OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Cristòfol de Pallars

Sant Cristòfol de Pallars, també coneguda com a Sant Cristòfol de les Tempestes, és una ermita romànica del municipi de Santa Eulàlia de Ronçana (Vallès Oriental). Està situada en una terrassa de l'actual urbanització Sant Cristòfol. A l'esquerra de la riera de Tenes, enlairada i ocupant l'extrem est del terme hi hagué l'antiga parròquia de Sant Cristòfol de Pallars, documentada des del 1194. A causa del despoblament del segle xiv, s'uní a Santa Justa i Santa Rufina, al terme de Lliçà d'Amunt. És un edifici que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Planta de nau única, arrebossada a l'interior, coberta amb teulada a dues vessants. Absis semicircular, amb volta de mitja taronja i un altar de pedra. Té dues finestres esqueixades d'arc de mig punt, una al centre de l'absis i una al mur lateral. La façana té una porta dovellada d'arc de mig punt i a la part alta presenta un petit ull de bou. El capcer és triangular i sobrepassa una mica la teulada. El mateix passa a la capçalera. El parament és de carreus ben arrenglerats. Els angles estan emmarcats per grans carreus.

## Història

La primera referència documental és de l'any 1194, on es parla de construir un nou altar i que ha fet l'obra Arnau de Vilar. Tot i que desconeixem l'acta de fundació de la capella, en el testament del rector Pere Serrallonga, de l'any 1357, actualment desaparegut, es feia constar l'acta de fundació. Era sufragània de Sant Julià de Lliçà d'Amunt fins a l'any 1453, que passà a ser-ho de Santa Eulàlia. En un terratrèmol de 1457 va quedar quasi enderrocada, el 8 de juny es decretà la seva reconstrucció. En la visita pastoral del 3 de juny de 1756 s'esmenta la necessitat d'arreglar la teulada. El 1966 es va restaurar.

## Galeria

* Fotografia frontal
* Fotografia exterior de l'absis

## Referències

* 1 2 «Sant Cristòfol de Pallars». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].

## Bibliografia

* Gran Geografia Comarcal de Catalunya, volum VI, pags. 288-89 Enciclopèdia Catalana S. A. ISBN 84-85194-21-7
# Creu de Vilapou

La Creu de Vilapou, també anomenada Creu del Calvari, de les Tres Creus o de la Punyalada, és una creu de terme d'Olesa de Montserrat (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

De l'antiga creu de Vilapou es conserven diverses restes: d'una banda el sòcol i part del fust, ubicats a l'antic escorxador municipal, i de l'altra, el capitell fragmentat i bona part del fust, a L'Arxiu Històric Municipal. Per aquestes restes conservades i per imatges antigues conservades a l'arxiu, la creu estava composta per una graonada, el sòcol de planta circular, el fust octogonal, llis d'una sola peça, el capitell-magolla esculpit i una creu de ferro. El capitell és la part millor conservada. Es tracta d'un volum prismàtic amb motllura superior i inferior, amb vuit cares decorades amb elements esculpits. En elles s'alternen cares amb figuretes, probablement religioses, amb altres plenes d'ornamentació vegetal: poms florals de repertori clàssic.

## Història

Hi ha referències documentals que indiquen que la creu estava situada a l'encreuament de dos camins: el Reial a Barcelona i el d'accés principal a l'horta de Vilapou. Aquesta creu coneguda també amb els noms de creu del Calvari, les Tres Creus i en el segle XX també com Creu de la Punyalada, va ser enderrocada en el transcurs de la dècada dels anys 70 perquè provocava problemes d'humitats a la casa propera, dipositant-se les seves restes a l'antic escorxador municipal i a l'arxiu històric municipal. Les referències més antigues que d'ella es tenen datan del segle xviii i la relacionen amb l'última estació del Via Crucis, la XXa que correspon a la mort de Crist en el Calvari, és per aixòque aquesta creu és coneguda també amb aquest nom. El nom de Creu de les Tres Creus té relació amb la prescripció eclesiàstica que manava que cada estació del Via Crucis fos indicat amb una creu, i el darrer, amb tres.

