OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Adina Bastidas

Adina Mercedes Bastidas Ramírez. Nascuda l'11 de juny de 1943, és una política, professora i economista veneçolana.

## Joventut

Des de jove va ser militant del Partit Comunista de Veneçuela (PCV), i va formar part de la secció guerrillera del partit, que optar per la lluita armada entre els anys 1960 i 1969, davant la il·legalització del PCV derivada del Pacte de Puntofijo, acordat pels dos partits principals, Acció Democràtica i COPEI.
El 4 de febrer de 1964 és detinguda juntament amb Mario Antonio García, per un presumpte robatori a mà armada. És jutjada a Caracas i reclosa, l'11 de febrer del mateix any a la presó de dones de los Teques. Després de ser alliberada, s'incorpora al Partit de la Revolució Veneçolana (PRV) a la Universitat Central de Veneçuela on s'encarrega de reclutar quadres i militants per a les unitats urbanes del partit.
Després de pacificació del país mitjançant legalització i reinserció dels grups de l'esquerra no socialdemòcrata al sistema polític, Bastidas continua amb l'activitat política i, ja a la dècada dels noranta, és una de les fundadores del Moviment Cinquena República (MVR).

## Vicepresidenta de la República

El president de Veneçuela Hugo Chávez la designa Vicepresidenta de la República el 24 de desembre de 2000, convertint-se en la primera dona a Veneçuela que obté el segon càrrec governamental del país.
Una crisi parlamentària causada per les fortes crítiques de l'empresariat contra la seva figura, propicia la seva destitució el 13 de gener de 2002, sent substituïda en el càrrec per Diosdado Cabello.

## Vegeu també

* Revolució Bolivariana
* Hugo Chávez
# Adolfo Cancani

Adolfo Cancani (1856 - 1904) fou un geofísic italià.
Va treballar a l'observatori geodinàmic de Rocca di Papa i a l'Oficina Central italiana de Metereologia i Geodinàmica. El 1908, després del devastador terratrèmol de Messina, va afegir 2 graus a l'escala de Mercalli (des d'aquell moment coneguda com a escala MC, Mercalli-Cancani i successivament com a escala MCS, Mercalli-Cancani-Sieberg) incrementant-la fins a 12 graus.
Cancani fou un hàbil constructor de sismògrafs i també es va ocupar del reconeixement de lepicentre dels terratrèmols.
# Adolfo Fernández-Moreda y Fernández Chacón

Adolfo Fernández-Moreda y Fernández Chacón (Logronyo, 1890 - 17 d'agost 1936) fou un jurista espanyol. Llicenciat en dret, el 1913 va aprovar les oposicions per a jutge i el 1916 va obtenir plaça a Vielha (Vall d'Aran). El 1927 fou nomenat jutge de primera instància del districte de la Llotja de Palma, a Mallorca, de tal manera que fou un dels qui va participar en la proclamació de la Segona República Espanyola al balcó de l'ajuntament de Palma.
El 1931 fou nomenat magistrat de l'Audiència de Tarragona, d'on fou traslladat el gener de 1933 al jutjat de primera instància número 6 de Barcelona. En aquest destí fou el jutge instructor contra els assaltants a la revista El Be Negre. Durant els fets del sis d'octubre de 1934 era el jutge de guàrdia i es negà a enviar la guàrdia civil a reprimir els rebels, ni va evitar que els Escamots d'Estat Català ocupessin el Palau de Justícia raó per la qual fou suspès i nomenat vicepresident del Jutjat Mixt d'Arts Gràfiques i Premsa de Barcelona.
Després de la victòria del Front d'Esquerres a les eleccions generals espanyoles de 1936 fou nomenat president de l'Audiència Territorial de Barcelona amb la recomanació personal de Lluís Companys i Jover, i també magistrat del Tribunal de Cassació. El cop d'estat del 18 de juliol de 1936 el va sorprendre de vacances a Logronyo. Les tropes sedicioses el van fer presoner i el passejaren amb manilles pels carrers de la ciutat. Durant vint dies va estar incomunicat i després traslladat al castell de Pamplona. El 17 d'agost fou afusellat a les tàpies del cementiri amb deu altres presos més.
La seva mort va provocar una gran consternació entre la classe política catalana, ja que era reconegut com un dels jutges més rellevants i innovadors d'aquells anys. La seva vídua va rebre una pensió anyal de 6.000 pessetes de la Generalitat de Catalunya.

