OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Comarques de Mallorca

La divisió comarcal de l'illa de Mallorca, que no té rang oficial, proposada per Ferran Dídac Lluch i Dubon, està formada per 6 comarques: Palma, Serra de Tramuntana, Raiguer, Pla de Mallorca, Migjorn i Llevant.
La primera comarcalització de Mallorca, encara aproximativa i dividida en cinc unitats, fou avançada per Vicenç M. Rosselló i Verger el 1964, i modificada per Bartomeu Barceló i Pons el 1968, amb set comarques.

## Comarques

La següent és una llista de les sis comarques amb els municipis que les conformen i un mapa de la zona que ocupen de l'illa.
| Palma Inclou l'arxipèlag de Cabrera | Localització de Palma | Serra de Tramuntana Andratx Banyalbufar Bunyola Calvià Deià Escorca Esporles Estellencs Fornalutx Pollença Puigpunyent Sóller Valldemossa | Localització de la Serra de Tramuntana |
| El Raiguer Alaró Alcúdia Binissalem Búger Campanet Consell Inca Lloseta Mancor de la Vall Marratxí sa Pobla Santa Maria del Camí Selva | Localització del Raiguer | Pla de Mallorca Algaida Ariany Costitx Lloret de Vistalegre Llubí Maria de la Salut Montuïri Muro Petra Porreres Sant Joan Santa Eugènia Santa Margalida Sencelles Sineu Vilafranca de Bonany | Localització del Pla de Mallorca |
| Migjorn Campos Felanitx Llucmajor ses Salines Santanyí | Localització del Migjorn | Llevant Artà Capdepera Manacor Sant Llorenç des Cardassar Son Servera | Localització del Llevant |

## Referències

* ↑ «Mallorca i altres territoris». La divisió administrativo-territorial de Catalunya: panoràmica històrica i estat de la qüestió. Pol Sureda. Arxivat de l'original el 2019-09-15. [Consulta: 28 abril 2012].
* ↑ Lluch i Dubon, Ferran Dídac. Geografia de les Illes Balears. ECCA, 1994. ISBN 8479320451.
* ↑ Rosselló i Verger, Vicenç M. Les Illes Balears: resum geogràfic. Barcino, 1964.
* ↑ Barceló i Pons, Bartomeu; Navarro, Llucià. Les Illes Balears. Taber, 1968.
# Serralada Volcànica Central

La Serralada volcànica central s'estén al llarg de 80 quilòmetres des del pas de Tapezco fins al volcà Turrialba i finalitza al riu Pacuare, es troba separada de la Serra minera de Tilarán pel riu Balsa, el turó Platanar i Zarcero.

## Característiques

* Constitueix una fila de cons volcànics amb direcció est-oest al centre de Costa Rica.
* Separa les planes del nord de la depressió tectònica central (vall central).
* La important altitud del volcà Irazú fa que aquest sigui un lloc estratègic per a les telecomunicacions, pel que moltes de les televisions i radioemissores nacionals tenen els seus repetidors al cim del volcà.

## Elevacions més importants

Massís Poás (2704 msnm): en aquest massís volcànic es troba el Parc Nacional Volcán Poás, presenta activitat permanent de tipus fumaròlic, disposa d'un cràter antic que ara és una llacuna.
El Volcà Barva (2906 msnm): presenta fonts termals (manifestacions hidrotermals). Aquí es troba el Parc Nacional Braulio Carrillo.
Massís d'Irazú (3432 msnm) – Turrialba(3328 msnm): el volcà Irazú és el volcà més alt de Costa Rica, es troba actiu, va fer erupció durant els anys 1963 i 1964, és un parc nacional. El volcà Turrialba presenta activitat fumaròlica i emissió de gases.

## Els passos o depressions

Hi ha una sèrie de passos entre els massissos com el Tapezco, Desengaño, La Palma i Coliblanco, permeten l'entrada a la vall central dels vents alisis que venen des del Mar Carib, entre aquests passos és per on s'estenen les rutes terrestres i aèries de comunicació de la vall central amb la zona nord i amb la zona atlàntica.

