OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Doble penetració

La doble penetració és el coit simultani amb dos penis sobre una mateixa persona passiva.
És un recurs molt utilitzat en cinema pornogràfic convencional on la dona encaixa les embranzides simultànies de dos homes que la penetren alhora, un per la vagina i l'altre per l'anus.
Pot denominar-se Doble Penetració o sandvitx. Rep aquest darrer nom perquè, tot i que els penis dels dos homes no es toquen, la paret que separa la vagina del recte és molt prima.

## Variants

* Penetració vaginal doble en la qual s'introdueixen al mateix temps dos penis diferents dins de la mateixa vagina.
* Penetració anal doble idèntica a l'anterior, però a través de l'anus.
* Spit Roast, traduït seria un rostit girant sobre el foc. Rep aquest nom perquè la dona és penetrada a la vegada oral i vaginalment, és a dir, per ambdós extrems, d'aquí la seva similitud. També trobem la penetració simultània oral i anal, amb la qual, la persona penetrada pot ser home o dona indistintament. Aquesta darrera és freqüent en la pornografia homosexual.
* Triple Fill o Full Fill, realitzar simultàniament una Doble Penetració amb una fel·lació.

## Referències

* ↑ «Everything You Wanted to Know About Double Penetration» (en anglès americà), 20-08-2021. [Consulta: 10 octubre 2024].
* ↑ «elmundo.es - Dobles penetraciones». [Consulta: 10 octubre 2024].
* 1 2 3 4 Pollard, C. W.. The Illustrated Guide To Threesome Sexual Positions: How To Take Sex To The Next Level (en anglès). Pratzen Publishing, 2012-01-29. ISBN 978-0-9839273-5-8.
# El ball dels maleïts

El ball dels maleïts (títol original en anglès The Young Lions) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Edward Dmytryk i estrenada l'any 1958, protagonitzada per Marlon Brando, Montgomery Clift i Dean Martin, basada en la novel·la homònima d'Irwin Shaw. Ha estat doblada al català.

## Argument

Conta els destins creuats de tres personatges entre 1938 i 1945. El tinent alemany Christian Diestl (Marlon Brando) de la Wehrmacht té un alt sentit de l'honor dins la guerra i pensa que es pot matar algú si això serveix per a arribar a la pau. El cantant Michael Whiteacre (Dean Martin) intenta escapolir-se del seu deure amb l'exèrcit, però per l'amor d'una dona, na Margaret Freemantle (Barbara Rush) es decideix a anar al front. Noah Ackerman (Montgomery Clift), jueu sense diners, però culte i amb un gran cor, que es troba amb en Michael a la revisió medica militar i aquest li presenta, el mateix vespra, a la que serà la dona de la seva vida.

## Anàlisi

Aquesta pel·lícula d'Edward Dmytryk destaca pel seu tractament de la guerra. Personatges submergits a pesar seu dins unes vivències que no es podien imaginar. Per la crítica de Fotogramas, les interpretacions són el principal al·licient d'un conjunt excessivament llarg, on les tres històries queden dessaborides. Segons l'agregador de ressenyes de pel·lícules Rotten Tomatoes els crítics van donar a la pel·lícula una crítica positiva, amb una valoració mitjana de 7,6/10.

## Repartiment

* Marlon Brando: Tinent Christian Diestl
* Montgomery Clift: Noah Ackerman
* Dean Martin: Michael Whiteacre
* Hope Lange: Hope Plowman
* Barbara Rush: Margaret Freemantle
* May Britt: Gretchen Hardenberg
* Maximilian Schell: Capità Hardenberg
* Dora Doll: Simone
* Lee Van Cleef: Sargent primer Rickett
* Liliane Montevecchi: Françoise
* Parley Baer: Sargent Brandt
* Arthur Franz: Tinent Green
* Hal Baylor: Burnecker
* Richard Gardner: Crowley
* Herbert Rudley: Capità Colclough

## Premis

* La pel·lícula va obtenir tres nominacions als Oscar:
** Millor fotografia en blanc i negre: Joseph MacDonald
** Millor banda sonora: Hugo Friedhofer.
** Oscar al millor so: Carl W. Faulkner
* En els BAFTA, la pel·lícula també va estar nominada en la categoria de millor pel·lícula estrangera. i Marlon Brando com a millor actor estranger.
* Nominada en els Globus d'Or com a millor pel·lícula que promou la comprensió internacional.

