vallesana, una variant de l'italo disco produïda a Catalunya, que es va popularitzar a Europa als anys vuitanta.

## Discografia
### Àlbums

* "Like a Star" (1986)
* "Lady"(1988)

### Senzills

* "Bambina" (1985)
* "Let's Go to Sitges" (1985)
* "Playboy" (1986)
* "I Don't Wanna Lose You" (1986)
* "Bye Bye Mi Amor" (1987)
* "Never Say You Love Me" (1988)
* "Lady" (1988)
* "Perestroika" (1990)

## Enllaços externs

* Jordi Cubino
# Piragüisme als Jocs Olímpics d'estiu de 1956

Als Jocs Olímpics d'Estiu de 1956 celebrats a la ciutat de Melbourne (Austràlia) es disputaren nou proves de piragüisme, 8 en categoria masculina i 1 en categoria femenina. La competició se celebrà el dia 1 de desembre de 1956 al Llac Wendouree, prop de la població de Ballarat.

## Resum de medalles
### Categoria masculina

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| C-1 1000 metres Detalls | Leon Rotman | István Hernek | Guennadi Bukharin |
| C-1 10000 metres Detalls | Leon Rotman | János Parti | Guennadi Bukharin |
| C-2 1000 metres Detalls | RomaniaAlexe Dumitru Simion Ismailciuc | Unió SovièticaPàvel Kharin Gratsian Bótev | HongriaKároly Wieland Ferenc Mohácsi |
| C-2 10000 metres Detalls | Unió SovièticaPàvel Kharin Gratsian Bótev | FrançaGeorges Dransart Marcel Renaud | HongriaImre Farkas József Hunics |
| K-1 1000 metres Detalls | Gert Fredriksson | Ígor Píssarev | Lajos Kiss |
| K-1 10000 metres Detalls | Gert Fredriksson | Ferenc Hatlaczky | Michael Scheuer |
| K-2 1000 metres Detalls | AlemanyaMichael Scheuer Meinrad Miltenberger | Unió SovièticaMikhaïl Kaaleste Anatoli Demitkov | ÀustriaMax Raub Herbert Wiedermann |
| K-2 10000 metres Detalls | HongriaJános Uranyi László Fábian | AlemanyaFritz Briel Theo Kleine | AustràliaDennis Green Walter Brown |

### Categoria femenina

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| K-1 500 metres Detalls | Ielizaveta Deméntieva | Therese Zenz | Tove Soby |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Romania | 3 | 0 | 0 | 3 |
| 2 | Unió Soviètica | 2 | 3 | 2 | 7 |
| 3 | Suècia | 2 | 0 | 0 | 2 |
| 4 | Hongria | 1 | 3 | 3 | 7 |
| 5 | Alemanya | 1 | 2 | 1 | 4 |
| 6 | França | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 7 | Austràlia | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 7 | Àustria | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 7 | Dinamarca | 0 | 0 | 1 | 1 |

## Referències

* ↑ «Olympedia – Canoe Sprint at the 1956 Summer Olympics». [Consulta: 16 desembre 2024].
* ↑ «Olympedia – Canoe Marathon at the 1956 Summer Olympics». [Consulta: 16 desembre 2024].
# Lluita als Jocs Olímpics d'estiu de 1956

Als Jocs Olímpics d'Estiu de 1956 celebrats a la ciutat de Melbourne (Austràlia) es disputaren 16 proves de lluita, totes elles en categoria masculina. Es realitzaren vuit proves en lluita lliure i vuit proves més en lluita grecoromana entre els dies 28 de novembre i 6 de desembre de 1956.
Participaren 173 lluitadors de 30 comitès nacionals diferents.

## Resum de medalles
### Lluita grecoromana

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| – 52 kg | Nikolai Solovyov | Ignazio Fabra | Dursun Ali Egribas |
| – 57 kg | Konstantin Vyrupayev | Edvin Vesterby | Francisc Horvat |
| – 62 kg | Rauno Mäkinen | Imre Polyák | Roman Dzeneladze |
| – 67 kg | Kyösti Lehtonen | Riza Dogan | Gyula Tóth |
| – 73 kg | Mithat Bayrak | Vladimir Maneyev | Per Gunnar Berlin |
| – 79 kg | Givi Kartoziya | Dimitar Dobrev | Rune Jansson |
| – 87 kg | Valentín Nikolàiev | Petko Sirakov | Karl-Erik Nilsson |
| + 87 kg | Anatoli Parfenov | Wilfried Dietrich | Adelmo Bulgarelli |

### Lluita lliure

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| – 52 kg | Mirian Tsalkalamanidze | Mohammad Khojastehpour | Hüseyin Akbas |
| – 57 kg | Mustafa Dağıstanlı | Mohammad Yaghoubi | Mikhail Shakhov |
| – 62 kg | Shozo Sasahara | Joseph Mewis | Erkki Penttilä |
| – 67 kg | Imam-Ali Habibi | Shigeru Kasahara | Alimberg Bestayev |
| – 73 kg | Mitsuo Ikeda | Ibrahim Zengin | Vakhtang Balavadze |
| – 79 kg | Nikola Stanchev | Daniel Hodge | Georgi Skhirtladze |
| – 87 kg | Gholamreza Takhti | Boris Kulayev | Peter Blair |
| + 87 kg | Hamit Kaplan | Hussein Mehmedov | Taisto Kangasniemi |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Unió Soviètica | 6 | 2 | 5 | 13 |
| 2 | Turquia | 3 | 2 | 2 | 7 |
| 3 | Iran | 2 | 2 | 0 | 4 |
| 4 | Japó | 2 | 1 | 0 | 3 |
| 5 | Finlàndia | 2 | 0 | 2 | 4 |
| 6 | Bulgària | 1 | 3 | 0 | 4 |
| 7 | Suècia | 0 | 1 | 3 | 4 |
| 8 | Estats Units | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 8 | Hongria | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 8 | Itàlia | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 11 | Alemanya | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 11 | Bèlgica | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 13 | Romania | 0 | 0 | 1 | 1 |