## Referències

* Atlas, Costa Rica en mapas, Geo Digital Costa Rica - Revista Tambor, Data d'edició desconeguda
# Signalkuppe

El Signalkuppe o Punta Gnifetti és una muntanya de 4.554 metres que es troba entre les regions de Piemont a Itàlia i el Valais a Suïssa.

## Referències

* ↑ «Llista dels 4.000 UIAA» (pdf). UIAA.

## Enllaços externs

* «Camptocamp.org». [Consulta: 17 desembre 2010].
* «Summitpost.com» (en anglès). [Consulta: 17 desembre 2010].
Quatremils dels Alps :
Alps
Quatremils
categoria :
# Skeikampen

Skeikampen és una muntanya situada al municipi de Gausdal, al comtat d'Innlandet, Noruega. Hi ha una instal·lació d'esquí alpí a la muntanya amb 11 remuntadors i 17 pistes, així com un camp de golf de 18 forats, el més elevat de Noruega. El perfil de la muntanya es representa en l'escut d'armes del municipi de Gausdal.

## Enllaços externs

* Skeikampen
# Browning Arms Company

Browning Arms Company (originalment John Moses i Matthew Sandefur Browning Company) és un comercialitzador nord-americà d'armes de foc i estris de pesca. L'empresa va ser fundada a Ogden, Utah, el 1878 pels germans John Moses Browning (1855 – 1926) i Matthew Sandefur Browning (1859 – 1923). Ofereix una gran varietat d'armes de foc, incloses escopetes, rifles i pistoles. Entre altres productes també venen canyes i rodets de pescar, caixes fortes per a pistoles, arcs esportius, ganivets i bicicletes.
Inicialment, la companyia va comercialitzar els dissenys esportius (no militars) de John Browning, un dels inventors d'armes de foc més influents i prolífics del món. Gairebé tots els dissenys innovadors de John Browning han estat fabricats sota llicència per altres empreses, com Winchester, Colt, Remington, FN Herstal i Miroku. Browning és actualment una filial de propietat total de FN Herstal.
Browning Arms Company és més coneguda pels rifles d'acció de forrellat A-Bolt i X-Bolt, el rifle semiautomàtic BAR, el rifle d'acció de bomba BPR, l'escopeta d'acció de bomba BPS, l'escopeta semiautomàtica Auto-5, i la pistola Hi-Power. Browning també fabrica un conjunt d'escopetes trampa com la 725 Pro Trap, la sèrie Citori CX i la sèrie Cynergy.

## Arxius

La col·lecció de la fàbrica de l'empresa és propietat del Browning Firearms Museum i es pot visitar a Union Station a Ogden, Utah.

## Referències

* ↑ «Outdoor Gear - Browning» (en anglès). www.browning.com. [Consulta: 15 febrer 2024].
* ↑ Nicholson, Ben. «21. John M. Browning Firearms Museum, Ogden, UT». Ben Nicholson. [Consulta: 29 novembre 2022].

## Enllaços externs

* Pàgina web (anglès)
# Comtat de Marin

El comtat de Marin (Marin County en anglès) és un comtat de l'estat de Califòrnia dels Estats Units. Segons el cens dels Estats Units del 2020, té 262.231 habitants per una superfície de 2.145 km². La seu del comtat és San Rafael.
Banyat per la badia de San Pablo a l'est, la badia de San Francisco al sud-est i l'oceà Pacífic a l'oest, el comtat té diversos punts d'interès importants al llarg de la seva costa: Monument Nacional Muir Woods, badia Drakes, Point Reyes i badia Tomales.

## Història

El comtat de Marin és un dels 27 comtats creats el 1850 després de l'adopció de la Constitució de Califòrnia l'any anterior.

## Geografia

Situat a l'altra banda del pont Golden Gate des de San Francisco cap al sud, el comtat de Marin és conegut arreu del món per la seva bellesa natural, la seva política socialment liberal i la seva condició de comtat més ric dels Estats Units. Els seus habitants s'agrupen principalment a la seva part oriental, l'oest de la comarca es manté relativament salvatge. La resta del territori conté regions conreades on podem trobar nombroses localitats depenent de l'agricultura i el turisme econòmicament.