## Referències

* 1 2 Títol en català a ésAdir
* ↑ Shaw, Irwin. The Young Lions (en anglès). Open Road Media, 2013-02-26. ISBN 978-1-4804-0810-4.
* ↑ «El baile de los malditos» (en castellà). Fotogramas, 29-05-2008. [Consulta: 29 setembre 2024].
* ↑ «The Young Lions - Movie Reviews» (en anglès). Rotten Tomatoes. [Consulta: 29 setembre 2024].
* ↑ «El baile de los malditos» (en castellà). FilmAffinity. [Consulta: 29 setembre 2024].
* ↑ «The 31st Academy Awards | 1959» (en anglès), 19-03-2024. [Consulta: 29 setembre 2024].
* ↑ «The Young Lions (1958) Awards & Festivals» (en anglès). Mubi.com. [Consulta: 29 setembre 2024].
* ↑ «1959 Film Foreign Actor». BAFTA Awards. [Consulta: 29 setembre 2024].
# Golo

El Golo és el riu més gran de l'illa de Còrsega (França). Neix a uns 2.000 msnm, en el massís de Paglia Orba. Desemboca a la mar Tirrena, al sud de l'Étang de Biguglia. La seva longitud és de 89,60 km. Recorre el departament francès d'Alta Còrsega. Entre 1793 i 1811 va portar aquest nom un departament amb la mateixa extensió de l'actual. No travessa grans poblacions, però en destaca Calacuccia. L'aeroport de Bastia-Poretta és prop a la seva desembocadura. Passa pels congostos de Scala Santa Régina. Té un embassament a Calacuccia. Per la seva vall hi discorre el ferrocarril.

## Referències

* ↑ «Le Golo : Cours d'eau selon la version Carthage 2017». Sandre :Service d'administration nationale des données et référentiels sur l'eau. [Consulta: 15 setembre 2024].
* ↑ «Site hydrométrique - Y721 0001 : Le Golo à Volpajola». Fiche d'identité | SCHAPI - HydroPortail. [Consulta: 15 setembre 2024].
* ↑ Schachter, D; Casabianca, M.L. «Contribution à l’étude écologique des étangs de la plaine orientale de Corse». Rapports et Procès-verbaux CIESM, 1964, pàg. 661-664..
* ↑ Abram, David. Corsica (en anglès). Rough Guides, 2003, p. 333. ISBN 978-1-84353-047-3.

## Vegeu també

* Tavignano

## Enllaços externs

* DIREN Corse - Situation hydrologique en Corse - les débits du Golo Arxivat 2007-10-23 a Wayback Machine.
* Banque Hydro - Station Y7212010 - Le Golo à Volpajola (Barchetta) (synthèse) Arxivat 2015-02-19 a Wayback Machine.
# Harun

Harun al-Barxaluní —àrab: هارون البرشلوني, Hārūn al-Barxalūnī— va ser l'últim valí musulmà de Barcelona, del 800 al 801.
A la tardor del 800, assetjada Barcelona, el valí Sadun ar-Ruayní en va fugir per demanar ajuda, però va ser capturat. El capitost musulmà Harun, emparentat amb alguns nobles gots de la ciutat, va assumir el govern interinament.
Harun era partidari de la resistència fins a la mort i no volia rendir-se als francs que assetjaven la ciutat, però els seus mateixos parents i aliats gots, davant la gana i les penalitats per les que estaven passant, el van fer presoner i van lliurar el valí i Barcelona als francs el 3 d'abril del 801.
De Harun no se'n sap res més després de la seva captura i lliurament als francs. Berà, un noble franc, fill del comte de Tolosa, va ser nomenat primer comte de la ciutat.

## Referències

* ↑ Iglesia Aparicio, Javier. «Harun, último valí musulmán de Barcelona (800-801)» (en castellà), 04-04-2015. [Consulta: 27 octubre 2024].
* ↑ «Muralles romanes de Barcelona.». Castells i Fortificacions de Catalunya, 2022. [Consulta: 27 octubre 2024].
* ↑ Collins, Roger. The Arab Conquest of Spain: 710 - 797 (en anglès). Hoboken (NJ): John Wiley & Sons, 1995. ISBN 978-0-631-19405-7.
# Noryang. La batalla final

Noryang. La batalla final (títol original en coreà, 노량: 죽음의 바다; transcrit com a Noryang: Jugeumui Bada) és una pel·lícula bèl·lica sud-coreana del 2023 dirigida per Kim Han-min. Es tracta de la seqüela de Hansan. La batalla del drac del 2022, i és la tercera i última entrega de la trilogia de Yi Sun-sin. És protagonitzada per un repartiment coral encapçalat per Kim Yoon-seok com el comandant naval coreà Yi Sun-sin. La pel·lícula representa la històrica batalla de Noryang, l'últim gran combat de les invasions japoneses de Corea (1592–1598). Es va estrenar als cinemes el 20 de desembre de 2023. S'ha doblat i subtitulat al català.