## Enllaços externs

* La recuperación de la memoria histórica, la judicatura republicana Arxivat 2015-02-15 a Wayback Machine. de Federico Vázquez Osuna.
# Adolfo Valencia Mosquera

Adolfo Valencia Mosquera, també conegut com a Tren Valencia (Buenaventura, Colòmbia, 6 de febrer de 1968) és un futbolista colombià, ja retirat, que ocupava el lloc de davanter.

## Trajectòria

Fins en set països diferents va jugar Valencia al llarg de la seua carrera esportiva, i en tots ells va deixar la seua empremta golejadora. Passa per ser un dels davanters colombians més reconeguts de la dècada dels 90, tot i així, no va arribar a triomfar a Europa encara que va disputar lligues tan competitives com la italiana, l'alemanya o l'espanyola.

### Equips

* 1988 - 1993 Independiente de Santa Fe, Colòmbia
* 1993 - 1994 Bayern Múnic, Alemanya (26 - 11 gols)
* 1994 - 1995 Atlètic de Madrid, Espanya (23 - 6 gols)
* 1995 - 1996 Independiente de Santa Fe, Colòmbia (22 - 11 gols)
* 1997 América de Cali, Colòmbia (19 - 9 gols)
* 1997 - 1998 AC Reggiana, Itàlia (23 - 4 gols)
* 1998 - 1999 Independiente Medellín, Colòmbia (22 - 11 gols)
* 1999 - 2000 PAOK, Grècia (27 - 8 gols)
* 2000 - 2001 MetroStars, Estats Units (48 - 21 gols)
* 2002 Independiente de Santa Fe, Colòmbia (28 - 11 gols)
* 2002 Zhejiang Lucheng, Xina (31 - 14 gols)
* 2003 Unión Atlético Maracaibo, Veneçuela (7 - 4 gols)
* 2003 - 2004 Zhejiang Lucheng, Xina (6)

## Selecció

Valencia va ser un dels puntals de la selecció colombiana de futbol de la dècada dels 90 i va vestir la samarreta nacional 37 vegades entre 1992 i 1998, marcant un total de 14 gols.
Va formar part del combinat colombià que va assolir la tercera plaça a la Copa Amèrica de 1993 i va participar en els Mundials dels Estats Units 1994 i de França 1998.

## Enllaços externs

* Adolfo Valencia Mosquera a BDFutbol
* Adolfo Valencia Mosquera a National-Football-Teams.com (anglès)
# Adrienne Shelly

Adrienne Shelly (Queens, 24 de juny de 1966 − Manhattan, 1 de novembre de 2006) va ser una actriu i directora estatunidenca.

## Biografia

L'actriu, escriptora i directora de cinema Adrienne Shelly havia nascut en el barri novaiorquès de Queens amb el nom d'Adrienne Levine. Estava casada amb Andy Ostroy, amb qui tenia una filla, Sophie, de 3 anys.
Va debutar com a actriu de la mà del director Hal Hartley en el film 'La increïble veritat' ('The Unbelievable Truth', 1989), en el qual va interpretar a una malenconiosa adolescent, i un any després va aparèixer com protagonista en 'Confia en mi' ('Trust', 1990), amb el mateix director. 'The Girl From Monday' va guanyar el premi Noves Visions en el Festival de Sitges de 2005. L'últim que va fer és 'Fay Grim' (2006), seqüela de Henry 'Fool' que es va poder veure en el Festival de Toronto.
Recentment havia aparegut en el film 'Factotum' (2005), juntament amb Matt Dillon. També va escriure el guió i es va ocupar de l'adreça de mitja dotzena de films, entre ells 'I'll Take You There' (1999) i Waitress (2006), amb Keri Russell i Nathan Fillion.

### Assassinat

Shelly va ser trobada morta penjada amb un llençol sobre la banyera. La família no donava crèdit que la dona, que ni tan sols havia deixat una nota, s'haguera llevat la vida. Com si es tractara d'un cas de C. S. I., la insistència de la família i la troballa d'unes petjades en la cambra de bany, que no corresponien a les sabates que usava la víctima, a més d'altres detalls com el que el llençol no estiguera tibant, va dur a la policia a sospitar que es tractava d'un muntatge realitzat per l'assassí.
L'equatorià Diego Pillco, obrer de la construcció de 19 anys, va confessar l'assassinat d'Adrienne Shelly en una declaració per escrit i en cinta de vídeo, va dir el fiscal adjunt Marit Delozier en l'audiència de compareixença de Pillco en la Cort Suprema estatal. Es va ordenar la detenció de Pillco sense dret a pagament de fiança fins a una audiència. Pel que sembla, l'acusat discutia amb Shelly després que aquesta es queixara dels sorolls que provenien d'un apartament situat sota seu. Durant la discussió, el jove va colpejar a la dona deixant-la inconscient i va tractar d'aparentar que es tractava d'un suïcidi. La fiscal va explicar que proves forenses indicaven que Shelly no va morir a conseqüència del colp rebut sinó a causa d'una compressió del coll.

