OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cantó de Ligueil

El cantó de Ligueil és un cantó francès del departament de l'Indre i Loira, situat al districte de Loches. Té 13 municipis i el cap és Ligueil.

## Municipis

* Bossée
* Bournan
* La Chapelle-Blanche-Saint-Martin
* Ciran
* Esves-le-Moutier
* Ligueil
* Louans
* Le Louroux
* Manthelan
* Mouzay
* Saint-Senoch
* Varennes
* Vou

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1949 | M. Gaudron | SFIO |
| 1949-1967 | Maurice Lemaigre-Dubreuil | divers droite |
| 1967-1979 | M. de Thoré | Divers droite |
| 1979-1992 | Michel Guignaudeau | MRG |
| 1992-2011 | Michel Giraudeau | UDF, després UMP |
| 2011- | Michel Guignaudeau | Divers gauche |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| - | 8.025 | 7.286 | 7.072 | 6.913 | 7.199 | 7.871 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Torre de Sant Pau

La Torre o masia de Sant Pau és una edificació catalogada com a monument del municipi de Sabadell (Vallès Occidental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una masia de planta baixa, pis i golfa, amb coberta a dues vessants que donen aigües a les façanes laterals. Diverses ampliacions i reformes la convertiren al tipus basilical. Té un portal de pedra adovellada, tres finestres renaixentistes i un senzill rellotge de sol. També cal anomenar els balustres de terra cuita dels balcons de l'absis lateral. A sol ixent sobre l'absis s'obre una galeria amb arcades de maons d'arc rebaixat i balustres de terra cuita.

## Història

Del segle xviii hi ha dades sobre un procés referent a la torre d'aquesta pagesia, aleshores Torre de Riu-Sec o Casa Ximenis de Sant Pau de Riu-Sec, aquell tingué lloc entre el propietari i el procurador reial de la Universitat de Sabadell, doncs el primer asseverava que al procurador no li pertocava tenir jurisdicció sobre aquestes terres. El 4 de febrer de 1638 fou donada sentència provisional a favor de la Universitat de Sabadell. Posteriorment Ximenis traspassà la torre als Pares Servites de Barcelona.

## Referències

* 1 2 «Torre de Sant Pau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 abril 2013].

## Enllaços externs

* Masia de Sant Pau Arxivat 2017-08-31 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Moleta Rodona

La Moleta Rodona és una muntanya de 1.358 metres que es troba al municipi de Roquetes, a la comarca catalana del Baix Ebre.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Roques del Barret

Les Roques del Barret és una agrupació de roques situades a 356,9 metres que es troben al terme municipal d'Arbeca, entre la carretera L-201, que uneix els municipis d'Arbeca, a la comarca de les Garrigues i de Maldà, a la comarca de l'Urgell, i el fondo de La Cometa.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Cantacorbs (Montblanc)

Cantacorbs és una serra situada al municipi de Montblanc, a la comarca de la Conca de Barberà, amb una elevació màxima de 1.023 metres.
# Dromomeron

Dromomeron és un gènere d'arcosaures dinosauromorfs del Triàsic superior del sud-oest del que ara són els Estats Units. Es coneix per restes parcials, principalment el fèmur, estimant-se la longitud total de l'animal en menys d'un metre. Es creu que està estretament emparentat amb Lagerpeton, encara que es va trobar prop de fòssils de dinosaures com Chindesaurus, la qual cosa ens indica que els primers dinosaures no van reemplaçar immediatament a aquests grups emparentats amb ells.
# Cantó de Baiona-Oest

El cantó de Baiona-Oest, (en euskera Baiona-Mendebaldea) és una divisió administrativa francesa, situada al departament dels Pirineus Atlàntics i la regió Nova Aquitània.
El seu Conseller general és Monique Larran-Lange, del PS. Està format per una part de la vila de Baiona. El 1982 li fou separada la part meridional (Arrangoitze i Basusarri) per a integrar-les al Cantó d'Ustaritz.

## Consellers generals

Llista de Consellers generals :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1973 | Francis Gaudeul | RAD |
| 1979 | Francis Gaudeul | UDF |
| 1992 | Francis Gaudeul | UDF |
| 1992 | Jean-Louis Domergue | UDF |
| 1998 | Jean-Louis Domergue | UDF |
| 2004 | Monique Larran-Lange | PS |
| No es coneixen les dades anteriors a 1974. ||||

## Vegeu també

* Cantons de Pirineus Atlàntics

## Enllaços externs

* Mapa del Cantó al web de la prefectura Arxivat 2008-12-06 a Wayback Machine.
# Cantó de Bourges-1

El cantó de Bourges-1 és un cantó francès del departament del Cher, situat al districte de Bourges. Compta amb part del municipi de Bourges.

