OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Vulnerabilitat (informàtica)

En seguretat informàtica, una vulnerabilitat fa referència a una feblesa d'un sistema que permet a un atacant violar la integritat, la privadesa, el control d'accés, la disponibilitat, la consistència o el mecanisme d'auditoria del sistema, o les dades i programes que hostatja. Les vulnerabilitats poden ser el resultat d'errors en els programes (en anglès bugs) o en el disseny del sistema. Una vulnerabilitat pot ser teòrica o pot tenir un mecanisme d'explotació (en anglès exploit) conegut. Les vulnerabilitats són d'especial interès quan el programa que les conté opera amb privilegis especials, realitza autentificacions o permet un accés fàcil a les dades d'usuari o altres recursos (com ara servidors o bases de dades).

## Causes

Les vulnerabilitats sovint són resultat d'una programació descuidada, tot i que poden tenir altres causes. Algunes vulnerabilitats venen d'un control inadequat de les entrades dels usuaris que pot permetre l'execució de comandes o sentències SQL (atac per injecció SQL). Altres vulnerabilitats poden venir de no comprovar la mida dels buffers, podent causar el desbordament d'aquests i podent-se arribar a aconseguir que l'ordinador executi el codi de l'atacant.

## Difusió de vulnerabilitats

El mètode per donar a conèixer les vulnerabilitats és un tema freqüent a la comunitat de seguretat informàtica. Alguns prefereixen la publicació immediata de la informació sobre vulnerabilitats un cop descobertes. Altres prefereixen la publicació només pels usuaris amb major risc (normalment els desenvolupadors del programa o sistema) i només publicar els detalls de la vulnerabilitat després d'un temps. Aquest temps permet als usuaris notificats arreglar el problema desenvolupant un pedaç, però també pot augmentar el risc dels usuaris no informats.

## Vegeu també

* Clickjacking
# Aaron (fill d'Ivan Ladislau)

Aaron (búlgar: Аарон; grec medieval: Ἀαρών; Aaron) fou el tercer fill de l'últim tsar del Primer Imperi Búlgar, Ivan Ladislau (r. 1015–1018). Després de la reconquesta de Bulgària per l'Imperi Romà d'Orient, entrà en servei amb els romans juntament amb els seus germans i ocupà una sèrie d'alts comandaments militars a les províncies orientals de l'Imperi Romà d'Orient durant les dècades del 1040 i 1050, ascendint des del rang de patrici fins al de protopròedre. En aquesta capacitat, participà en les primeres batalles contra els invasors turcs seljúcides, així com en l'intent fallit de sufocar la revolta del seu cunyat, Isaac I Comnè, el 1057.

## Referències

* ↑ Kajdan, "Aaronios" (A. Kajdan), p. 1 i 2.

## Bibliografia

* Kajdan, A. The Oxford Dictionary of Byzantium (en anglès). Oxford University Press, 1991. ISBN 0-19-504652-8.
# Casa da Guiné

Casa da Guiné fou la designació donada, en el context dels descobriments portuguesos, als magatzems reials portuguesos de la segona meitat del segle xv.

## Història

Localitzada originalment a Lagos, després de la mort de l'infante Enric el Navegant (1460), fou transferida per Alfons V de Portugal a la ciutat de Lisboa en 1463.
Era en els seus magatzems on els operaris reials (supervisors, ferrers, escrivans, etc.) descarregaven, inscrivien i controlaven els productes ultramarins que eren monopoli de la Corona, cobrant els respectius impostos. Només després d'aquestes operacions els productes podien ser transportats per a la factoria d'Anvers, a Flandes, d'on eren col·locats als mercats europeus.
Aquests magatzems van tenir diverses denominacions, segons el lloc d'origen dels productes: originalment "Casa da Guiné", posteriorment "Casa da Guiné e Mina" (1482-1483), "Casa da Índia e da Guiné" (1499). A partir de 1503, va passar a ser utilitzada la denominació de Casa da Índia per a referir-se'n.