## Ciutats i zones no incorporades
### Ciutats

* Alto
* Black Point-Green Point
* Bolinas
* Dillon Beach
* Inverness
* Kentfield
* Lagunitas-Forest Knolls
* Lucas Valley-Marinwood
* Marin City
* Muir Beach
* Nicasio
* Point Reyes Station
* San Geronimo
* Santa Venetia
* Sleepy Hollow
* Stinson Beach
* Strawberry
* Tamalpais-Homestead Valley
* Tomales
* Woodacre

### Altres comunitats no incorporades

Altres comunitats no incorporades inclouen Fallon, Lagunitas i Bivalve, així com Bel Marin Keys, Inverness Park, Jewell, Marshall, Hamilton, Olema i Peacock Gap.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1850 | 1860 | 1870 | 1880 | 1890 | 1900 | 1910 | 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1980 | 1990 | 2000 | 2010 | 2020 |
| 323 | 3334 | 6903 | 11324 | 13072 | 15702 | 25114 | 27342 | 41648 | 52907 | 85619 | 146820 | 206038 | 222568 | 230096 | 247289 | 252409 | 262231 |

## Llocs i patrimoni

* Natural:
** Point Reyes
** Monument Nacional Muir Woods
** Illes Marín
* Arquitectura i història:
** Missió San Rafael Arcàngel
** Centre Cívic del Comtat de Marin (obra de Frank Lloyd Wright )
** Far de Point Bonita
* Divers:
** Ranxo Skywalker
** Presó Estatal de San Quintín

## Referències

* ↑ També se'n diu Marino. Aquest és el nom de baptisme d'un cap indi d'una de les últimes grans tribus miwok de la costa, que va acceptar convertir-se en alcalde a San Rafael. Significa l'afecció espiritual al mar costaner de la seva gent, familiaritzada amb les costes. L'origen de les veïnes illes Marín és similar. Tingueu en compte que probablement es tracta d'un bateig col·lectiu, i que el nom del líder espiritual es pot estendre a tota la comunitat..
# Jaume Compte i Canelles

Jaume Compte i Canellas (Castelló d'Empúries, Alt Empordà 1897 – Barcelona, 7 d'octubre de 1934) fou un polític i lluitador nacionalista català.

## Activitats polítiques

De jove milità en el Centre autònom de dependents del comerç i la indústria, CADCI. Membre de primera hora d'Estat Català, va ser un dels fundadors, l'any 1925, de La Bandera Negra, grup armat d'Estat Català encarregat d'efectuar accions militars contra les autoritats espanyoles, juntament amb Miquel Badia i Capell, Daniel Cardona i Civit, Marcel·lí Perelló i Domingo, Ramon Xammar i Sala, Emili Granier Barrera, Jaume Julià i Jaume Balius.
A finals de maig de 1925 participà ensems amb l'escamot Roell, en l'atemptat contra el rei d'Espanya, Alfons XIII quan, de tornada de Barcelona cap a Madrid, passava en tren per un dels túnels del Garraf. Fou condemnat a mort per un tribunal militar, però la pena li fou commutada per la de cadena perpètua.
Arran de la caiguda de la Dictadura de Primo de Rivera i la proclamació de la Segona República Espanyola el 1931, fou alliberat. Dirigí aleshores els escamots de defensa de la República Catalana proclamada per Macià. Decebut per la dissolució de la República Catalana, no va voler acceptar la Conselleria de Treball que li va oferir Macià, i més tard tampoc no acceptà la integració d'Estat Català dins Esquerra Republicana de Catalunya. Aleshores adoptà uns postulats socialistes revolucionaris i independentistes, i fundà un nou partit que adoptà els noms d'Estat Català-Força Separatista d'Extrema Esquerra i Estat Català-Partit Proletari, i que el 1934 s'escindí en Estat Català i Partit Català Proletari.
El 6 d'octubre de 1934, quan Companys proclamà la República Catalana dins la Federació Espanyola, Compte s'atrinxerà als locals del CADCI (a la rambla de Santa Mònica de Barcelona), entitat dirigida per elements del seu partit, tot vigilant els moviments dels soldats de la caserna situada a les Drassanes. Poc després les tropes atacaren amb artilleria el local i Jaume Compte hi va morir, a quarts d'una de la matinada, juntament amb Manuel González Alba i Amadeu Bardina.

