OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cantó de Le Havre-6

El cantó de Le Havre-6 és un cantó francès del departament del Sena Marítim, situat al districte de Le Havre. Abasta un municipi sencer i part del de Le Havre.

## Municipis

* Le Havre (part)
* Sainte-Adresse

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1964-1976 | Jean Duval | UDR, després divers droite |
| 1976-1982 | Maurice Schlewitz | PCF |
| 1982-1994 | Antoine Lagarde | UDF |
| 1994-2001 | Patrice Gélard | RPR |
| 2001- | Brigitte Dufour | RPR, després UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Cantó de Lons-le-Saunier-Sud

El cantó de Lons-le-Saunier-Sud és un cantó francès del departament del Jura, situat al districte de Lons-le-Saunier. Té 11 municipis i part del de Lons-le-Saunier.

## Municipis

* Bornay
* Chilly-le-Vignoble
* Courbouzon
* Frébuans
* Geruge
* Gevingey
* Lons-le-Saunier (part)
* Macornay
* Messia-sur-Sorne
* Moiron
* Trenal
* Vernantois

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1973-1982 | Henri Auger | PCF |
| 1982-19.. | Serge Elvezi | PS |
| 19..-2008 | Pierre Bénichou | UDF |
| 2008- | Christophe Perny | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# La Casota (Vilanova de Sau)

La Casota és un monument del municipi de Vilanova de Sau (Osona) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català.

## Descripció

Masia de planta quadrada coberta a dues vessants amb la part nord recolzada a una gran pedra calcària despresa del cingle. Inicialment comptava amb planta baixa i un pis, però recentment s'hi ha afegit un altre pis. La façana es troba orientada a migdia, on el carener és perpendicular, presenta un portal rectangular amb la llinda datada i diverses finestres construïdes de nou, només es conserva l'antic ampit motllurat en una d'elles. A llevant s'hi obre un altre portal i una altra finestra també antiga, a ponent s'hi obren diverses finestres més. És construïda amb gresos vermells i blancs i arrebossada al damunt. Malgrat les reformes que desmereixen molt la construcció primitiva és interessant, la ubicació de la primitiva masia i algunes restes que encara s'hi conserven.

### Cabana

Hi ha una cabana al costat del mas principal. És un edifici de planta rectangular, cobert a una sola vessant, que vessa les aigües cap a ponent. La façana presenta un gros portal rectangular a la planta, amb llinda de fusta que fa de sostre. Elm primer pis està només tapat amb llates un xic separades per tal que hi corri l'aire necessari per a eixugar-hi l'herba. A ponent hi ha una petita obertura. El ràfec de migdia és més prolongat que els altres, mentre que a llevant no n'hi ha. Està construïda amb diversos tipus de gres, vermell, blau i groc, units amb morter de calç i fusta.

## Història

Es troba dins la demarcació de la desapareguda parròquia de Sant Romà de Sau, avui colgada per les aigües del pantà. Pertany al terme civil de Vilanova de Sau. A jutjar per les dades constructives, es degué construir vers el segle xviii, època de redreçament demogràfic, i fou reformada al segle xx.

## Referències

* 1 2 3 «La Casota». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 desembre 2012].

## Enllaços externs

* «La Casota». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
# Els Penyalets

Els Penyalets és una serra situada al municipi d'Olesa de Bonesvalls a la comarca de l'Alt Penedès, amb una elevació màxima de 471 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Al-Abbàs ibn al-Walid