## Enllaços externs

* The Adrienne Shelly Foundation (anglès)
* Biografia d'Adrienne Shelly en Yahoo! R. Unit i Irlanda (anglès)
* Jones, Malcolm; "An 'Unbelievable' Talent"; Newsweek; 10 de novembre del 2006. (anglès)
# Adrià II

Adrià II (Roma, 792 – 14 de desembre de 872) fou Papa de Roma des del 867 fins al 872.
Va ser escollit papa després d'haver-ne rebutjat l'elecció en dues ocasions en considerar que la seva edat, propera als vuitanta anys, no el feia el més indicat per exercir el pontificat. No obstant això, ni la seva edat, ni el fet que abans de ser ordenat sacerdot hagués estat casat i fos pare d'una filla, van impedir que tant el clergue com el poble romà insistissin fins a aconseguir la seva acceptació.
Va convocar el VIII Concili Ecumènic amb l'objectiu de solucionar les discrepàncies doctrinals sorgides amb el Patriarca Foci I de Constantinoble que havia excomunicat el Papa Nicolau I i s'havia oposat a la inclusió al Credo de la clàusula del filioque.
En aquest Concili es resolgué el cisma focià excomunicant Foci i es decretà que l'Església búlgara dependria de Constantinoble i, per tant, que la seva evangelització correspondria a missioners romans d'Orient. També es va arribar al compromís que a Occident fos reconegut el primat romà però rebutjant a Orient tota jurisdicció papal.
Durant el seu pontificat va rebre a Roma els germans Ciril i Metodi, als quals va ajudar en l'evangelització dels eslaus permetent la litúrgia en la seva pròpia llengua, i trencant així amb la tradició existent fins aleshores que només reconeixia l'ús del llatí, del grec o de l'hebreu a la litúrgia.
El seu pontificat va tenir un moment crític quan un germà de l'antipapa Anastasi va assassinar la dona i la filla d'Adrià, que hi residien al Palau del Laterà.
# Adrogué

Adrogué és la ciutat capçalera del partit d'Almirante Brown a la província de Buenos Aires a l'Argentina. És una localitat del Gran Buenos Aires situada a 23 km al sud de la ciutat de Buenos Aires.
Amb poc menys de 30.000 habitants, és una zona residencial amb carrers empedrats, frondosos arbres i nombroses places. Compte també amb un centre comercial de gran importància, on es troben nombrosos negocis, restaurants i entitats bancàries.
Adrogué va ser plantejat amb un concepte urbanista avançat per a l'època. Es van incorporar les diagonals, places i bulevards, tallant amb el fins llavors tradicional model espanyol. Aquest disseny va servir com a antecedent per a la fundació de la ciutat de La Plata.

## Història

El governador Mariano Acosta va aprovar, al març de 1873, el traçat projectat per al poble, al que va denominar Almirante Brown. Aquesta traçat va ser dissenyat per Nicolás i José Canale, destacats arquitectes italians, que van incloure una sèrie de diagonals i places que van inspirar el disseny urbà de la ciutat de La Plata. Els Canale van ser autors també de la majoria dels edificis públics originals d'Adrogué (el Palau Municipal, la primera església de Sant Gabriel, Castelforte, etc.) i de l'Església de la Inmaculada Concepción al barri de Belgrano ("La Rodona").

## Toponímia

Ho deu a Esteban Adrogué, també fundador de Lomas de Zamora, qui va donar terres per a la instal·lació de l'estació de ferrocarril, de la municipalitat, de la plaça principal i d'altres edificis d'importància.
Adrogué va suggerir que l'estació ferroviària fos anomenada Almirante Brown, però com ja s'havia utilitzat tal nom, i sent costum utilitzar com a denominació el nom del donant de les terres, finalment va quedar com a Estación Adrogué. De fet, durant més de 100 anys la ciutat es va dir oficialment Almirall Brown, fins que a la fi de la dècada dels 1990 es va adoptar per llei el nom d'Adrogué per a la localitat.
# Adventure Island (videojoc)