## Vegeu també

* Llista de companyies monopolistes portugueses
* Casa da Índia
* Imperi Portuguès

## Enllaços externs

* Companhia da Guiné a FOTW
# Banc de treball

Un banc de treball és una taula condicionada per fer-hi un treball específic. Els bancs de treball solen ser en tallers i en empreses de fabricació, elaboració, muntatge o manipulació de productes.

## Composició d'un banc de treball

* Potes o calaixeres: són la base que suporta i dona rigidesa a tot el conjunt. Han de ser prou resistents per carregar amb el pes de la resta dels elements que componen el banc, la càrrega addicional dels objectes que s'hi dipositin i les forces aplicades en treballar sobre el banc. Les potes solen ser metàl·liques i disposen de rodes en el cas dels bancs de treball mòbils. També es poden posar calaixeres en lloc de potes aprofitant així l'espai sota el taulell per emmagatzemar eines, components i altres estris
* Taulell: és la part del banc sobre el qual es fa el treball. Ha de ser una superfície plana, prou àmplia i lliure d'obstacles. L'alçada a la qual ha de situar el sobre es determina en funció de si el treball es realitza assegut o dret. Els taulells dels bancs de treball poden ser metàl·liques o de fusta. Els taulells de fusta poden portar diferents recobriments per millorar el seu acabat o per protegir-les de cops o productes químics agressius com àcid sobre olis. En bancs de treball especialment dissenyats per a realitzar treballs d'electrònica, es recobreix un taulell de cuina amb un laminatge conductiu per protegir el material elèctric de càrregues electroestàtiques.
* Accessoris: un banc de treball ha de facilitar a l'operari totes aquelles eines i components necessaris per a fer-la. Aquests elements han d'estar sempre a mà i no han d'entorpir la feina de l'operari. El més habitual és el caragol de banc encara que també es poden equipar amb prestatges, caixes de plàstic, enllumenat, preses elèctriques i pneumàtiques, panells perforats i ganxos porta eines, etc.

## Workmate

El 1961, Ron Hickman, va dissenyar el Workmate, un banc de treball estàndard domèstic molt popular que ha arribat a nombroses llars a tot el món, puix que és lleuger, portàtil i econòmic.
# Banco de San Carlos

El Banco de San Carlos va ser una entitat bancària espanyola creada per Carles III el 2 de juny de 1782. Les seves funcions bàsiques consistien en: convertir els vals reals i descomptar efectes al 4%; contractar el subministrament militar amb una comissió del 10%, i pagar el deute exterior, amb un benefici de l'1%.
Es pretenia que el capital fos subscrit per particulars, però els inversors es van mostrar poc inclinats. Per això, es va obligar a comprar accions a funcionaris i institucions diverses.
El 1782 es va celebrar la primera junta, que va nomenar director a Francisco Cabarrús. Van ser emesos bitllets i es va intentar atreure dipòsits. El Banc va realitzar diverses inversions i el 1793 va obrir una oficina a París. El 1790, davant diverses irregularitats, Cabarrús va ser empresonat fins a la seva rehabilitació el 1796.
Durant la guerra del Francès, Cabarrús va romandre fidel a José I Bonaparte, mentre que altres gestors es van traslladar a Cadis. Reunificada la directiva el 1814, el Banc va allargar la seva existència, carregat de deutes, fins al 1829. El capital restant després de saldar-les es va destinar al nou Banco de San Fernando.

## Enllaços externs

* "Francisco Cabarrús" Juan Pedro Rodríguez Hernández Arxivat 2009-09-14 a Wayback Machine.
* «Del Banco de San Carlos al Banco de España» (en castellà). [Consulta: 2 juny 2015].
# Louis Aragon

Louis Aragon (París, 3 d'octubre del 1897 - 24 de desembre del 1982) va ser un poeta i novel·lista francès.