## Referències

* 1 2 «Creu de Vilapou». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Agadão

Agadão va ser una freguesía portuguesa del municipi d'Águeda, amb 35,34 km² de superfície i 496 habitants (2001). Densitat: 14 hab/km². En el marc de la reforma administrativa nacional de 2013, va ser fusionada amb les freguesies de Belazaima do Chão i Castanheira do Vouga per donar lloc a una nova, Belazaima do Chão, Castanheira do Vouga i Agadão.

## Història

Agadão es va crear quan la parròquia religiosa es va separar de Castanheira do Vouga, per establir una nova comunitat de fe. Durant la primera construcció de l'església principal, al voltant del 1220, les mansions de Vila Mendo de Cima i Vila Mendo de Baixo dins Agadão, van ser auditats pel rei Afonso II, com a part de les seves revisions en els drets de propietat.
Les terres de la parròquia van pertànyer posteriorment als Comtes de Feira, fins que l'últim Comte Fernando Forjaz Pereira Pimentel de Menezes i Silva va morir en l'any 1700 sense hereu, i aquestes terres van ser cedides a la Casa do Infantado (que incloïa diverses possessions senyorials confiscades als espanyols després de la Guerra de Restauració portuguesa).
L'església parroquial va ser construïda al segle xviii a la localitat de Lomba, al cim d'un turó. Però la regió també inclou moltes capelles menors escampades pels pobles i llogarets, algunes en diversos estats en decadència o degradació, com: Capella de Jesús Menino (Caselho), Capella de Són Bartolomeu (Alcafaz), Capella de Senhora da Paz (Sobreira), Capella de Santa Bàrbara (Felgueira), Capella de São Tomé (Guístola) i Capella de São João (Catraia).

## Enllaços externs

* «Agadão: Lutar contra os "abutres" políticos que querem usar o nosso bom nome» (en portuguese). Águeda, Portugal: Redacção Soberania, 31-10-2008. Arxivat de l'original el 2011-01-23. [Consulta: 6 març 2021].
* Viquipèdia en anglès
# Ángel Darío Colla Toledo

Ángel Darío Colla Toledo o Anacoreto (Buenos Aires, 8 de setembre de 1973) és un ciclista argentí que competí tant en carretera com en la pista. Del seu palmarès destaquen dues medalles als Campionats dels món en scratch i un campionat nacional en ruta. Va participar en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1992 i 1996.

## Palmarès en ruta

* 1998
** Vencedor d'una etapa a la Volta a l'Uruguai
* 2000
** Vencedor d'una etapa a la Doble San Francisco-Miramar
* 2001
** Vencedor de 2 etapes a la Volta a Xile
* 2002
** 1r a la Doble Bragado i vencedor d'una etapa
** Vencedor de 2 eta pes a la Volta a Xile
* 2003
** Vencedor d'una etapa a la Volta a San Juan
** Vencedor de 3 etapes a la Doble Bragado
* 2004
** Campionat de l'Argentina en ruta
** Vencedor de 2 etapes a la Doble Bragado
** Vencedor d'una etapa a la Volta a l'Uruguai
* 2005
** 1r a la Doble San Francisco-Miramar i vencedor de 2 etapes
* 2006
** Vencedor de 3 etapes al Giro del Sol San Juan
** Vencedor de 3 etapes a la Doble Bragado
** Vencedor d'una etapa a la Doble San Francisco-Miramar
* 2007
** 1r a la Doble Bragado i vencedor de 3 etapes
** Vencedor d'una etapa al Tour de San Luis
** Vencedor d'una etapa a la Volta a San Juan
* 2008
** 1r a la Revancha de la Doble
** Vencedor de 2 etapes a la Doble Bragado
** Vencedor de 2 etapes a la Volta a San Juan
* 2010
** Vencedor de 3 etapes a la Doble Bragado
* 2011
** Vencedor de 4 etapes a la Doble Bragado
** Vencedor de 4 etapes a la Volta a Mendoza

## Palmarès en pista

* 1992
** Campionat de l'Argentina en Quilòmetre contrarellotge
* 1994
** 1r als Campionats Panamericans en Persecució per equips (amb Walter Pérez, Edgardo Simón i Sergio Giovachini)
* 1995
** Campionat de l'Argentina en Quilòmetre contrarellotge
* 1999
** Campionat de l'Argentina en Quilòmetre contrarellotge
* 2000
** Campionat de l'Argentina en Quilòmetre contrarellotge
* 2003
** Campionat de l'Argentina en Scratch
* 2004
** 1r als Campionats Panamericans en Scratch
** Campionat de l'Argentina en Madison
* 2005
** 1r als Campionats Panamericans en Scratch
* 2007
** Campionat de l'Argentina en Scratch
* 2008
** 1r als Campionats Panamericans en Scratch