## Vegeu també

* Fets del sis d'octubre

## Referències

* ↑ Costa i Deu, Joan; Sabaté, Modest. La nit del 6 d'octubre a Barcelona. Cossetània Edicions, 2006, p.23. ISBN 8497911784.

## Bibliografia

* Imma Tubella i Casadevall Jaume Compte i el Partit Català Proletari (1978) Edicions la Magrana

## Referències

* Tret en part d'Enciclopèdia onomàstica (amb llicència GFDL).

## Enllaços externs

* Jaume Compte i Canelles (català) a Marxists Internet Archive (MIA) (amb llicència GFDL).
# Concha Carretero

Concha Carretero (Barcelona, 1918 - Madrid, 1 de gener de 2014) va ser una militant comunista antifranquista, membre de les Joventuts Socialistes Unificades (JSU), que va ser companya de cel·la de les Tretze Roses, afusellades poc després d'acabada la guerra civil espanyola.

## Biografia

Va néixer a Barcelona, però la seva família es va traslladar a Madrid quan només tenia dos anys. El seu pare era anarquista i va morir jove. Després de l'entrada a Madrid de les tropes franquistes a finals de març de 1939, va ser empresonada per pertànyer a les Joventuts Socialistes Unificades, aleshores a l'òrbita del Partit Comunista d'Espanya. Va compartir cel·la amb altres companyes de les JSU, tretze de les quals van ser afusellades el 4 d'agost de 1939, passant a la història com Les Tretze Roses. Aquell mateix dia, Concha Carretero havia estat portada al cementiri de l'Almudena de Madrid, on va ser objecte d'un simulacre d'afusellament. De tornada a la presó de Ventas va ser apallissada i, quan va despertar, va conèixer la notícia de la mort de les seves amigues. Va passar onze mesos a la presó.
El gener de 1941 va tornar a entrar a la presó acusada d'ajuda a la guerrilla urbana. El juny d'aquell any va recuperar la llibertat definitivament.
Després de la mort del general Franco, va dedicar els seus esforços a reivindicar la memòria de Las Trece Rosas, sense oblidar els 43 homes que també van ser afusellats aquell mateix dia i els que anomenava «els meus 43 clavells». Solia impartir xerrades a centres educatius i participava en els homenatges que cada any se celebraven en record de Les Tretze Roses. «He vist de tot a la meva llarga vida, majoritàriament, injustícies», va declarar. Va col·laborar amb el director Benito Zambrano en la realització de la pel·lícula La voz dormida. A la seva mort, va ser sentidament recordada per gent com el líder de Podem, Pablo Iglesias, l'historiador David Jorge o la cantautora Lucía Sócam.

## Referències

* ↑ "Concha Carretero, luchadora antifranquista", El País, 2 de enero de 2014.
* ↑ Madorrán Ayerra, Carmen «Concha Carretero Sanz In Memoriam» (en castellà). Mundo Obrero [Consulta: 1r gener 2024].
* ↑ "Murió Concha Carretero, luchadora por la libertad, compañera de celda de las 13 Rosas. Que la tierra te sea leve"
* ↑ "Que su nombre no se borre de la Historia". Público, 2 de gener de 2014.
* ↑ Lucía Sócam dedica el último concierto de la gira a Concha Carretero
# Equip d'usuari

Al Sistema Universal de Telecomunicacions Mòbils (UMTS) i 3GPP Long Term Evolution (LTE), l'equip d'usuari (UE) és qualsevol dispositiu utilitzat directament per un usuari final per comunicar-se. Pot ser un telèfon de mà, un ordinador portàtil equipat amb un adaptador de banda ampla mòbil o qualsevol altre dispositiu. Es connecta a l'estació base Node B /eNodeB tal com s'especifica a les especificacions de la sèrie ETSI 125/136 i 3GPP 25/36. Correspon aproximadament a l'estació mòbil (MS) en sistemes GSM.
La interfície de ràdio entre l'UE i el node B s'anomena Uu.