## Municipis

* Bourges

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1951 | Marcel Cherrier | PCF |
| 1973-1988 | André Cothenet | RPF, després divers droite |
| 1970-1973 | M. Lebrun | UDR |
| 1973-1988 | Jacques Rimbault | PCF |
| 1988-1998 | Jean-Claude Sandrier | PCF |
| 1998-2008 | Jacqueline Jacquet-Trossevin | PCF |
| 2008- | Jean-Michel Guérineau | PCF |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Sant Joan Baptista del Poal

Sant Joan Baptista del Poal és un monument del municipi del Poal inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La primitiva església de Sant Joan era d'una nau, avui es troba molt modificada i ampliada. Del moment primitiu resta tan sols part de l'arcada.
Té una nau ampla amb capelles laterals obertes en arc de mig punt a manera de corredor. La coberta és de volta de canó amb llunetes. La nau és il·luminada per ulls de bou superiors. Els murs tenen sòcol de pedra i parets pintades. El paviment és de mosaic. Als peus de l'església hi ha la capella del Santíssim.
Destaca la porta d'entrada, amb la data de 1743, de línia sòbria. La porta s'emmarca dins un arc escarser on les antes i l'extradós estan formats per fistons i motllures. La clau de l'arc està marcada per una fulla d'acant cargolada. A banda i banda de la porta, un fals pilar, format per carreus superposats, descansa sobre una base amb toro i escòcia. Damunt, el capitell es forma a partir de dos grups de motllures. El fris, totalment llis, sembla una continuació de la façana. La cornisa està formada per un arc també escarser però més rebaixat que el de la porta. L'arc, format per nivells de motllures, suporta al centre i els laterals unes peces geomètriques en forma d'alfil. El central porta la data de l'església.
Làpida sepulcral, feta construir pel marquès del Poal, Francesc Desvalls i d'Alegre, per a ell i la seva muller, Manuela d'Ardena. L'obra s'acabà el 1776. La làpida és de pedra, té forma rectangular i actualment està adossada al mur de l'església parroquial. En relleu, s'hi ha representat l'escut heràldic del marquès, que ocupa la meitat superior mentre que la inferior porta gravada la llegenda segons la qual sabem que fou per iniciativa del marqués que es construí l'església de la població.

## Història

Fou construïda l'any 1743 per iniciativa de Francesc Desvalls i d'Alegre, senyor i marquès del Poal, com ho commemora una làpida que diu que, a més de bastir l'església, edificà el monument per a ell mateix, per la seva esposa Manuela d'Adena i per als seus fills.
El títol del Marquesat del Poal fou concedit el 1725, segons sembla, per l'emperador Carles VI a Antoni Desvalls i de Vergós, fins llavors vescomte de Poal, títol concedit pel rei-arxiduc el 1706.
Un article publicat al diari La Mañana el 15 de gener del 2002, informa que la làpida fou restaurada.
L'edifici s'acabà el 1776. El campanar es va fer l'any 1790.
L'any 1950 es portaren a terme les obres de reforma de l'església, ja que el poble havia crescut. Les obres de reforma foren dirigides per Josep Danés i Torres, arquitecte del bisbat d'Urgell.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Sant Joan Baptista del Poal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2013].
# Moletes de Venanci

Les Moletes de Venanci és una muntanya de 1.135 metres que es troba al municipi d'Alfara de Carles, a la comarca catalana del Baix Ebre.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Tossal de les Forques (Cervià de les Garrigues)

El Tossal de les Forques és una muntanya de 501 metres que es troba al municipi de Cervià de les Garrigues, a la comarca catalana de les Garrigues.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Càstor (muntanya)

El Càstor (en italià, Càstore i en francès i alemany, Castor) és una muntanya de 4.223 metres que es troba entre les regions de la Vall d'Aosta a Itàlia i el Valais a Suïssa, al massís del Mont Rosa als Alps Penins.
Juntament amb el Pòl·lux, prenen el nom dels dos bessons de la mitologia grega. Està separat del Pòl·lux pel colle di Verra (3.845 m.).

## Referències

* ↑ «Llista dels 4.000 UIAA» (pdf). UIAA.