Al-Abbàs ibn al-Walid —àrab: العباس بن المليد, al-ʿAbbās b. al-Walĩd— (? - Haran, 750) fou un general omeia, fill del califa al-Walid I. Va lluitar sovint contra els romans d'Orient junt amb son oncle Màslama ibn Abd-al-Màlik i va conquerir la important fortalesa capadòcia de Tíana al començament del regnat del seu pare. Aquesta era la principal fortalesa grega de la zona i l'èxit el va completar amb la conquesta de la ciutat de Tíana, propera a la fortalesa, després d'un llarg setge (fou conquerida el maig del 707 segons els historiadors àrabs i el maig del 709 segons els romans d'Orient).
Després al-Abbàs i Maslama van dirigir diverses expedicions, junts o cadascun pel seu compte. Al-Abbàs va conquerir Sebastopol de Cilícia, mentre Màslama ocupava Amasia, al Pont (712). El 713 al-Abbàs va conquerir Antioquia de Pisídia.
El 720, després de la mort del califa Úmar II, el governador d'Iraq, Yazid ibn al-Muhàl·lab, es va revoltar a Bàssora i al-Abbàs fou enviat contra ell. Mort el rebel en un combat es va restablir la tranquil·litat a la zona.
En el regnat d'al-Walid II no es va voler unir a son germà Yazid en la conspiració de la branca marwànida de la dinastia, però finalment quan va esclatar la lluita, va haver de secundar als colpistes (744). El darrer califa omeia, Marwan II, el va fer empresonar i va morir tancat a Haran durant una epidèmia (750).
# Kyōgoku Takatsugu

    En aquest nom japonès, el cognom és Kyōgoku.
Kyōgoku Takatsugu (京極高次, 1563-1609) va ser un samurai del període Sengoku i a inicis del període Edo de la història del Japó.
Durant el govern d'Oda Nobunaga, aquest ho va forçar a casar-se amb la seva neboda, germana de l'esposa de Toyotomi Hideyoshi, de manera que Takatsugu va rebre el feu d'Otsu, valorat en 60.000 koku.
Durant la batalla de Sekigahara va donar suport al bàndol de Tokugawa Ieyasu en contra de l'exèrcit d'Ishida Mitsunari. Durant aquest conflicte el castell Otsu va ser assetjat el 13 d'octubre per una força de 13.000 homes sota el lideratge de Mori Motoyasu, Tachibana Munashige i Tsukushi Hirakodo. El castell va caure finalment el 21 d'octubre per la qual cosa Takatsugu va fugir cap a un monestir a Koyasan. Tot i la derrota va ser recompensat per Ieyasu amb el feu d'Obama, valorat en 92.000 koku.

## Referències

* Bryant, Anthony (1995). Sekigahara 1600: The final struggle for power. Osprey Publishing. ISBN 1-85532-395-8
* Turnbull, Stephen (1998). The Samurai Sourcebook. Cassell & Co. ISBN 1-85409-523-4.
# Puig Sesolles

El Puig Sesolles és una muntanya de 1.667 metres que es troba al municipi de Fogars de Montclús, a la comarca del Vallès Oriental.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Cantó de Lillebonne

El cantó de Lillebonne és un cantó francès del departament del Sena Marítim, situat al districte de Le Havre. Té 14 municipis i el cap és Lillebonne.

## Municipis

* Auberville-la-Campagne
* La Frénaye
* Grand-Camp
* Lillebonne
* Mélamare
* Norville
* Notre-Dame-de-Gravenchon
* Petiville
* Saint-Antoine-la-Forêt
* Saint-Jean-de-Folleville
* Saint-Maurice-d'Ételan
* Saint-Nicolas-de-la-Taille
* La Trinité-du-Mont
* Triquerville

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1946-1979 | André Bettencourt | CNI, després RI, després UDF |
| 1979-1992 | Paul Dhaille | PS |
| 2004- | Nicolas Beaussart | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2008 |
| 18.378 | 21.521 | 25.349 | 26.501 | 27.276 | 27.596 | 28.034 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Cantó de Clamecy

El cantó de Clamecy és un cantó francès del departament del Nièvre, situat al districte de Clamecy. Té 14 municipis i el cap és Clamecy.