### Resultats a la Copa del Món en pista

* 2005-2006
** 1r a Los Angeles, en Madison
* 2009-2010
** 1r a Cali, en Scratch

## Referències

* ↑ «Angel Dario COLLA TOLEDO» (en anglès). Museo del Ciclismo. [Consulta: 28 desembre 2024].
* ↑ «Angel Dario COLLA» (en castellà). Olympics. [Consulta: 28 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
# Roca Roja (Os de Balaguer)

La Roca Roja és una muntanya de 537 metres que es troba al municipi d'Os de Balaguer, a la comarca catalana de la Noguera.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Aventure malgache

Aventure malgache és un curtmetratge de propaganda britànic dirigit per Alfred Hitchcock, estrenat el 1944.

## Argument

A Londres, tres actors es preparen per pujar a l'escena. Un dels tres ha d'interpretar un oficial alemany, però no tria bé els matisos d'aquest personatge. Llavors, el seu col·lega Clarusse li conta la seva història, per tal que es pugui inspirar en un personatge real. Abans de ser actor, exercia la professió d'advocat a Madagascar i un dels assumptes que va defensar el va portar a acusar de corrupció Michel, director de la Seguretat general de l'illa. Mentrestant, és proclamat l'armistici pel mariscal Pétain. Per als antics combatents residents a l'illa, sotmetre's és fora de qüestió. En principi, l'autoritat militar s'inclina del seu costat, però la intervenció legalista de Michel el porta sota l'autoritat de Vichy. Clarusse organitza la resistència i, en particular, les sortides clandestines de l'illa que el governador ha tallat. Denunciat, és enviat a la presó, després exiliat al Sàhara. Per sort, el vaixell que el condueix lluny de Madagascar és interceptat per un vaixell britànic. El maig de 1942, els britànics desembarquen a Diego-Suarez i alliberen Madagascar. Malgrat les seves temptatives d'adhesió al nou poder, Michel és empresonat.

## Anàlisi

Aventure malgache és un curtmetratge de propaganda rodat en francès pel British Ministry of Information.

## Repartiment

* The Moliere Players (tropa d'actors francesos refugiats a Anglaterra)

## Enllaços externs

* Esborrany d'anàlisi
* «Hitchcock’s Aventure Malgache (or the True Story of DZ 91) | Senses of Cinema».
# Santa Magdalena de Puigbarral

Santa Magdalena de Puigbarral és una ermita romànica del municipi de Terrassa, protegida com a bé cultural d'interès local. És situada al nord-est de Terrassa i al sud de Matadepera, entre la riera de les Arenes a l'oest i el barri de la Font de l'Espardenyera a l'est, en terrenys del Parc Agroforestal de Terrassa. S'hi accedeix pel camí dels Monjos, un trencall de la carretera de Matadepera que surt a mà dreta tot just travessat el pont de la riera de les Arenes, abans d'entrar al poble. Depèn de la parròquia de Sant Llorenç, al barri d'Ègara.

## Descripció

Es tracta d'una capella romànica d'una nau amb absis, arc triomfal de mig punt i dos arcs torals apuntats. El sostre presenta embigat de fusta i teula àrab. Damunt l'arc triomfal hi ha l'espadanya, d'una sola obertura i de confecció posterior. Presenta contraforts al mur de migdia, bastits en èpoques posteriors i conservats en la restauració de la capella.
Apareixen fragments d'opus spicatum a la façana i a l'absis.

## Història

La construcció es va iniciar probablement al segle x, però no és documentada fins a final del segle xiii, quan vivien a l'indret una comunitat de monges agustinianes que depenien del monestir de Santa Maria de Terrassa.
L'edifici, que al començament del segle XX estava en ruïnes, va ser restaurat per l'arquitecte Josep Pratmarsó l'any 1956.