## Enllaços externs

* «Camptocamp.org». [Consulta: 29 agost 2011].
* «Summitpost.com» (en anglès). [Consulta: 29 agost 2011].
Quatremils dels Alps :
Alps
Quatremils
categoria :
# Cantó d'Iholdi

El cantó d'Iholdi (en euskera Iholdiko Kantonamendua i en francès i oficialment canton d'Iholdy) és una divisió administrativa francesa, situada al departament dels Pirineus Atlàntics i la regió Nova Aquitània. El seu Conseller general és Jean-Louis Caset.

## Composició

Està format pels municipis de:
* Arhantsusi
* Armendaritze
* Bunuze
* Heleta
* Hozta
* Ibarrola
* Iholdi
* Irisarri
* Izura-Azme
* Jutsi
* Landibarre
* Larzabale-Arroze-Zibitze
* Donaixti-Ibarre
* Suhuskune

## Consellers generals

Llista de Consellers generals :
| Data d'elecció | Identitat | Qualitat |
| 1945 | Ilharreborde | |
| 1949 | Emmanuel Lartigue | |
| 1955 | Emmanuel Lartigue | |
| 1961 | Emmanuel Lartigue | |
| 1967 | Emmanuel Lartigue | |
| 1973 | Emmanuel Lartigue | |
| 1979 | Emmanuel Lartigue | |
| 1985 | Jean-Louis Çaldichoury | alcalde d'Iholdi |
| 1992 | Jean-Louis Caset | |
| 1998 | Jean-Louis Caset | alcalde d'Ibarrola |
| 2004 | Jean-Louis Caset | alcalde d'Ibarrola |
| No es coneixen les dades anteriors a 1945. ||||

## Vegeu també

* Cantons de Pirineus Atlàntics

## Enllaços externs

* Mapa del Cantó al web de la prefectura Arxivat 2008-12-05 a Wayback Machine.
# Cantó de La Chapelle-d'Angillon

El cantó de La Chapelle-d'Angillon és un cantó francès del departament del Cher, situat al districte de Vierzon. Té 5 municipis i el cap és La Chapelle-d'Angillon.

## Municipis

* La Chapelle-d'Angillon
* Ennordres
* Ivoy-le-Pré
* Méry-ès-Bois
* Presly

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1967 | Pierre Blaisse | SFIO |
| 1967-1979 | M. Lureau | Divers droite |
| 1979-1985 | M. de Saporta | UDF-CDS |
| 1985-2004 | Pierre Heuclin | Divers droite |
| 2004- | David Dallois | Divers droite |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| 2.939 | 3.314 | 2.916 | 3.162 | 2.599 | 2.617 | 2.628 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Sant Bartomeu de Margalef

Sant Bartomeu de Margalef és un monument del municipi de Torregrossa (Pla d'Urgell) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església d'una sola nau, campanar de paret i porta datada el 1778. De gust neoclàssic.
Coberta a dues vessants amb teula àrab, La capçalera és poligonal i cada vèrtex, igual que les cantonades dels murs, és rematat amb carreus ben tallats de proporcions considerables respecte a la resta de pedra vista.

## Història

Església a l'interior del pati del casal-palau dels ducs d'Almenara.
Sembla que aquesta és la nova església de Sant Bartomeu de Margalef. De la vella, situada en l'antic nucli de Margalef, despoblat al segle xiv, només se'n conserva la façana.
Ha estat restaurada els darrers anys. En la restauració s'ha aplicat un criteri unitari per a totes les construccions arquitectòniques: deixar la pedra picada vista. En l'església, les parts on hi havia totxana s'han arrebossat i pintat.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Sant Bartomeu de Margalef». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2013].
# Casa Sebastià Bosch i Sala

La Casa Sebastià Bosch i Sala, és un edifici modernista obra de Joaquim Raspall situada al Passeig, 97 de la Garriga, que està protegit com a bé cultural d'interès local d'aquest municipi, inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici civil, utilitzat com a habitatge unifamiliar aïllat què consta de soterrani, planta baixa i pis. Assentat damunt un sòcol de carreu, presenta una coberta de faldons amb gran pendent. Imposta esgrafiada amb motius geomètrics a les obertures de la planta baixa. L'emmarcat de les obertures del terç superior de la planta baixa i pis presenta els mateixos esgrafiats que la imposta. Les llindes són de perfil sinuós i, de la mateixa manera que les jardineres que hi ha al costat de les finestres, revestits de rajola quadriculada blanca i marró. En el ràfec, les entrepilastres de les mènsules estan estucades amb motius geomètrics vegetals. A la façana nord hi ha una finestra tapiada.

## Història

És una obra interessant dins la producció de Raspall, ja que hi introdueix nous elements formals: estucs amb motius geomètrics en el ràfec, jardineres a les finestres, etc., a més de fer una interessant combinació de vitralls, ceràmica i esgrafiats amb un marcat estil propi de l'autor.