## Funcionalitat

UE gestiona les següents tasques cap a la xarxa principal:
* Gestió de la mobilitat
* Control de trucades
* Gestió de sessions
* Gestió de la identitat
Els protocols corresponents es transmeten de manera transparent a través d'un Node B, és a dir, el Node B no modifica, utilitza ni entén la informació. Aquests protocols també s'anomenen protocols d'estrat sense accés.
La UE és un dispositiu que inicia totes les trucades i és el dispositiu terminal d'una xarxa.

## Referències

* ↑ admin. «LTE UE Category & Class Definitions» (en anglès britànic), 05-06-2017. [Consulta: 1r novembre 2023].
* ↑ «LTE UE Category & Class Definitions» (en anglès britànic). [Consulta: 1r novembre 2023].
* ↑ «What Is 5G Network Architecture?» (en anglès americà). [Consulta: 1r novembre 2023].
* ↑ «Understanding LTE User Equipment Categories» (en anglès). [Consulta: 1r novembre 2023].
# Misterix

Misterix va ser una sèrie de còmics creada el 1946 pel guionista Massimo Garnier i el dibuixant Paul Campani, que després van continuar altres autors fins a 1965, per als mercats italià i argentí.

## Trajectòria editorial

Misterix va aparèixer per primera vegada a l'Albi Le piú belle avventure, publicat a Itàlia el 12 de desembre de 1946, adquirint aviat un gran èxit a l'Argentina, on Editorial Abril ho va incloure des del 28 de gener de 1948 a la revista Salgari, concretament des del número 33.
El 3 de setembre de 1948 Editorial Abril va llançar una nova revista encapçalada pel personatge, encarregant-se Alberto Ongaro d'escriure-la des de la mateixa Argentina a partir de 1950. En 1953 va començar també a publicar-se a la revista espanyola Aventurero d'Edicions Cliper.
Des de 1955 l'argentí Eugenio Zoppi s'alterna en els llapis amb Campani, que continua treballant des d'Itàlia:
| Número | Data | Guionista | Dibuixant |
| 336-475 | 3/4/1955- | Alberto Ongaro | Eugenio Zoppi |
| 476-515 | 12/1958- | Alberto Ongaro | Paul Campani |
| 516-557 | | Alberto Ongaro | Eugenio Zoppi |
| 558-575 | | Alberto Ongaro | Paul Campani |
A partir del 7 de novembre de 1958 Ongaro va deixar d'escriure la sèrie, que va passar a les mans de guionistes com Rennie Dorest, Carlos Lamas, Clement Greco, Ray Collins o Xarxa Dark. Posteriorment es van incorporar nous dibuixants:
| Número | Data | Guionista | Dibuixant |
| 698 | 1962-1964 | | Tibor José Horvath |
| 816-855 | 1964-23/04/1965 | Edgardo Rene Muñoz Cabrera | Lito Fernández |

## Argument i personatges

John Ferdigan és un inventor anglès que lluita contra el mal mitjançant un vestit que el fa invulnerable, sota la identitat secreta de Misterix. Està casat amb Jolly i compta amb aliats com l'inspector de Scotland Yard Burns i l'extraterrestre Quirón, a més d'enemics recurrents com el seu germà Takos i el capità Wasser.