Adventure Island (o bé en japonès 高橋名人の冒険島, o Takahashi Meijin no Bouken Jima, o també "Master Takahashi's Adventure Island"), també conegut com a Hudson's Adventure Island, és un videojoc per la Nintendo Entertainment System i altes sistemes, primer llançat al Japó per la Famicom el 12 de setembre de 1986 i MSX el 1986. El llançament per la NES a l'Amèrica del Nord va ser el setembre, 1988, i el videojoc va ser llançat com a Adventure Island Classic a Europa per la NES el 1992. Desenvolupat per Hudson Soft, el joc és una adaptació del videojoc recreatiu Wonder Boy, que va ser portat a terme per Sega en les videoconsoles domèstiques sota el nom original, excepte pel llançament a l'Amèrica del Nord per la versió de la Game Gear, que es va anomenar Revenge of Drancon.
Adventure Island va esdevenir amb èxit i va tenir moltes vendes amb bastants continuacions.

## La línia del joc

Adventure Island és un videojoc de plataformes, semblant a Super Mario Bros. i al Sonic the Hedgehog. Master Higgins està intentant rescatar el seu cònjuge travessant una illa tropical.

## Zones

L'Adventure Island està dividit en vuit mons amb tres nivells cadascun, seguits per una formiga final al tercer nivell. A diferència del Super Mario Bros., els segments de cada nivell es marquen per mostrar on haurà de començar el jugador després que el personatge mori.

## Llançaments recents

Una versió per la NES va ser llançada a la Game Boy Advance al Japó, com a part de la saga Famicom Mini.
El 2003 es fa tornar a refer l'Adventure Island que va ser llançat per la Nintendo GameCube i PS2 com Hudson Selection Volume 4: Adventure Island. Només està disponible al Japó.

## Enllaços externs

* Hudson Selection Volume 4: Takahashi-Meijin no Bouken Jima Arxivat 2004-06-03 a Wayback Machine. (l'Adventure Island tornat a fer per la Nintendo GameCube i Sony PlayStation 2)
* Adventure Island al MobyGames
* Anàlisi a SydLexia.com de l'Adventure Island Arxivat 2007-02-26 a Wayback Machine.
* Banda sonora de l'Adventure Island (Rip)
# Adventures of Lolo

Adventures of Lolo és un videojoc de trencaclosques llançat el 1989 per HAL Corporation per la Nintendo Entertainment System. Està basat en la saga de videojocs japonesos Eggerland.

## Curiositats

* Hi ha la versió hackejada anomenada Challenging Lolo.
* Lolo i Lala han aparegut en diversos jocs de Kirby sota el pseudònim "Lololo and Lalala".

## Enllaços externs

* The Adventures of Lolo a MobyGames (anglès)
* Adventures of Lolo Shrine Arxivat 2008-02-28 a Wayback Machine. (anglès)
* eggerland (anglès)
# Aero the Acro-Bat 2

Aero the Acro-bat 2 és un videojoc llançat per Sunsoft per a Super Nintendo i Sega Mega Drive en 1994. El joc és la continuació d'Aero the Acro-Bat. Es va planejar llançar una versió del joc en l'any 2003 per a Game Boy Advance, però aquest llançament fou cancel·lat.

## Descripció

El joc inclou menys actes que el joc anterior i els nivells són dissenyats de forma similar, amb moltes àrees secretes i nous moviments. Les gràfiques són ben detallades i els enemics apareixen sobtadament durant el desenvolupament de cada nivell, els quals varien en cada etapa. La dificultat s'incrementa notablement d'un nivell o etapa al següent. La música tendeix a ser repetitiva. L'últim nivell només inclou un acte de lluita contra Edgar Ektor, l'enemic d'Aero.

## Joc de màgia

En els actes de cada nivell s'amaguen les lletres que formen la paraula Aero. Si el jugador ho aconsegueix, es juga al joc màgic dels gots i s'ha d'endevinar en quin got s'amaga l'estàtua d'Aero.
# Beguinatge de Kortrijk

El Beguinatge de Kortrijk (Begijnhof Sint-Elisabeth),a Kortrijk, Flandes va ser fundada el 1238 per la comtessa de Flandes, Jeanne de Constantinoble. Les cases existents, totes pintades de blanc, que data del segle xvii. El Beguinatge té la distinció de ser construït prop del centre de la ciutat. Es tracta d'un Beguinatge molt entranyable, amb els seus carrerons empedrats, amb 41 cases. És part dels beguinatges flamencs classificat Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO.