## Referències

* 1 2 «Casa Sebastià Bosch i Sala». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 abril 2013].
# Culis monumentalibus

L'escultura urbana coneguda pel nom Culis monumentalibus, ubicada a la carrer Pelayo, enfront del teatre Campoamor, a la ciutat d'Oviedo, Principat d'Astúries, Espanya, és una de les més d'un centenar que adornen els carrers de l'esmentada ciutat espanyola.
El paisatge urbà d'aquesta ciutat, es veu adornat per obres escultòriques, generalment monuments commemoratius dedicats a personatges d'especial rellevància en un primer moment, i més purament artístiques des de finals del segle xx.
L'escultura, que porta el nom en llatí, feta a bronze embetumat en negre (la figura, que té quatre metres d'altura) i granit (el pedestal, que compta amb 80 centímetres d'altura), és obra de Eduardo Úrculo, i està datada 2001.
La idea d'instal·lar aquesta escultura està directament relacionada amb la iniciativa des de la dècada dels anys 90 del segle XX va posar en marxa l'equip de govern de l'Ajuntament d'Oviedo, amb la finalitat de crear un museu a l'aire lliure a la ciutat. L'obra representa un cul de monumental proporció, que, sobre unes natges arrodonides, repetit per ambdues cares, està elevat sobre una peanya de granit.
El títol va ser pres per Úrculo a partir d'un article de Camilo José Cela, publicat a 1977, en el qual fa esment de la "passió" de Úrculo de pintar culs.
Ha estat una escultura que no ha deixat indiferent a ningú. Hi ha detractors de la instal·lació i també n'hi ha acèrrims defensors, arribant la polèmica dels conciutadans d'Oviedo a convertir-se en tema de tertúlies i de columnes d'opinió d'algun mitjà de comunicació.
Un antecedent d'aquesta obra és el Monument al cul. A Santiago Roldán, obra també d'Urculo, situada a Barcelona el 1999, que ha estat considerada "germana" del Culis monumentalis i que té una forma semblant però molt més alta, incloent tota la llargada de les cames.

## Referències

* 1 2 «Escultura pública en Oviedo». Arxivat de l'original el 2014-07-17. [Consulta: 4 desembre 2018].
* 1 2 iluzziona.com. «Culis Monumentalibus». [Consulta: 4 desembre 2018].
* ↑ «Viajes Nº:08 La que apenas duerme la siesta». [Consulta: 4 desembre 2018].
* ↑ http://www.vivirasturias.com/quehacer/Oviedo/Qu%C3%A9+hacer%7CPatrimonio+civil%7CEsculturas/es Arxivat 2014-08-11 a Wayback Machine.
* ↑ «Descubre Oviedo a través de sus estatuas» (en castellà). Imanes de viaje.
* ↑ Miguel, Begoña Gutiérrez San. Medios de comunicación y medio ambiente (en castellà). Universidad de Salamanca, 2002. ISBN 9788478007646.
* ↑ «Art Públic». [Consulta: 13 gener 2022].
# Serra de Barrils

La Serra de Barrils és una serra situada al municipi de Vinaixa a la comarca de les Garrigues, amb una elevació màxima de 550 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Morral de Catinell

El Morral de Catinell és una muntanya de 1.131 metres que es troba al municipi de la Sénia, a la comarca catalana del Montsià.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Orthacanthus

Orthacanthus és un gènere extint de taurons, que va aparèixer fa 400 milions d'anys, en el període Carbonífer inferior. Ha estat batejat com "el terror dels aiguamolls". Els seus fòssils han estat trobats a Nord-amèrica i Europa. Tenia la forma del cos d'una anguila que assolia gairebé 4 metres de llarg. Tènia dues fileres de dents diferents, serrades i planes.

## Enllaços externs

* http://www.fosil.cl/tiburones2.html Arxivat 2008-10-07 a Wayback Machine.
# Cantó d'Uztaritze

El cantó d'Uztaritze (en francès i oficialment Canton d'Ustaritz) és una divisió administrativa francesa, situada en el departament dels Pirineus Atlàntics i la regió Nova Aquitània. El seu conseller general és Bernard Auroy, de Divers Droite.