## Municipis

* Armes
* Billy-sur-Oisy
* Breugnon
* Brèves
* Chevroches
* Clamecy
* Dornecy
* Oisy
* Ouagne
* Pousseaux
* Rix
* Surgy
* Trucy-l'Orgueilleux
* Villiers-sur-Yonne

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1958 | Pierre Paulus | SFIO |
| 1958-1976 | Pierre Barbier | radical |
| 1976-2001 | Bernard Bardin | PS |
| 2001- | Jean-Louis Lebeau | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| 9.182 | 9.639 | 9.763 | 9.254 | 8.852 | 8.456 | 8.008 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Alcímac

Alcímac (en grec antic: Ἀλκίμαχος, llatí: Alcimachus) fou un pintor de l'antiga Grècia que va viure en temps d'Alexandre el Gran, a la segona meitat del segle iv aC. És conegut gràcies a la referència de Plini el Vell, qui diu que era l'autor d'un quadre de Dioxip, vencedor al pancraci en uns Jocs Olímpics.

## Referències

* ↑ Alcimachus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 101-102
* ↑ «Alkimachos 6». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
# Mas de la Vall

El Mas de la Vall és un mas a l'est del terme municipal de Capçanes dins de l'espai de la Serra de Llaberia, al polígon 5, parcel·la 15 de la Vall, just al lloc on neix la riera de la Vall. La superfície total de la finca és de 182 ha.

## Arquitectura

El mas de la Vall és una edificació típica de les masies catalanes. Consta de diferents cossos: el mas, els habitacles destinats a les eines del camp, el magatzem i els corrals del bestiar.
El mas pròpiament dit es compon de planta i pis. L'accés a la masia es fa mitjançant una portalada d'arc de mig punt. A la façana principal s'observen forats de l'embigat que feia la funció de sostre d'un porxo i de trespol d'una terrassa. La teulada és a doble vessant. El pati queda tancat per un mur on hi ha la resta d'edificacions, el magatzem, situat probablement al pis superior del pati, els corrals del bestiar, i la sala destinada a guardar les eines dels jornalers a la planta baixa.

## Història

El mas de la Vall era propietat de la família Gavaldà. Una de les famílies benestants de Capçanes, propietaris d'altres finques. Aquest mas va ser abandonat després de la Guerra Civil. L'any 1962 el Patrimoni Forestal de l'Estat va adquirir aquest mas, que es va incloure al catàleg de muntanyes d'utilitat pública. Des de l'any 1984 el mas de la Vall és propietat del Departament de Medi Ambient de la Generalitat de Catalunya.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Mas de la Vall». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 desembre 2012].

## Enllaços externs

* «Mas de la Vall». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Muntanya de Cal Planes

La Muntanya de Cal Planes és una serra situada al municipi de Castellví de la Marca a la comarca de l'Alt Penedès, amb una elevació màxima de 443 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Al-Balamun

La ciutat d'Al-Balamun és a la part oriental del Delta del Nil a Egipte, a la branca Damiata. A Tell al-Balamun hi ha restes antigues egípcies, que corresponen a Paiuenammon (L'illa del deu Ammon), la ciutat més al nord de l'Egipte faraònic durant l'Imperi Nou, coneguda com a Diòspolis Inferior pels grecs. La ciutat va existir des del 2400 aC i les darreres notícies són del segle vi. Fou excavada el 1913 per Howard Carter, el qual va trobar les restes d'alguns temples però abandonà la recerca per anar a la Vall dels reis, on va descobrir la tomba de Tutankamon. Carter va deixar alguns escrits sobre les excavacions i algunes joies d'època ptolemaica que havia trobat. Les excavacions no es van reprendre fins al 1991 sota la direcció de Jeffrey Spencer (del Museu Britànic) que havia estat excavant a Al-Ashmunein, i es van trobar tres temples dins una muralla. Gràcies a les característiques pantanoses de la regió, les troballes s'han conservat en bon estat i fora de l'abast de lladres i arqueòlegs inexperts i del desenvolupament modern. Entre les inscripcions cal esmentar els noms dels faraons Shoshenq III i Usermaatre-Setepenre de la dinastia XXII i de la XIX, en un temple dedicat a Ammon les pedres del qual foren reutilitzades; un segon temple correspon a Pasmètic Wahibre (dinastia XXVI) i un tercer a Nectabeu I Kherperkare (de la dinastia XXX); també es van trobar unes estàtues representant a Ramsès II amb els déus Ammon i Mut i el nom de la ciutat: Smabehdet o Sma-Behdet. Darrerament s'ha excavat un cementiri de la dinastia XXII al nord del temple, i s'han trobat alguns enterraments en bon estat datats entre el 900 aC i el 700 aC, incloent alguns sarcòfags amb caps de falcó i decoracions d'or. Informes de les excavacions foren publicats el 1996 i 1999.
# Ernstburkeïta