## Referències

* ↑ UNESCO World Heritage Centre. «Flemish Béguinages» (en anglès). UNESCO. [Consulta: 31 desembre 2020].
# Aeroport Internacional de Tabarka

L'Aeroport Internacional de Tabarka o Aeroport Internacional de Tabarka 7 de novembre és un aeroport internacional de Tunísia situat al nord-oest del país, a la governació de Jendouba i delegació de Tabarka, a 15 km de la ciutat de Tabarka (a 1,5 km de la vila de Ras Rajel). El seu codi és TBJ. El seu trànsit fou el 2006 de 68.128 passatgers i 1122 avions. Està administrat per l'Oficina de Ports Aeris de Tunísia (OPAT, del 1970 al 1998 Oficina de l'Aviació Civil i dels Aeroports, OACA) que depèn del Ministeri de Transports de Tunísia.
# Aeroport Internacional de Tozeur

L'Aeroport Internacional de Tozeur o L'Aeroport Internacional de Tozeur-Nefta és un aeroport internacional de Tunísia, a uns 4 km de la ciutat de Tozeur i que serveix també per la veïna Nefta, avui llocs de turisme al país.
El seu codi internacional és TOE. El seu trànsit el 2006 fou de 3.943 avions i 86.220 passatgers. En aquest aeroport hi ha des de fa anys uns avions iraquians que van fugir d'Iraq durant la guerra del Golf (1992) per evitar ser destruïts i mai han estat retornats.
Està administrat per l'Oficina de Ports Aeris de Tunísia (OPAT, del 1970 al 1998 Oficina de l'Aviació Civil i dels Aeroports, OACA) que depèn del Ministeri de Transports de Tunísia.
# Aeroportos e Segurança Aérea

Aeroportos e Segurança Aérea (ASA) és un operador dels aeroports de Cap Verd amb seu a l'illa de Sal encarregada de la navegació aèria i dels aeroports capverdians. Va ser creada el 17 de febrer de 1984.
Té com a missió l'explotació, desenvolupament i suport de servei públic per a l'aviació civil, la gestió del trànsit aeri, assegurant els serveis de sortida, arribada i sobrevolo d'aeronaus, terminals de la gestió de càrrega i correu, per garantir que les activitats i serveis relacionats amb la infraestructura de l'aviació i de la navegació aèria, en tots els aeroports i aeròdroms de Cap Verd i la informació de vol de l'espai aeri de Cap Verd a través del Centro Controlo Oceânico do Sal.

## Aeroports

Dades de passatgers l'any 2012
| Aeroport | Localització | Codi OACI | Codi IATA | Total Passatgers |
| Aeroport Internacional Amílcar Cabral | Illa de Sal | GVAC | SID | 599.641 |
| Aeroport Internacional Nelson Mandela | Illa de Santiago | GVNP | RAI | 497.049 |
| Aeroport Internacional Aristides Pereira | Illa de Boa Vista | GVBA | BVC | 425.701 |
| Aeroport Internacional Cesária Évora | Illa de São Vicente | GVSV | VXE | 210.095 |
| Aeròdrom de São Filipe | Illa de Fogo | GVSF | SFL | 74.408 |
| Aeròdrom de Preguiça | Illa de São Nicolau | GVSN | SNE | 26.436 |
| Aeròdrom de Maio | Illa de Maio | GVMA | MMO | 16.125 |

## Enllaços externs

* Web oficial
# Afonso Dhlakama

Afonso Marceta Macacho Dhlakama (Mangunde, 1 de gener de 1953) és un polític de Moçambic, cap de la Renamo.
La Renamo es va començar a organitzar després de la independència de Moçambic, el 1975, amb el suport del règim blanc de Rhodèsia. Va iniciar atacs armats el 1977. El primer cap fou André Matsangaissa, però va morir en la lluita contra l'exèrcit el 1979 a la província de Sofala. La successió fou disputada i Dhlakama va emergir com a triomfador després de l'assassinat del seu rival Orlando Cristina.
El 1984 va encapçalar un consell executiu de govern per a les zones sota control, format per dotze membres. Després de l'acord de pau de l'octubre de 1992, el 1993 la Renamo va demanar la legalització (va esperar fins al darrer moment) que li fou atorgada abans de les eleccions. En les eleccions del 1994 va ser candidat a la presidència però fou derrotat per Chissano (53,3% contra 33,7%). El 1999 va tornar a concórrer a les eleccions presidencials i va obtenir el 47,7% però Chissano va obtenir el 52,3%. A les eleccions de 2004 fou derrotat per tercer cop per Armando Guebuza del Frelimo que va obtenir 63,7% mentre Dhlakama obtenia només el 31,7%
L'octubre del 2006 va amenaçar de formar un exèrcit a les severs ordres. El 10 de juny del 2007 va patir un accident de cotxe a Maputo, sense conseqüències greus.
# Afroman