## Biografia

Després de participar en el dadaisme, va ser un dels fundadors del surrealisme (Le Paysan de Paris) al costat d'André Breton i Philippe Soupault. Posteriorment, va militar al Partit Comunista Francès, on va romandre la resta de la seva vida, encara que sense perdre el seu esperit crític (Odes à Maurice Thorez). Va ser juntament amb Robert Desnos, Paul Éluard, Jean Prévost, Jean-Pierre Rosnay i d'altres, entre els poetes que van prendre decididament partit, durant la Segona Guerra Mundial, per la Resistència contra el nazisme (Le Crève-Coeur).
La seva poesia està inspirada des dels anys 1940 per l'amor a la seva esposa, Elsa Triolet (Les Yeux d'Elsa), cunyada de Maiakovski. La seva obra duu també entrellaçada la secreta ferida de no haver estat reconegut pel seu pare, Louis Andrieux, diplomàtic, 30 anys major que la seva mare, que va decidir, per preservar l'honor de la seva família i de la seva amant, fer-lo passar pel seu germà petit. Evoca el que va ser el secret de la seva vida en el llibre de poemes titulat Domaine Privé.
El 1957, fou guardonat amb el Premi Lenin de la Pau entre els pobles.
Triat acadèmic de la Goncourt el 1967, va dimitir l'any següent. Va ser inhumat al parc del Molí de Villeneuve, de la seva propietat, a Saint-Arnoult-en-Yvelines, al costat de la seva dona Elsa Triolet que reposa allà des del 1970.

## Obra

Poeta de l'amor, Aragon signa una obra poètica plural, on el vers lliure disputa amb la poesia la manera de renéixer. La seva producció novel·lística s'adapta als variats estils del seu segle: novel·la dadaista, novel·la realista, nova novel·la...

## Referències

* ↑ Travers, Martin. European Literature from Romanticism to Postmodernism: A Reader in Aesthetic Practice. A&C Black, 2001, p. 176–178. ISBN 978-0-8264-4748-7. [Consulta: 25 juny 2017].
* ↑ Dictionnaire de la litterature francaise du XXe siecle.. France: Encyclopædia Universalis, [2016]. ISBN 2-85229-147-9.
* ↑ Paz, José «Louis Aragon y Elsa Triolet, esos ojos». La Región, 30-03-2017 [Consulta: 25 juny 2017].

## Bibliografia

* Solà Solé, Pere. Louis Aragon y España. Universitat de Lleida, 12 de febrer de 2014. ISBN 978-84-8409-670-2.
# Sent Basaris

Sent Basaris (en francès Saint-Bazile) és un municipi francès situat al departament de l'Alta Viena i a la regió de la Nova Aquitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 237 | 241 | 211 | 171 | 147 | 131 | 136 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Bernard Lefèvre | |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. a lemosin.net.
# Ballybay

Ballybay (en gaèlic irlandès Béal Átha Beithe que vol dir "desembocadura del gual del bedoll") és una vila d'Irlanda, al comtat de Monaghan, a la província de l'Ulster. Es troba en la cruïlla de les carreteres R183 i R162 que porten a Monaghan, Castleblayney, Carrickmacross i Clones. Es troba al costat del Lough Major (Lough Mór) i és travessada pel riu Dromore. El seu lema és Bheith i Lár Báire (Estar al centre).

## Història

La ciutat va créixer en el segle xviii i va obtenir la prosperitat gràcies a la indústria del lli fundada per la família Jackson. Cap al 1870 es va constituir el consell municipal (Ballybay Development Committee). Més tard, l'1 de gener de 1921, durant la Guerra Angloirlandesa, una emboscada organitzada pel cap de l'Exèrcit Republicà Irlandès Stephen Wise matà un membre del Royal Irish Constabulary i ferí un civil i tres auxiliars.

## Agermanaments

* Osterhofen

## Enllaços externs

* Consell municipal de Monaghan
# Isabel d'Anjou

Isabel d'Anjou, també coneguda com a Matilde d'Anjou (1101 - † 1154) fou la dona de Guillem Adelin, fill primogènit d'Enric I d'Anglaterra. Era la filla del comte Folc V d'Anjou i de la seva primera dona, Ermengarda del Maine.
El 25 de novembre de 1120 Guillem i Isabel es van embarcar en un viatge des d'Anjou a Anglaterra. Una part considerable de nobles i cortesans varen salpar en dos o més vaixells, un dels quals es deia la Nau Blanca. En travessar el canal de la Mànega la Nau Blanca va naufragar i van morir tots els que hi viatjaven. Guillem anava en aquest vaixell, però Isabel no. Després d'enviudar no es va tornar pas a casar, es va fer monja a l'abadia de Fontevrault, on va arribar a ser abadessa i on va ser enterrada.