L'ernstburkeïta és un mineral de la classe dels compostos orgànics. Rep el nom en honor de Ernst A.J. Burke (19 d'agost de 1943, Kortrijk, Bèlgica), mineralogista especialitzat en minerals opacs i espectrometria Raman d'inclusions fluïdes, i professor a la Vrije Universiteit Amsterdam, als Països Baixos.

## Característiques

L'ernstburkeïta és un compost orgànic de fórmula química Mg(CH₃SO₃)₂·12H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2011. Cristal·litza en el sistema trigonal. Es tracta del primer i únic mineral de metanosulfonat, i un dels pocs minerals Mg-S-C-H. És també el tercer mineral purament organomagnesi, després de la dashkovaïta i la gluixinskita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta en forma de d'inclusions sòlides d'unes poques micres allotjades en gel, a l'estació antàrtica Fuji, a l'Antàrtida Oriental, associada també a guix. Es tracta de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Ernstburkeite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 10 juliol 2018].
# Puig-agut (Tagamanent)

El Puig-agut és una muntanya de 702 metres que es troba al municipi de Tagamanent, a la comarca del Vallès Oriental.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Cantó d'Ourville-en-Caux

El cantó d'Ourville-en-Caux és un cantó francès del departament del Sena Marítim, situat al districte de Le Havre. Té 16 municipis i el cap és Ourville-en-Caux.

## Municipis

* Ancourteville-sur-Héricourt
* Anvéville
* Beuzeville-la-Guérard
* Carville-Pot-de-Fer
* Cleuville
* Le Hanouard
* Hautot-l'Auvray
* Héricourt-en-Caux
* Oherville
* Ourville-en-Caux
* Robertot
* Routes
* Saint-Vaast-Dieppedalle
* Sommesnil
* Thiouville
* Veauville-lès-Quelles

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-19.. | M. Garnier | radical |
| 19..-1961 | André Lavoinne | Divers droite |
| 1961-196. | M. Cauchy | sense etiqueta |
| 196.-2004 | André Faucon | CD, després UDF |
| 2004- | Yvon Pesquet | Divers droite |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2008 |
| 3.660 | 3.956 | 3.708 | 4.193 | 4.213 | 4.568 | 4.983 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Cantó de Corbigny

El cantó de Corbigny és un cantó francès del departament del Nièvre, situat al districte de Clamecy. Té 15 municipis i el cap és Corbigny.

## Municipis

* Anthien
* Cervon
* Chaumot
* Chitry-les-Mines
* La Collancelle
* Corbigny
* Epiry
* Gâcogne
* Magny-Lormes
* Marigny-sur-Yonne
* Mhère
* Mouron-sur-Yonne
* Pazy
* Sardy-lès-Épiry
* Vauclaix

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1967 | Jehan Faulquier | Divers droite |
| 1967-1986 | Noël Berrier | SFIO, després PS |
| 1986- | Jean-Paul Magnon | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| 5.748 | 6.119 | 5.914 | 5.391 | 5.040 | 4.875 | 4.670 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Resolució 265 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 265 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, aprovada per unanimitat l'1 d'abril de 1969, després de reafirmar la resolució 248, el Consell va condemnar els atacs aeris premeditats d'Israel a les viles de Jordània en flagrant violació de la Carta de les Nacions Unides i les resolucions d'alto el foc i van deplorar la pèrdua de la vida civil i el dany a la propietat.
La resolució va ser aprovada per 11 vots contra cap; Colòmbia, Paraguai, el Regne Unit i els Estats Units es van abstenir de votar.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 201 a la 300 (1965 - 1971)

## Referències

* 1 2 PDF S/RES/265(1969). Resolució 265 del Consell de Seguretat de l'ONU d'1 d'abril de 1969.
# Sant Lluís dels Guiamets

Sant Lluís dels Guiamets és una església parroquial barroca del municipi dels Guiamets (Priorat) protegida com a bé cultural d'interès local. Està dedicada a sant Lluís bisbe.