## Referències

* 1 2 3 4 «Santa Magdalena de Puigbarral». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 abril 2013].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Viaducte del Boixadell

El Viaducte del Boixadell és una obra d'Olesa de Montserrat (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. De pedra i maó, va ser construït per l'enginyer de camins Andreu de Puigdollers entre els anys 1856 i 1859, per unir Terrassa i Manresa mitjançant el ferrocarril. El pont havia de salvar els desnivells geogràfics de la zona, que feien molt difícil la construcció de les vies de tren.
També és conegut col·loquialment com el Pont Gran, el Pont del Nord o el Pont de Can Marcetó.

## Descripció

El pont, situat damunt del torrent de Sant Jaume, a la confluència dels municipis de Vacarisses, Viladecavalls i Olesa de Montserrat, té 291'80 metres de longitud i 43'26 metres d'alçada. És format per 18 arcades de mig punt que tenen uns 12 metres de llum. A la part baixa el pont té sòcols de pedra, regular als angles i amb aparell de paredat a l'interior, mentre que a la part superior s'hi va fer servir el maó vist.
Situat a la línia Barcelona-Manresa-Lleida-Almacelles, sobre el torrent de Sant Jaume, a la confluència dels municipis de Vacarisses, Viladecavalls i Olesa de Montserrat, el viaducte es coneix popularment com el pont del Nord; actualment continua formant part de la línia fèrria de la Renfe, que connecta Barcelona i Manresa. És proper a l'estació del Nord, actualment en desús, a quatre quilòmetres d'Olesa de Montserrat.

## Referències

* 1 2 3 «Viaducte del Boixadell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
* ↑ Guillamón Casanovas, Miquel; Soler Gironès, Joan. L'aigua: patrimoni d'Olesade Montserrat. itineraris poètics. Volum I. primera edició. Olesa de Montserrat: Comunitat Minera Olesana.
* ↑ Mapa de Patrimoni de la Generalitat de Catalunya

## Bibliografia

* Hernández Cardonam Àngel M. Les plantes i el paisatge vegetal d'Olesa de Montserrat. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1997
* Martínez Nogareda, Elisabet. Olesa de Montserrat: recull gràfic 1875-1965. Efadòs, 2000.
# Partit Demòcrata de Corea

El Partit Demòcrata de Corea (en coreà: 민주한국당; RR: Minjuhangukdang, PDC) va ser un partit liberal de Corea del Sud.

## Història

El PDC va sorgir el 17 de gener de 1981 després de la prohibició del Nou Partit Demòcrata per part del recent règim dictatorial de Chun Doo-hwan. Així, el PDC va ser àmpliament percebut com a l'oposició controlada del règim, per preservar una imatge pretesament democràtica. Les faccions progressistes de l'antic NPD, com l'ex-president del partit Kim Young-sam o Kim Dae-jung no van reconèixer el partit successor, fundant al 1984 el Nou Partit Demòcrata de Corea.
Tanmateix, el PDC va aconseguir la segona posició a les eleccions legislatives de 1981, amb 81 diputats a l'Assemblea Nacional, exercint de partit d'oposició. Amb l'aparició del NPDC i desgastats pel seu paper moderat davant la dictadura, a les eleccions de 1985 va reduir-se el seu suport a només 35 diputats, passant a tercera força parlamentària.
Amb l'obertura del règim per part de Roh Tae-woo i la creació de nous partits, el PDC va perdre tota la seva representació a les eleccions de 1988, dissolent-se en conseqüència només tres dies més tard.

## Resultats electorals
### Eleccions Legislatives

| Any | Líder | Vots | % | Escons | Escons | Escons | Escons | Pos. | Govern |
| Any | Líder | Vots | % | Circum. | Llista | Total | +/– | Pos. | Govern |
| 1981 | Yu Chi-song | 3,495,829 | 21.57 | 57 / 184 | 24 / 92 | 81 / 276 | Nou | 2n | Oposició |
| 1985 | Yu Chi-song | 3,930,966 | 19.68 | 26 / 184 | 9 / 92 | 35 / 276 | 46 | 3r | Oposició |
| 1988 | Yu Chi-song | 32,799 | 0.17 | 0 / 224 | 0 / 75 | 0 / 299 | 35 | 9è | Extraparlamentari |