## Referències

* ↑ «Noryang: la batalla final». FilminCAT. [Consulta: 8 novembre 2024].
* ↑ Lee, Hae-ri. «'명량' '한산' '노량' 이순신 3부작 나오나» (en coreà). Sports Donga, 04-08-2014. [Consulta: 18 abril 2022].
* ↑ Kim, Kyung-ju. «역대 1위 '명량', 이순신 3부작 확정되나 "언젠가는.."» (en coreà). Osen, 16-08-2014. [Consulta: 18 abril 2022].
* ↑ Pierce, Conran. «KIM Yun-seok to Play Admiral YI Sun-shin in KIM Han-min's NORYANG» (en anglès). KOFIC, 14-12-2020. [Consulta: 16 juny 2022].
* ↑ Bae, Hyo-joo. «이순신 3부작 김윤석 마무리한다..'노량:죽음의 바다' 12월 개봉» (en coreà). Newsen, 19-09-2023. [Consulta: 19 setembre 2023].
* ↑ Jo Ji-young. «[공식 "올겨울, 마지막 출정"...'노량: 죽음의 바다' 12월 20일 개봉 확정]» (en coreà). Sports Chosun, 13-11-2023. [Consulta: 13 novembre 2023].
* ↑ Noryang: Sea of Death a la Base de dades de cinema en català
# Joan of Plattsburg

Joan of Plattsburg és una pel·lícula muda de propaganda de guerra de la Goldwyn Pictures codirigida per William Humphrey i George Loane Tucker i protagonitzada per Mabel Normand. La pel·lícula va ser la suposar la tornada de Mabel després d’un any allunyada dels platós. Basada en una història de Porter Emerson Brown, es va estrenar el 5 de maig de 1918. Es considera una pel·lícula perduda.

## Argument

Joan, una petita òrfena que viu en un asil prop del camp d'entrenament de Plattsburg durant la Primera Guerra Mundial, llegeix la història de "Joana d'Arc" i s'imagina que és la reencarnació de la soldat-camperola. Mentre seu al celler llegint, sent veus que conspiren contra el govern. Ella creu que les veus venen d’un altre mon però en realitat pertanyen a un grup d'espies alemanys. Els agents planegen adquirir l'important invent d'un jove anomenat Ingleton que s'allotja al campament sota la tutela del capità Lane. Joan explica el que ha sentit al capità, de qui està enamorada, però ell al principi no la creu. Més tard, però, s'assabenta que la trama és real i, amb l'ajuda de Joan aconsegueix capturar els espies. Al final, Joan accepta la proposta de matrimoni del capità.

## Repartiment

* Mabel Normand (Joan)
* Robert Elliott (capità Lane)
* William Frederic (superintendent Fisher)
* Joseph W. Smiley (Ingleton)
* Edward Elkas (Silverstein)
* John Webb Dillon (Miggs)
* Willard Dashiell (coronel)
* Edith McAlpin (Mrs. Lane)
* Isabel Vernon (Mrs. Miggs)

## Referències

* ↑ Paietta, Ann C. Saints, Clergy and Other Religious Figures on Film and Television, 1895-2003 (en anglès). McFarland, 2015-01-24, p. 420-21. ISBN 978-1-4766-1016-0.
* ↑ «Joan of Plattsburg» (en anglès). American Film Institute AFI|Catalog. [Consulta: 12 octubre 2024].
* ↑ Britton, Wesley. Onscreen and Undercover: The Ultimate Book of Movie Espionage (en anglès). Bloomsbury Publishing USA, 2006-10-30, p. 5. ISBN 978-0-313-08650-2.
* ↑ Lefler, Timothy Dean. Mabel Normand: The Life and Career of a Hollywood Madcap, 2d ed. (en anglès). McFarland, 2023-11-08, p. 189. ISBN 978-1-4766-8758-2.
* ↑ «Joan of Plattsburg» (en anglès). Silent Era : Progressive Silent Film List. [Consulta: 12 octubre 2024].
# Bandera de Minnesota

La bandera de Minnesota va ser adoptada el 2024.