## Descripció

Construcció de planta rectangular, bastida de maçoneria arrebossada, amb carreus tallats a les cantoneres, coberta per teulades i cúpula al creuer. Església de tres naus de tres trams, el primer dels quals és ocupat pel cor, separades per pilastres, amb el creuer que no sobresurt de la planta i un absis poligonal. La volta de canó amb llunetes a la nau central i al creuer, d'aresta a les laterals, arrenca a partir d'un entaulament clàssic.
El campanar vuitavat és als peus de la nau, de 36 m d'alçada i base quadrada, amb quatre finestres i cobert per una teulada piramidal de teula vidriada.
La façana, sòbria, presenta un petit ull de bou i la portalada de pedra, decorada amb unes volutes senzilles que emmarquen dues pilastres que suporten un arc rebaixat. A l'interior s'hi troba la porta en un arc de mig punt i, a sobre, una fornícula amb una imatge moderna del patró del poble.

## Història

L'església parroquial fou constituïda vicaria el 3 de setembre de 1784 i elevada a la categoria de parròquia el 15 de juny de 1787. L'any 1791 el bisbe de Tortosa va concedir el permís per començar les obres del nou temple en veure l'estat precari de l'antiga parròquia. L'actual església fou bastida en substitució de l'anterior.
L'església fou parcialment destruïda el juliol del 1936, perdent els seus arxius, altars i imatges de valor i restaurada de forma precària després de la guerra.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Església de Sant Lluís Bisbe». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 desembre 2012].

## Enllaços externs

* «Església de Sant Lluís Bisbe». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Muntanya de Can Mata del Racó

La Muntanya de Can Mata del Racó és una serra situada al municipi de Subirats a la comarca de l'Alt Penedès, amb una elevació màxima de 421 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Al-Hussayn ibn Tàhir

Al-Hussayn ibn Tàhir fou un emir nominal tahírida del Khorasan, que va governar vers el 876 fins vers el 880.
El general Abu-Xujà Àhmad ibn Abd-Al·lah al-Kujastaní, cap de les forces tahírides, s'havia sotmès a Yaqub ibn al-Layth quan aquest va ocupar Nishapur i va fer presoner l'emir tahírida Muhàmmad ibn Tàhir el 873 (i poc després va ocupar Merv on governava el seu fill Tàhir ibn Muhàmmad); només un altre fill, Àhmad ibn Muhàmmad ibn Tàhir, que governava a Coràsmia (que no era una província o sub-província califal, sinó un regne vassall) va conservar per un temps el poder. El 875 Abu-Xujà Àhmad es va desfer del subgovernador safàrida Ibrahim ibn Sharkab i es va apoderar de Nishapur en nom dels tahírides. El 876 el califa va restablir a Muhàmmad ibn Tàhir com a governador del Khorasan, i Abu-Xujà Àhmad el va reconèixer però Muhàmmad mai va retornar a reclamar el govern i va restar a Bagdad. Àhmad ibn Muhàmmad ibn Tàhir, que potser aspirava al govern que el seu pare no reclamava, va marxar a Nishapur amb 5.000 homes, però fou rebutjat per Abu-Xujà Àhmad i probablement va morir, ja que no torna a ser esmentat.
Llavors Abu-Xujà Àhmad va proclamar un germà de Muhàmmad, de nom al-Husayn ibn Tàhir, que no va tenir cap poder efectiu; es va haver de retirar de Nishapur davant les forces safàrides i va establir la seva base a Herat, lluitant contra els seus rivals, Abu-Talha Mansur ibn Xàrkab i Rafi ibn Hàrthama. Va retornar a Nishapur entre 878 i 879 i va combatre contra l'alida al-Hàssan ibn Zayd al Gurgan. El 879 va morir Yaqub ibn al-Layth i el va succeir el seu germà Amr ibn al-Layth, més preocupat de consolidar el seu poder a Pèrsia meridional i a planejar atacs a l'Iraq, que va deixar els afers del Khorasan en mans d'Abu Ṭalḥa Manṣur ibn Sharkab, però finalment el 880 va marxar en persona contra Nishapur; Abu-Xujà Àhmad el va derrotar i va passar a l'ofensiva cap al Sistan. El 880/881 va començar a emetre monedes en nom propi i a la khutba ja no s'esmentaven els tahírides i només el nom del califa i el seu propi.
La sort final d'al-Husayn ibn Tàhir és desconeguda. En tot cas el seu protector fou assassinat el juliol del 882 i les seves forces es van passar a Rafi ibn Hàrthama que fou reconegut pel califa com a governador (882-896) fins que fou eliminat pels safàrides.