## Referències

* ↑ Haruhiro, Fukui. Political Partys of Asia and the Pacific. Greenwood Press, 1985, p. 666.
* ↑ Gan, Nectar. «The troubled history of martial law, coups and toppled presidents many hoped South Korea had left behind» (en anglès), 04-12-2024. [Consulta: 27 desembre 2024].
* ↑ Ye-chan, Kim. 날치기 국회사, 2016.
* ↑ «大韓民國選擧史».
# Agalla

Agalla, nom donat pels nord-americans al cabdill sioux Pizi (1840-Oak Creek, Dakota del Sud, 1894). Cabdill dels hunkpapa, participà en la batalla de Little Big Horn (1876). Després se n'anà al Canadà amb Bou Assegut, però el 1881 va tornar i es rendí a Montana al general Ilges. Fou enviat a la reserva de Standing Rock, on es dedicà a l'agricultura i donà suport a l'educació dels nens a les reserves.

## Enllaços externs

* (anglès) Bibliografia Arxivat 2006-05-10 a Wayback Machine.
# Peralonso Niño

Peralonso Niño o Pero Alonso Niño (1468? - 1502), navegant i descobridor espanyol. Conegut com El Negre, va ser segons la història oficial membre d'una important família marinera de Moguer, la dels germans Niño, va col·laborar amb Cristòfor Colom en la descoberta d'Amèrica. Va ser el pilot de la caravel·la La Niña.
Bartolomé de las Casas relata la gesta de Peralonso:
| « | Uno de los primeros que a par cuasi de Hojeda vinieron a descubrir, fueron un Peralonso Niño y un Cristóbal Guerra, vecinos, el Guerra, de Sevilla, y el Peralonso creo que era del Condado. Este Peralonso Niño vino cierto con el Almirante al descubrimiento de Paria, y debióse de tornar a Castilla en los cinco navíos, y esto está probado con testigos contestes, y yo he visto sus dichos en el susodicho proceso, y uno que dijo que no había ido en aquel viaje a Peralonso Niño con el Almirante, yo sé que contra el Almirante, por derecho del juicio, podía ser repelido, así que Peralonso Niño habida licencia del rey o del obispo para descubrir, con instrucción y mandado que no surgiese con su navío ni saltase en tierra con 50 leguas de la tierra que había descubierto el Almirante. Como no tuviese tantos dineros como habría menester o quizá ningunos, tractó con Luis Guerra, vecino de Sevilla, que tenía hacienda, que le armase un navío; el Luis Guerra se ofreció a hacello y, entre otras condiciones, fue un tanto que su hermano Cristóbal Guerra fuese por capitán de él. Partió, pues, Peralonso Niño por piloto y Cristóbal Guerra por capitán. | » |
| — Bartolomé de las Casas |||

## Referències

* ↑ http://famousamericans.net/pedroalonsonino/ NINO, Pedro Alonso, called THE NEGRE, born in Moguer, Spain, in 1468; died about 1505. (en anglès)
* ↑ «Atlas de los exploradores españoles», 2009. [Consulta: 30 novembre 2018].
# Murray Rose

Murray Rose (Birmingham i Nairn, 6 de gener de 1939 - Sydney, 15 d'abril de 2012) fou un nedador australià, guanyador de sis medalles olímpiques.

## Carrera esportiva

Va participar, als 17 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1956 realitzats a Melbourne (Austràlia), esdevenint un dels grans triomfadors dels Jocs en aconseguir guanyar tres medalles d'or en les tres proves disputades: 400 metres lliures i relleus 4x200 metres lliures (amb rècord del món inclòs en ambdues proves) així com en els 1500 metres lliures. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1960 realitzats a Roma (Itàlia) aconseguí revalidar el seu títol olímpic de 400 metres lliures i posteriorment guanyà la medalla de plata en els 1500 metres lliures i la medalla de bronze en els relleus 4x200 metres lliures.
Aconseguí guanyar quatre medalles d'or en els Jocs de l'Imperi Britànic i de la Comunitat l'any 1962. L'any 1968 participà en la pel·lícula Estació polar Zebra, dirigida per John Sturges.
El 1965 va ser inclòs a l'International Swimming Hall of Fame i el 1985 al Sport Australia Hall of Fame.
En els Jocs Olímpics d'Estiu de 2000 realitzats a Sydney (Austràlia) fou un dels vuit esportistes encarregats d'entrar la Bandera Olímpica dins de l'estadi olímpic durant la cerimònia d'obertura dels Jocs.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Murray Rose». [Consulta: 28 desembre 2024].
* 1 2 3 «Murray Rose | Sport Australia Hall of Fame» (en anglès americà). [Consulta: 28 desembre 2024].
* 1 2 «Murray Rose» (en anglès americà). [Consulta: 28 desembre 2024].
# Colom de São Tomé

El colom de São Tomé (Columba thomensis) és una espècie d'ocell de la família dels colúmbids (Columbidae) que habita boscos de l'illa de São Tomé. Fou descrit per José Vicente Barbosa du Bocage en 1888.

