# Escriptura cursiva romana

L'escriptura cursiva romana es va utilitzar durant l'antiga Roma en dues modalitats que constitueixen dos tipus d'escriptura totalment diferents: la cursiva més antiga (segles I al III), formada per caràcters majúsculs i una escriptura composta per lletres minúscules que es desenvolupa a partir del segle iii.
L'antiga cursiva romana, o majúscula cursiva, era un tipus d'escriptura especialitzat que s'aprenia en el segon nivell del sistema d'ensenyament romà, enfront de la capital que s'ensenyava en el nivell elemental. Era, per tant, una modalitat gràfica característica de determinats professionals o de persones que havien superat els nivells més elementals de l'educació romana. Així, la cursiva antiga va ser l'escriptura característica de la burocràcia, mentre que la capital s'utilitzava com una escriptura per a usos solemnes i per a tot allò a què es volia atorgar difusió. Per exemple, mentre que els originals de les lleis municipals que es guardaven en els fitxers estaven escrits en cursiva sobre papir, quan aquestes lleis es disposaven per a coneixement públic es copiaven en capital sobre plaques de bronze que es clavaven en els murs dels principals edificis públics.
Els centenars de tauletes procedents de Vindolanda són un bon exemple de l'ús especialitzat de l'escriptura cursiva que es va fer, en aquest cas, per a l'administració militar d'una fortalesa romana.
Al segle ii aC, l'autor teatral Plaute, en la seva obra Pseudolus, fa la següent al·lusió a la dificultat per a llegir una escriptura d'execució ràpida com era la cursiva antiga:
| « | (llatí) Calidorus: Cape has tabellas, tuti hinc narrato tibi quae em misèria et cura contabefacit. Pseudolus: Mos tibi geretur. Sigueu quid hoc, quaeso? Calidorus: Quid est? Pseudolus: Ut opinor, quaerunt litterae hae sibi liberos: alia aliam scandit. Calidorus: Ludis iam ludo mutu? Pseudolus: Has quidem pol credo nisi Sibylla legerit, interpretari alium posse neminem. Calidorus: Cur inclementer dicis lepidis litteris lepidis tabellis lepida conscriptis manu? Pseudolus: An, opsecro hercle, habent quas gallinae manus? Nam has quidem gallina Scripsit. | (català) Pren aquesta tauleta, així veuràs per tu mateix la misèria i la preocupació que em consumeix. Ho faré per tu. Però, què és això? Pregunto. Què passa? Al meu entendre, sembla que aquestes lletres volen tenir fills: es munten les unes sobre les altres. Et burles de mi? De debò, per Pollux, crec que tret que la Sibil·la pugui llegir aquestes lletres, ningú podrà entendre-les. Per què critiques aquestes encantadores lletres escrites sobre tan encantadora tauleta per una mà encantadora? Per Hèrcules t'ho prego, les gallines per ventura tenen mans? Doncs, només una gallina va poder escriure-la. | » |
| — Plaute, Psèudol, 21-30 ||||
La cursiva romana antiga té un alfabet que va evolucionar des de la majúscula romana. La morfologia del seu alfabet és bastant diferent al de la capital, a causa de la simplificació i esquematització que es produeix en executar l'escriptura a gran velocitat.

## Cursiva romana nova

La cursiva romana nova, també anomenada minúscula cursiva o cursiva romana final, es va usar des del segle iii fins al segle vii, aproximadament. Aquest tipus d'escriptura, juntament amb la uncial i semiuncial romanes, seran la base de l'escriptura carolíngia, més llegible, que serà uniformement emprada en tots els documents de l'Imperi Carolingi.

## Referències

* ↑ Oxford, ac.uk/exhibition/paleo-1.shtml Escrits de Vindolanda (revisat en 2009.03.22)
* 1 2 Bischoff, Bernhard. Latin Palaeography: Antiquity and the Middle Ages (en anglès). Cambridge University Press, 1990, p. 61. ISBN 0521367263.
* ↑ M. Luisa Pardo Rodríguez i Elena E. Rodríguez Díaz, "La escritura de la España romana", en Paleografia I. L'escriptura en Espanya hasta el 1250 , ed. Universidad de Burgos, 2008, pp.15-60
* ↑ Les cartes de Vindolanda, testimonis escrits dels soldats de la Muralla d'Adrià
* ↑ Oxford, Escrits de Vindolanda pàgina 2 pàgina 3 (anglès)
* ↑ Daniels, Peter T. The World's Writing Systems (en anglès). Oxford University Press, 1996, p. 319. ISBN 0195079930.

## Vegeu també

* Història de l'alfabet llatí

## Bibliografia

* Jean Mallon, Paléographie romaine, ed. CSIC, Madrid, 1952.
* Armando Petrucci, Breu storia della scrittura llatina, ed. Bagatto Libri, Roma, 1989. ISBN 8842066435.
* Teresa de Robertis, "La scrittura romana", Archiv für Diplomatik, 50 (Viena, 2004), pp. 221–246. ISSN 0066-6297.
* Jan-Olaf Tjader, "Considerazioni i proposte sulla scrittura llatina nell'età romana", Palaeographica, Diplomatica i Arxivística: Studi in onore di Giulio Battelli , Storia i Letteratura: Raccolta di Studi i Testi, Roma, vol.1, 1979, pp. 31–61.
* Agustín Millares Carlo, Tractat de Paleografia Espanyola, amb la col·laboració de José Manuel Ruiz Asencio, 3 vols., Ed. Espasa Calpe, Madrid, 1983. ISBN 84-239-4986-9.
* Luis Núñez Contreras, Manual de Paleografia. Fonaments i Història de l'escriptura llatina fins al segle VIII, ed. Càtedra, Madrid, 1994, capítols IX i X. ISBN 84-376-1245-4.
* M. Luisa Pardo Rodríguez i Elena E. Rodríguez Díaz, "L'escriptura de l'Espanya romana", en Paleografia I. L'escriptura a Espanya fins a 1250, ed. Universitat de Burgos, 2008, pp. 15–60. ISBN 978-84-96394-82-7. http://www.cartulario.es/02_PUBLICACIONES/INDICES/INDI_IV%%5BEnllaç+no+actiu%5D 20JORNADAS/INDI_IVJORNADAS.html
* M. José Carbonell Boria, "L'escriptura capital cursiva", en Saitabi, XXXIX. Estudis IX (València, 1989), pp. 1–31. ISSN 0210-9980.
* Staff, Exemple de cursiva llatina Arxivat 2007-05-13 a Wayback Machine. en papirs exposada a la Universitat de Michigan.
* Staff, Vindolanda: Roman documents discovered, Current Archaeology, un article en internet sobre els números de la revista Current Archaeology: 116, 128. 132 and 153.