## Enllaços externs

* Enciclopèdia Irànica
# Alexis Lozano

Alexis Lozano (Quibdó, Chocó, Colòmbia, 10 de juliol del 1958) és un intèrpret, arranjador i director de música salsa.

## Biografia

Va aprendre de nen guitarra i percussió a les festes familiars i a les "timbes", agrupacions musicals infantils xocoanes. Els seus germans músics li van ensenyar guitarra, progressions harmòniques, composició de muntanyes i acompanyament musical, tot matisat amb l'experiència de veure conformar-se i desfer-se els conjunts de barri dels quals formaven part. Als dotze anys va organitzar el seu propi grup, Los Tremenditos, amb guitarres acústiques, tambors, bongó i maraques. Interpretaven música salsa, en aquest temps coneguda com a música antillana, i temes del folklore xocoà. Les primeres lliçons de solfeig i gramàtica musical les va prendre a l'església principal de Quibdó amb el rector Isaac Rodríguez. Aquests fonaments li van servir de base per interpretar música popular. Va ingressar a la banda de Quibdó, on va aprendre a tocar clarinet, tuba, bugle i bombardí i es va convertir en el músic comodí. El 1978 va viatjar a Bogotà i va entrar a la Banda Presidencial. Va establir contacte amb el compositor Jairo Varela i el guitarrista Ostwal Serna i junts van organitzar el grup Niche, amb Alexis Lozano com a arranjador i cofundador. El tema Buenaventura i Caney inclòs al LP Querer és poder, els va donar a conèixer nacionalment. Van viatjar als Estats Units i van gravar el LP Prepa rate. A principis de 1983, Lozano va fer el seu darrer treball amb Niche a l'àlbum Directe des de Nova York, que inclou arranjaments de temes com La negra i la febre. Abans de constituir-se en orquestra, Guayacán va ser, per iniciativa de Lozano, una escola de música popular que va intentar canalitzar el talent de músics joves sense més formació acadèmica. Tres anys després, els mateixos estudiants d'aquella escola van formar Guayacán, una orquestra de tipus investigador, i van gravar el seu primer disc. El 1987 van gravar el seu segon LP. A partir d'aquella època van començar a gravar amb el sell FM: el quart LP, titulat La més bella, va sortir a finals del 1989; el 1990, Guayacán Orquestra, cinc anys aferrada a gust, el 1991, Sentimental de punta a punta, i el 1992, Co el cor obert. El 1997 va sortir al mercat el seu CD 14 Èxit durs com Guayacán, al segell AMG.

## Bibliografia

* Arxiu Discos F. M. Medellín: A. Ulloa S.: La salsa Cali, Medellín, Ed. U. Pontifícia Bolivariana, 1986.
* Gran Enciclopèdia de la música. ISBN 9788441202344