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Fencing at the 1956 Summer Olympics». [Consulta: 16 desembre 2024].
# Serles

Serles, també coneguda com a Waldrastspitze, és una muntanya de 2.717 msnm dels Alps de l'Stubai, situada entre la vall de l'Stubai i la Wipptal al Tirol, Àustria. Per la seva estructura de tres etapes i la seva imponent vista d'Innsbruck també se l'anomena "altar major de Tirol" (en alemany: Hochaltar von Tirol). Un altre nom popular és el de "Rei Serles", a partir d'un conte popular. Segons la llegenda, el pic principal de Serles és un rei petrificat com a càstig, i els dos pics menors són els seus fills, també petrificats, o altres membres de la família segons la versió.
S'hi pot accedir des de Matrei am Brenner via Maria Waldrast o des de Fulpmes i Kampl via Wildeben.

## Referències

* ↑ «La llegenda de Serles a Tibs.at» (en alemany). Arxivat de l'original el 27 de setembre 2007. [Consulta: 5 gener 2008].
* ↑ «Riese Serles auf sagen.at» (en alemany).
# Serra de Crevillent

La Serra de Crevillent és una serralada dels sistemes bètics, amb orientació sud-oest a nord-est, situada al nord de la població del mateix nom, entre el sud de la Província d'Alacant i l'est de la Regió de Múrcia. Abraça els termes municipals de Crevillent, Albatera, La Murada (Oriola), Asp, el Fondó de les Neus, el Fondó dels Frares i Favanella (Abanilla) sent La Vella el seu cim més alt amb 835 metres, dins el terme de Crevillent.
Tot i ser una única serralada, quan s'endinsa en diferents termes al de Crevillent, se'l coneix pel mateix mot de la població; així, a més de Serra de Crevillent, també hi ha la Serra d'Albatera (amb Monte Alto com el cim més alt, de 682 metres), Serra de la Murada (sent l'Agudo el pic més alt amb 725 metres) i Serra de Favanella.
Està classificada com LIC (Lloc d'Importància Comunitària) i ZEPA (Zona d'Especial Protecció per a les Aus) endins la Xarxa Natura 2000.

## Particularitats

Presenta forts pendents, i està constituïda essencialment per calcàries blanques liàsiques i juràssiques.
Les altures principals són: El Picatxo (817 m), Sant Juri (794 m), Puntal de Matamoros (792 m); els vèrtexs geodèsics de tercer ordre de Muntanya Alta (682 m), i Caminant (585 m) i el de primer ordre de Crevillent (835 m) que popularment és conegut per La Vella.
La vegetació arbòria és escassa amb alguns pins en el vessant nord. Abunda l'espart, utilitzat antigament a Crevillent per a fer estores. Les parts baixes s'han abancalat on es conreaven garrofers, ametllers i alguns fruiters. En el segle xix fou el centre de les corregudes del bandoler Jaume el Barbut.

## Referències

* ↑ «serra de Crevillent». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 22 abril 2023].
* ↑ Penalva Soler, Adrián «Descobrint Crevillent: estrategia transmedia local». Máster Universitario en Comunicación Transmedia-Màster Universitari en Comunicació Transmèdia -Universitat Politècnica de València, 27-09-2022.
* ↑ «La Serra de Crevillent será protegida com a zona de especial protecció» (en espanyol europeu). cadenaser.com, 28-01-2021. [Consulta: 23 abril 2023].
* ↑ «Comunidad Valenciana (ZEPA)» (en castellà). miteco.gob.es. [Consulta: 23 abril 2023].
* ↑ Memòria Tècnica de la Norma de Gestión de las Zonas Especial de Conservacíón "Serres del Sud d'Alacant". agroambient.gva.es, 2021.
* ↑ Atles escolar del País Valencià. Universitat de València, 1997, p. 19. ISBN 978-84-370-2910-8.
* ↑ Carreres Rodríguez, Manuel «Quan encara no era indústria. La producció d'estores a Crevillent fins l'arribada de la mecanització». Crevillent, la etnografía de un pueblo., 2015, pàg. 43-59. ISSN: 2444-801X.
* ↑ Navarro, Vicent-Josep Pérez i «"Juano el Poderós" i "Jaume de la Serra". Tradició oral contra lletra impresa en dos personatges del folklore de Crevillent». Actes de l'Onzè Col·loqui Internacional de Llengua i Literatura Catalanes: Palma (Mallorca), 8-12 de setembre de 1997. Abadia de Montserrat, 2000, pàg. 253–277.

## Vegeu també

* Llista de muntanyes del País Valencià

## Enllaços externs

* La Serra de Crevillent al Google Maps