Afroman (nascut com Joseph Edgar Foreman, el 28 de juliol de 1974) és un artista de rap de South Central, Califòrnia, però traslladat a Palmdale per després fer-ho a Hattiesburg, Mississipi.
El seu major hit, Because I Got High, va sortir el 2001 i va guanyar popularitat mitjançant el servei de distribució d'arxius de música Napster. Forma part de la banda sonora de la pel·lícula Jay i Bob el silenciòs contraataquen. A més a més, interpreta el tema amb Howard Stern en el seu radioshow. La seva cançó més popular és "Crazy Rap".
Les lletres de "Afroholic" comencen amb referències al sexe i les drogues per acabar contant com va trobar Jesús. A una entrevista del dia 7 de maig de 2006, al programa 50 Greatest One Hit Wonder del canal britànic Channel 4, assegurà que va deixar l'alcohol, les drogues i les dones per un temps.
A Afroman li agrada la seva independència, i sempre intenta mostrar com un artista pot treure al davant el seu projecte i distribuir-lo amb els seus propis mitjans sense necessitat de ningú.

## Discografia
### Àlbums d'estudi

* 1998: My Fro-losophy
* 2000: Because I Got High
* 2000: Sell Your Dope
* 2001: The Good Times
* 2004: Afroholic... The Even Better Times
* 2004: Jobe Bells
* 2004: 4R0:20
* 2004: The Hungry Hustlerz: Starvation Is Motivation
* 2006: Drunk 'n' High
* 2006: A Colt 45 Christmas
* 2008: Waiting to Inhale
* 2008: Greatest Hitz Live
* 2009: Frobama: Head of State
* 2010: Afro D-Z-A-C-K

### Senzills

* 2001: "Because I Got High"
* 2001: "Crazy Rap"
* 2008: "Palmdale Pimp"

## Enllaços externs

* Música d'Afroman Arxivat 2014-01-18 a Wayback Machine.
# After Office Hours

After Office Hours és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Robert Z. Leonard, estrenada el 1935.

## Argument

Jim Branch és redactor en cap d'un gran diari, i vol que el seu rotatiu tregui exclusives. S'enganxa amb una de les seves periodistes, la bella i rica Sharon Norwood, una dona de món, neboda del propietari del diari: Branch considera que no és allà més que per divertir-se, i la torna per a incompetència. Quan comprèn que les relacions mundanes de Sharon li permetran aclarir un tema d'un procés de divorci, el procés Patterson que aconsegueix grans titulars, intenta seduir-la, però s'enamora d'ella. Branch sospita que l'advocat Tommy Bannister és corrupte, i implicat en el procés i gran amic de Sharon, però aquesta no suporta aquestes sospites, i en una vesprada, Sharon deixa Branch i marxa a sopar amb Bannister. L'endemà, l'esposa de Patterson és trobada morta; era l'amant de Bannister, i Sharon, de bona fe, servirà de coartada al seu amic advocat. Branch sabrà desemmascarar el culpable i recuperar els favors de Sharon.

## Repartiment

* Clark Gable: Jim Branch
* Constance Bennett: Sharon Norwood
* Stuart Erwin: Hank Parr
* Billie Burke: Mrs. Norwood
* Harvey Stephens: Tommy Bannister
* Katharine Alexander: Julia Patterson
* Hale Hamilton: Henry King Patterson
* Henry Travers: Cap
* Henry Armetta: el restaurador italià
* Charles Richman: Jordan
* Herbert Bunston: Barlow, el majordom
* Stanley Andrews
* William Demarest
* Tom Dugan
* Margaret Dumont
* James Ellison
* Pat Flaherty
# Aglientu

Aglientu (gal·lurès Santu Franciscu d'Aglièntu) és un municipi italià, dins de la Província de Sàsser. L'any 2007 tenia 1.175 habitants. Es troba a la regió de Gal·lura. Limita amb els municipis d'Aggius, Luogosanto, Santa Teresa Gallura, Tempio Pausania i Trinità d'Agultu e Vignola.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2003-2008 | Pietro Giorgioni | Llista cívica |
| 2008- | Gabriela Battino | Llista cívica |