## Referències

* ↑ Kate Norgate, England Under the Angevin Kings, Vol. I (London, Nova York: Macmillan and Co., 1887), p. 236
* ↑ Detlev Schwennicke, Europäische Stammtafeln: Stammtafeln zur Geschichte der Europäischen Staaten, Neue Folge, Band II (Marburg, Germany: J. A. Stargardt, 1984), Tafel 82
* ↑ C. Warren Hollister, Henry I (New Haven, London: Yale University Press, 2003), pp. 276-277
# Portada/efemèride desembre 29

Carl Spitteler
« 28 de desembre · 29 de desembre · 30 de desembre »
# Detroit Tigers

El Detroit Tigers és un club professional de beisbol estatunidenc de la ciutat de Detroit que disputa l'MLB.

## Palmarès

* Campionats de l'MLB (4): 1984, 1968, 1945, 1935
* Campionats de la Lliga Americana (11): 2006, 1984, 1968, 1945, 1940, 1935, 1934, 1909, 1908, 1907
* Campionats de la Divisió (7): Divisió Est - 1987, 1984, 1972; Divisió Central - 2014, 2013, 2012, 2011

## Evolució de la franquícia

* Detroit Tigers (1901–present)

## Colors

Blau marí, blanc, taronja.

## Estadis

* Comerica Park (2000-present)
* Tiger Stadium (1912-1999)
** Briggs Stadium (1938-1960)
** Navin Field (1912-1938)
* Bennett Park (1896-1911)
* Burns Park (Sundays, 1901-1902)
* Boulevard Park (1894-1895)

## Números retirats

* Sparky Anderson 11
* Charlie Gehringer 2
* Hank Greenberg 5
* Al Kaline 6
* Hal Newhouser 16
* Willie Horton 23
* Jackie Robinson 42
* Ty Cobb Cobb

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2002-02-13 a Wayback Machine.
* Notícies en línia
* Detroit Tigers a Baseball Reference
# Deus Caritas Est

Deus caritas est (llatí: Déu és amor) és la primera encíclica escrita pel Papa Benet XVI, i tracta el tema de l'amor cristià. Fou promulgada el dimecres 25 de gener de 2006 en vuit idiomes (llatí, castellà, anglès, francès, alemany, italià, polonès i portuguès). Aquesta encíclica tracta, durant 42 paràgrafs, sobre els conceptes de l'eros (amor humà), agape (amor incondicional), logos λογος (la paraula), i la seva relació amb els ensenyaments de Jesucrist. S'espera que, com el seu predecessor Joan Pau II, la primera encíclica de Benet XVI defineixi el programa del seu pontificat.
La primera meitat de l'encíclica fou completament escrita pel mateix Benet XVI a mitjans del 2005, i la segona part està composta d'escrits incomplets del seu predecessor, Joan Pau II. El document fou signat pel mateix papa Benet XVI el dia de Nadal, diumenge 25 de desembre de 2005. Algunes fonts han atribuït la tardança en la divulgació del document a la dificultat de traduir el manuscrit original en alemany al llatí; d'altres a debats sobre la precisió que es pretenia oferir amb el document. És la primera encíclica que es publica després que el Vaticà decidís posar copyright a tots els documents papals.