## Referències

* 1 2 3 Trillo, Carlos i Saccomano, Guillermo. La "pesada" de Salgari, capítulo 33 de la Historia de la historieta argentina, publicado en Tit-Bits Gran Color Anuario 1, 12/1978.
* 1 2 3 4 Ferreiro, Andrés y Rodríguez Van Rousselt (05/1987) Misterix en Esquema Enciclopédico de la Historieta argentina para Fierro nº 33, p. 46.
* ↑ Ferreiro, Andrés y Rodríguez Van Rousselt (05/1987) Misterix en Esquema Enciclopédico de la Historieta argentina para Fierro nº 33, p. 46.
* ↑ Trillo, Carlos y Saccomano, Guillermo. Misterix o los antecedentes de la moderna historieta argentina, capítulo 34 de la Historia de la historieta argentina, publicado en Tit-Bits Gran Color 41, 01/1979.

## Bibliografia

* GUIRAL, Antoni (Coord.). Del tebeo al manga: Una historia de los cómics 9. Revistas de aventuras y de cómic para adultos. Barcelona: Panini España, 2012. Depósito Legal: GI.169-2007. ISBN 978-84-9885-903-4.
# NCR 5380

El controlador NCR 5380 és un dels primers xip controlador SCSI desenvolupat per NCR Microelectronics. Va ser popular per la seva senzillesa i baix cost. El 5380 es va utilitzar en el Macintosh Plus i en nombroses targetes SCSI per a ordinadors personals, incloent l'Amiga i l'Atari TT . El 5380 va ser el segon origen de diversos fabricants de xips, inclosos AMD i Zilog. El 5380 va ser dissenyat per enginyers de la planta de NCR que llavors es trobava a Wichita, Kansas, i va ser fabricat inicialment per NCR Microelectronics a Colorado Springs, Colorado. Va ser la primera implementació d'un sol xip del protocol SCSI-1.

## VAX-UMAX

L'NCR 5380 també va fer una aparició significativa als ordinadors VAX de Digital Equipment Corporation, on es va presentar en diversos mòduls Q-Bus i com a controlador SCSI integrat en nombrosos ordinadors MicroVAX, VAXstation i VAXserver . Molts escàners òptics SCSI UMAX també contenen el xip 53C80 connectat a un microcontrolador Intel de la sèrie 8031.
El controlador SCSI d'un sol xip NCR 53c400 utilitzava un nucli SCSI 5380.

## Referències

* ↑ AMD publication 17348, revision B, May 1993
* ↑ «The Tiny SCSI Emulator», 25-12-2016. [Consulta: 2 setembre 2023].
* ↑ BYTE Magazine, 1988 №9

## Enllaços externs

* «Dream peripherals (the return)», 12-04-2008. [Consulta: 2 setembre 2023].
# Pinacle (geologia)

En geomorfologia, un pinacle, torre de roca, agulla o torre natural (alemany: Felsnadel, Felsturm o Felszinne ) és una columna individual de roca, aïllada d'altres roques o grups de roques, en forma d'un eix vertical o agulla. és una forma geomorfològica natural i una forma de denudació estructural del relleu. Es tracta de una columna o prisma aïllada, alta i sovint també esvelta, que recorda una torre en la seva forma. Un tipus específic de torre de roca és l'agulla de roca.

## Formació

Els pinacles es van crear com a conseqüència de l'erosió mecànica, és a dir, el trencament i la destrucció graduals d'un altiplà pla o d'una carena rocosa. La seva forma és el resultat de la meteorització mecànica i de l'actitud de la roca, o de l'enfonsament del talús. A la costa del mar, les torres de roca es creen per abrasió i aïllament de les parts més resistents de la costa desgastada i abrasada (cingle).

## Distribució

Els pinacles es troben a diverses parts del món. Es troben a les vores de les altes muntanyes i altiplans tabulars, com les buttes de les regions àrides, o a les costes rocoses molt alterades. No obstant això, es troben més sovint a la zona de les ciutats de roca arenisca.
Alguns exemples són els cims de l'Aiguille du Midi al massís del Mont Blanc a França, el Barbarine de gairebé 43 metres d'alçada al costat sud del turó de Pfaffenstein prop de Königstein a Alemanya, o el Bischofsmütze, el Drei Zinnen i les Torres Vajolet a les Dolomites, que són riques en aquestes torres. Una àrea de formacions calcàries dins del Parc Nacional de Nambung, prop de la ciutat de Cervantes, Austràlia Occidental, es coneix com The Pinnacles .