## Descripció

L'espècie té 37 x 40 centímetres de llarg.

## Distribució

Les espècies del colom es troben a les àrees com Chamico al nord-oest, Lagoa Amelia, Zampalma, Nova Ceilão i Bombaim, en les zones centrals prop de Formoso Pequeno cap al sud fins a la vall de Rio Lo Grande i Xufexufe i les valls Ana Chaves.

## Conservació i estatus

La supervivència continuada del colom de São Tomé depèn de detenir la destrucció de l'hàbitat a la resta de les selves de les terres baixes de São Tomé, així com la supervivència d'altres tres ocells: ibis nan, oriol de São Tomé i xot de São Tomé.

## Referències

* ↑ «Data gile at BirdLife». Arxivat de l'original el 2009-01-03. [Consulta: 26 novembre 2017].
* ↑ Kirby, Alex. "Many threatened birds 'need help'", BBC News (March 8, 2004).

## Bibliografia

* Bocage, 1888 : Oiseaux nouveaux de l'île St. Thomé. Jornal de Sciencias Mathematicas, Physicas e Naturaes, Academia Real das Sciencias de Lisboa, vol. XII, n. 48, p. 229-232.
* del Hoyo J., Elliott A. & Sargatal J. (1997) Handbook of the Birds of the World, Volume 4, Sandgrouse to Cuckoos. BirdLife International, Lynx Edicions, Barcelona, p. 679
* Prin J. & G. (1997) Encyclopédie des Colombidés. Prin, Ingré, p. 55

## Enllaços externs

* BirdLife Species Factsheet. Arxivat 2009-01-03 a Wayback Machine.
# Mercat del Centre

El Mercat del Centre és un edifici del barri homònim de l'Hospitalet de Llobregat, catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Història

L'abril del 1883, els propietaris d'una part dels terrenys del camp del rector: Jacint Piguille i Boafols, Modest Bou i Madorell, Josep Oliveras i Pedrosa, i Agustí Colomer i Valies, van decidir urbanitzar la zona entre els carrers de Perutxo (actualment Roselles), Sant Roc, Riereta i Major. El 1897, una vegada urbanitzats els carrers, es decidí construir el mercat com un espai lliure amb arbres i una font central, amb el contractista Alfons Piera i Pena, i el mestre d'obres Marià Tomàs. El cost total de les obres fou de 34.027,06 pessetes.
El 1925 va ser reformat per l'arquitecte municipal Ramon Puig i Gairalt, que hi afegí una coberta i pavimentant la plaça. A banda, també s'hi van fer les parades, algunes de les quals no van sortir a subhasta i van anar a compte de l'Ajuntament.

## Descripció

És una construcció senzilla de planta rectangular i amb entrada per les quatre bandes, totes elles centralitzades. A la intersecció dels dos eixos es forma un espai hexagonal amb pilars i cobert de cúpula de dimensions més reduïdes. És un edifici de nau central coberta amb teulada a dues vessants, sostinguda per una encavallada de fusta que descansa sobre 24 pilars.
A banda i banda de la nau central s'han disposat dos cossos d'edifici més baixos a manera de naus laterals. Els elements constructius són molt senzills i els pilars presenten elements clàssics.

## Vegeu també

* Mercat de Collblanc

## Referències

* 1 2 3 «Mercat del Centre». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 Giménez i Lax, 1992.
* ↑ «Mercat del Centre». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.

## Bibliografia

* Giménez i Lax, Pilar. Descobrir l'Hospitalet: patrimoni contemporani. Barcelona: Mancomunitat de Municipis de l'Àrea Metropolitana de Barcelona, 1992, p. 126. ISBN 84-7609-566-X. </ref>

## Enllaços externs

* «Mercat del Centre». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.