## Referències

* ↑ http://www.ugm.cl/press/?p=258 Arxivat 2007-06-07 a Wayback Machine. Comentari de la primera encíclica del papa Benet XVI (UGM News, dimecres 12 d'abril de 2006)
* ↑ http://www.humanitas.cl/html/biblioteca/articulos/d0435.html Arxivat 2009-06-20 a Wayback Machine. Redemptor Hominis: El programa d'un pontificat. Comentario d'Angelo Scola
* ↑ http://www.timesonline.co.uk/article/0,,3-2009548,00.html Arxivat 2006-02-21 at Archive.is Anàlisi de Richard Owen pel The Times, 25 de gener de 2006 (anglès)
* ↑ ¿Necesita el Papa un teólogo? Ex consejero papal revela por qué (Servicio Católico de Noticias, divendres 30 de desembre de 2005, en anglès)
* ↑ "El amor no debe ser confundido con la lujuria", según el Papa Arxivat 2008-04-08 a Wayback Machine. (The Telegraph, dimecres 18 de gener de 2006, en anglès)
* ↑ La primera encíclica del Papa sobre l'amor i el sexe es perd en traduccions Arxivat 2008-02-10 a Wayback Machine. (The Times, dijous 19 de gener de 2006, en inglés)
* ↑ http://www.clarin.com/diario/2006/01/23/elmundo/i-02401.htm Arxivat 2009-08-19 a Wayback Machine. El Vaticà cobrarà drets d'autor pels textos del Papa
# Sant Miquel de Campmajor

Sant Miquel de Campmajor és un municipi de la comarca del Pla de l'Estany, a la vall per la Riera de Campmajor des del seu naixement sota la Serra de Trentinyà fins a l’aiguabarreig amb el Ritort. El 2019 tenia 231 habitants. Té agregats els nuclis de Briolf, Falgons, Sant Martí de Campmajor i Ventajol.
Les primeres notícies històriques de la vall de Campmajor es troben a partir de l'any 878 quan Lluís el Balb confirma a l'abat Ansemund la possessió de la cel·la de Sant Martí.

## Geografia

* Llista de topònims de Sant Miquel de Campmajor (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

## Un embassament fallit

A mitjans del Segle XX es va projectar un embassament al Riu Ser, amb una presa al veïnat de Roca, vora el Castell d'en Roca. Ara bé, després de prospeccions geològiques, es va detectar que el sòl és de guix i que l'aigua embassada s'hi hagués escolat.

## Demografia

| Entitat de població | Habitants (2023) |
| Sant Miquel de Campmajor | 123 |
| Sant Martí de Campmajor | 69 |
| Falgons | 49 |
| Ventatjol | 5 |
| Briolf | 1 |
(Font: Idescat)
| 1497 f | 1515 f | 1553 f | 1717 | 1787 | 1857 | 1877 | 1887 | 1900 | 1910 |
| 47 | 55 | 56 | 267 | 283 | 994 | 712 | 860 | 842 | 828 |
| 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1990 | 1992 | 1994 |
| 844 | 785 | 752 | 737 | 626 | 437 | 239 | 212 | 219 | 219 |
| 1996 | 1998 | 2000 | 2002 | 2004 | 2006 | 2008 | 2010 | 2012 | 2014 |
| 208 | 219 | 206 | 196 | 199 | 218 | 243 | 243 | 230 | 232 |
| 2016 | 2018 | 2020 | 2022 | 2024 | 2026 | 2028 | 2030 | 2032 | 2034 |
| 226 | 228 | 229 | 239 | - | - | - | - | - | - |
1497-1553: focs; 1717-1981: població de fet; 1990- : població de dret (més info.) :

## Llocs d'interès

* L'Església de Sant Miquel
* Església de Sant Martí de Campmajor o de Santa Quitèria.
* El pont de Can Prat
* El Moli de Roca
* El Castell de Falgons
* L'Ermita de Sant Nazari
* La masia de Can Rovira
* Estanyols, els principals dels quals són: Estanyol de la Coromina, Estanyol d'en Rovira, Estanyol de les Tres Creus, Estanyol de la Guàrdia, Estanyol de la Balca i Estanyol Negre

## Persones

* Dr Francesc Rovira Sala (1769 - 1820)

## Referències

* ↑ «Sant Miquel de Campmajor». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Sant Miquel de Campmajor». El municipi en xifres. Idescat. [Consulta: 29 desembre 2020].
* ↑ Carreres i Péra, 2011.
* ↑ Fort i Olivella, Joan. La vall de Campmajor. Girona: Quaderns de la Revista de Girona, 1998, p. 20-21. ISBN 84-86812-90-9.
* ↑ «Llocs d'interès». Ajuntament de Sant Miquel de Campmajor. [Consulta: 29 desembre 2020].
* ↑ «Estanyols de Sant Miquel de Campmajor». Museus de Banyoles. [Consulta: 29 desembre 2020].