## Composició

El cantó d'Ustaritz agrupa 9 comunes:
* Ahetze
* Arbona
* Arrangoitze
* Basusarri
* Haltsu
* Jatsu
* Larresoro
* Senpere
* Uztaritze

## Consellers generals

Llista de Consellers generals :
| Data d'elecció | Identitat | Partit | Qualitat |
| 1919 | Edmond Goyheneche | | |
| 1925 | Edmond Goyheneche | | |
| 1931 | Edmond Goyheneche | | |
| 1937 | Edmond Goyheneche | | |
| 1945 | Edmond Goyheneche | | |
| 1951 | Edmond Goyheneche | | |
| 1958 | Edmond Goyheneche | | |
| 1964 | Charles Cami | | |
| 1970 | André Lastrade | | |
| 1976 | André Luberriaga | | |
| 1982 | André Luberriaga | | |
| 1988 | Jean-Michel Colo | RPR | |
| 1994 | Jean-Michel Colo | RPR | alcalde d'Arrangoitze |
| 2001 | Bernard Auroy | DVD | alcalde d'Uztaritze |
| No es coneixen les dades anteriors a 1919. ||||

## Vegeu també

* Cantons de Pirineus Atlàntics

## Enllaços externs

* Dades sobre el cantó d'Ustaritz a Le Trésor des Régions
* Mapa del cantó al web de la prefectura Arxivat 2008-12-05 a Wayback Machine.
# Cantó de Le Châtelet

El cantó de Le Châtelet és un cantó francès del departament del Cher, situat al districte de Saint-Amand-Montrond. Té 7 municipis i el cap és Le Châtelet.

## Municipis

* Ardenais
* Le Châtelet
* Ids-Saint-Roch
* Maisonnais
* Morlac
* Rezay
* Saint-Pierre-les-Bois

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-196. | M. Dubreuil | radical |
| 196.-196. | M. Dumont | PCF |
| 196.-1998 | René Dubreuil | Divers droite, després RPR |
| 1998-2011 | Bernard Jamet | Divers droite |
| 2011- | Hubert Robin | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| 3.249 | 3.545 | 3.148 | 2.845 | 2.672 | 2.610 | 2.749 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# La Casa Vella (Vila-sana)

La Casa Vella és un monument del municipi de Vila-sana (Pla d'Urgell) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La Casa Vella és la més antiga de la població. Consta de planta baixa i dos pisos amb coberta a dues vessants. Les dues primeres plantes són construïdes amb pedra i morter i l'última amb tàpia. Les cantonades són realitzades en pedra. A la planta baixa hi ha la porta principal i una finestra a cada banda. A la primera planta la finestra central és més gran que les dues laterals. Antigament al pis superior hi havia tan sols la finestra central i una lateral, però amb les obres realitzades entre els anys 1983 i 1985, la finestra central fou substituïda per un rellotge de sol i es va afegir una finestra lateral per donar simetria al conjunt, de línies simples. Al rellotge hi ha la inscripció: "Ni tu ni jo tindríem corda si no fos Déu que se'n recorda".
Adossada a l'edifici principal hi ha la casa dels masovers i dins el mateix recinte es troba l'ermita de la Verge de la Cabeça així com altres dependències, que si bé en un primer moment tenien usos de caràcter agrícola, avui en dia han estat habilitades per a altres menesters (magatzems, cellers...). A més dels tres pisos destinats a habitatge familiar, la casa conserva un gran celler enrajolat i amb volta de canó. Una part d'aquest celler és molt antic. Actualment s'hi exposen estris de treball, la majoria provinents de la mateixa casa (remolatxera, sembradora de panís...).

## Història

L'any 1695, la família Gomar s'instal·là a Utxafava, antic nom del lloc. Pere Gomar hi construí l'anomenada Casa Vella o Casa Castell, acabada cap a l'any 1699. El solar que ocupa la casa eren corrals i coberts del senyor duc de Sessa i baró d'Utxafava. En temps de la Guerra de Successió, Pere Gomar va haver d'abandonar la Casa Vella per posar-se sota les ordres del rei Borbó. En la seva absència, els partidaris de l'arxiduc Carles d'Àustria incendiaren la casa. Després de la guerra, la casa es va anar refent. Amb una aliança matrimonial els Gomar s'emparentaren amb els Dalmasses i cap a 1820 la Casa Vella passà a mans d'aquests darrers. L'escut dels Dalmasses llueix a la façana de la capella de la Verge de la Cabeça. Durant la Guerra Civil la casa va ser confiscada als seus propietaris i usada per als refugiats de Lleida. L'any 1972 els senyors Dalmasses van vendre la Casa Vella.
L'estat actual de la casa es deu a la restauració efectuada entre els anys 1983-1985.

## Referències

* 1 2 3 4 «La Casa Vella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2013].