## Galeria

* Cerro Torre 3.133 m (flanc sud ~2.150 m), Patagònia, Argentina/Xile
* La Barbarina (43 m d'alçada), Suïssa saxona, Alemanya
* Les Torres Vajolet 2.790 m (torre principal de 120 m d'alçada), Tirol del Sud, Itàlia
* Khao Ta Pu (coneguda com a illa James Bond) davant Khao Phing Kan, Tailàndia
* The Pinnacles, Parc Nacional de Nambung, Austràlia Occidental
* Petit pinacle de roca de gres a Yaverland, Illa de Wight, Regne Unit, format com a resultat de l'erosió dels penya-segats
* Top of the Rock Golf Course Limestone Pinnacles (excavat a una profunditat de 60 m en àrees), Branson, Missouri, Estats Units
* Església de roca de Debre Sema'it al cim d'un pinacle a Etiòpia

## Referències

* ↑ Základy geomorfologie: vybrané tvary reliéfů. Univerzita Palackého, p. 57–58. ISBN 978-80-244-1749-3.
* ↑ Základy geomorfologie: vybrané tvary reliéfů. Univerzita Palackého, p. 57–58. ISBN 978-80-244-1749-3.
* ↑ Atlas skalních, zemních a půdních tvarů. Academia, p. 68–69.
* ↑ Atlas skalních, zemních a půdních tvarů. Academia, p. 68–69.

## Bibliografia

* Jiří Adamovič, Václav Cílek, Radek Mikuláš : Atles of Sandstone Rock Cities, Academia Praha 2010,ISBN 978-80-200-1773-4
* Josef Rubín, Břetislav Balatka, Vojen Ložek, Miroslav Malkovský, Vlastimil Pilous, Jan Vítek : Atles de les formes de roca, terra i sòl, Academia Prague, 1986, 1a edició, 388 pàgines, 21-033-86

## Enllaços externs

* Vista aèria del Desert dels Pinacles Google Maps
# Ròia

La Ròia (en occità Ròia, nom femení; en francès la Roya; en italià il Roia) és un riu en els límits entre França (on neix) i Itàlia (per on corre la darrera part del seu curs), que desaigua prop de Ventimiglia. El seu nom antic fou Rutuba.
Fins al 1860, tot el curs de la Roia estava inclòs dins dels límits del Regne de Sardenya. Quan Sardenya va cedir el comtat de Niça a França, que assignava a aquesta última els municipis de Brelh i Saorgio, la Roia es va trobar a travessar la frontera estatal dues vegades, entrant en territori francès a San Dalmazzo di Tenda a sortir a Piena Bassa. El tractat de pau del 10 de febrer 1947 va assignar l'alta Vall del Roia i els antics municipis piemontesos de Tenda i Briga Marittima a França, alhora que va traslladar la frontera franco-lígur més al sud: de fet Piena i Libri, antigament llogarets d'Olivetta San Michele, van passar. a França.
No se l'ha de confondre amb el Reie, a la desembocadura del qual va néixer la ciutat de Bruges, que en texts antics es deia també Roya.

## Referències

* ↑ Bunbury, Edward Herbertx. «Rutuba (Roja)». A: William Smith. Dictionary of Greek and Roman Geography, illustrated by numerous engravings on wood. Londres: Walton and Maberly & John Murray, 1854.
* ↑ «Traité de paix avec l'Italie, 1947». [Consulta: 7 gener 2023].
* ↑ De Flou, Karel; De Smet, Jos. «Reie». A: Woordenboek der Toponymie van Westelijk Vlaanderen, Vlaamsch Artesië, het Land van den Hoek, de graafschappen Guines en Boulogne en een gedeelte van het graafschap Ponthieu (en neerlandès). Volum XIII: Pré larde – Sacraments Straetken. Brugge: Koninklijke Vlaamse Academie voor Taal- en Letterkunde, 1932, p. 386-392.