## Bibliografia

* Carreres i Péra, Joan. La Vall de Campmajor : un secret per descobrir. Viladamat [Girona]: Gorbs, 2011, p. 300. ISBN 978-84-939634-1-5.

## Enllaços externs

* Sant Miquel de Campmajor - Lloc web oficial
* «Sant Miquel de Campmajor». Institut d'Estadística de Catalunya (Idescat).
# Omid Tofighian

Omid Tofighian (1975) és un filòsof irano-australià i investigador honorífic associat a la Universitat de Sydney. És conegut per la seva recerca en filosofia grega antiga i per la seva traducció del persa a l'anglès de l'escriptor kurd Behrouz Boochani, Cap altre amic que les muntanyes, publicat en català per Raig Verd i traduït per Josefina Caball.

## Llibres

* Myth and Philosophy in Platonic Dialogues, Palgrave 2016
* Boochani, Behrouz, No Friend But the Mountains, Omid Tofighian (trans), Picador 2017

## Referències

* ↑ Boochani, Behrouz; Tofighian, Omid [9 març 2019]. , 2018 [Consulta: 6 març 2019].
* ↑ «Omid Tofighian». The Guardian. [Consulta: 6 març 2019].
* ↑ «Omid Tofighian». Pan Macmillan Australia. [Consulta: 6 març 2019].

## Bibliografia

* «Omid Tofighian: Being Australian...it all comes down to chance.», 10-06-2019.
* Tofighian, Omid «'Behrouz Boochani and the politics of naming' by Omid Tofighian». Australian Book Review, 413, 8-2019.

## Enllaços externs

* Omid Tofighian a la Universitat de Sydney
# Notre-Dame de la Garde

Notre-Dame de la Garde o Nostra Senyora de la Guàrdia (en occità, Nòstra Dòna de la Gàrdia) és un santuari de la religió catòlica dedicat a la Mare de Déu, que es troba a Marsella, França. Situat dalt d'un turó de 149 metres d'alçada des del qual es domina una extensa vista panoràmica de la ciutat i del seu port, és un dels llocs més emblemàtics de Marsella.
Es creu que en temps pre-cristians, en aquest turó ja hi va haver un lloc de culte. L'existència d'una capella dedicada a la Mare de Déu és documentada des del segle xiii. Al segle xvi el turó de la Garde va ser fortificat. Va ser al segle xix quan es va construir la basílica actual, segons projecte de l'arquitecte Henry-Jacques Espérandieu. La primera pedra es va posar el 1853. L'església va ser consagrada el 1864, però encara no era acabada del tot. El 1879 va ser declarada basílica menor. L'acabament de l'obra es va produir el 1897.
L'edifici és representatiu de l'historicisme arquitectònic del segle xix. És d'estil romànico-bizantí, com la catedral de Marsella. A l'exterior destaca per l'alternança de filades de pedra blanca i de marbre verd de Florència, així com pel campanar de 41 metres d'alçada coronat per una imatge de la Mare de Déu de metall daurat (11 metres d'alçada) obra de l'escultor Eugène-Louis Lequesne i popularment coneguda com La Bonne Mère (La Bona Mare). A l'interior sobresurt el ric revestiment de mosaics concebuts pel taller de mosaics Mora de Nimes i realitzats per la Società Musiva Veneziana. La presència de nombrosos exvots reflecteix l'arrelament popular de la devoció a Notre-Dame de la Garde, particularment entre els pescadors i els mariners.
Sota l'església principal s'hi troba una cripta. Hi ha, així mateix, un museu dedicat a la història del santuari.

## Enllaços externs

* Web oficial de la basílica de Notre-Dame de la Garde