## Història

La primera bandera de l'estat de Minnesota va ser aprovada el 1893. Aquesta bandera va ser creada per Pauline Fjelde a través de la comissió Amelia Hyde Center de Minneapolis. Era una bandera blanca en primer pla i amb un camp blau de fons. Al centre hi havia el segell de l'estat coronat amb flors blanques, sobre un fons blau. Una cinta vermella tenia el lema, l'étoile du Nord (del francès: "L'estrella del Nord"). En l'any 1819 (solució de Minnesota), 1858 i 1893 (l'aprovació de la primera bandera de l'Estat) el color a tot el segell era daurat.
La bandera va ser redissenyada el 1957, l'eliminació dels costats de diferents colors en favor d'un camp blau en ambdós costats. Això va fer que més barata la seva fabricació i també més duradora per als vents forts. Es va aprofitar aquesta oportunitat per corregir un error de les flors que s'utilitzaven en el segellat; En lloc de la Cypripedium reginae, la bandera de 1893 va mostrar una variant que no era nativa de l'estat.

## Crítiques

La bandera de Minnesota ha estat objecte de creixents crítiques tant pel seu mal disseny i la seva imatge en el segell d'un agricultor amb la seva arma veient un natiu americà fugint de la terra, que molts creuen és una representació del Destí Manifest i la inevitabilitat de les terres que adquirisquen els colons blancs. en diverses ocasions s'han introduït en la Legislatura de Minnesota esforços per establir un grup de treball legislatiu per estudiar els canvis a la bandera, o diversos dissenys de la bandera alternatives, com la bandera Estrella del Nord, han estat posats endavant i àmpliament recolzats pels polítics estatals i els rotatius.
El 2001, la bandera de Minnesota va ser triada com un dels 10 pitjors dissenys d'entre 72 altres banderes dels EUA i Canadà.

## Referències

* ↑ «The State Flag of Minnesota». Minnesota State Mankato. Arxivat de l'original el 2007-10-07. [Consulta: 7 octubre 2007].
* ↑ «SF3201», 2001. «HF3974», 2006. «HF1385», 2007.
* ↑ «The North Star Flag, a proposal for a new Minnesota state flag».
* ↑ Ted Kaye. «NEW MEXICO TOPS STATE/PROVINCIAL FLAGS SURVEY, GEORGIA LOSES BY WIDE MARGIN». Arxivat de l'original el 2011-06-06. [Consulta: 19 gener 2021].
# Leucoencefalopatia multifocal progressiva

La leucoencefalopatia multifocal progressiva (LMP) és una malaltia desmielinitzant viral rara i generalment fatal caracteritzada per un dany (-patia) progressiu o inflamació de la substància blanca (leuko-) del cervell (-encephalo-) en múltiples llocs (multifocal). És causada pel virus JC, que normalment està present i es manté sota control pel sistema immunitari. El virus JC és inofensiu, excepte en els casos de deficiència immunitària (immunodeficiència). En general, la LMP té una taxa de mortalitat del 30-50% en els primers mesos i els que sobreviuen queden amb diferents graus de discapacitat neurològica.
La LMP es produeix gairebé exclusivament en pacients amb immunodeficiència greu, amb més freqüència entre els pacients amb síndrome d'immunodeficiència adquirida (sida), però també estan en major risc de patir una LMP les persones que prenen medicaments immunosupressors de forma crònica, incloent la quimioteràpia. Tractaments que reben pacients amb trasplantaments, limfoma de Hodgkin, esclerosi múltiple, psoriasi severa i altres malalties autoimmunitàries.

## Referències

* ↑ Bennett, John E.; Dolin, Raphael; Blaser, Martin J. Mandell, Douglas y Bennett. Enfermedades infecciosas. Principios y práctica (en castellà). Elsevier Health Sciences, 2020-09-15. ISBN 978-84-9113-828-0.
* ↑ Camporro, J.; Bruno, V.; Cammarota, A. «Espectro clínico de la leucoencefalopatía multifocal progresiva: diferencias y similitudes en pacientes con y sin virus de la inmunodeficiencia humana» (en castellà). [Consulta: 20 octubre 2024].
* ↑ Mozo, María Inmaculada Domínguez. Estudio del virus JC, agente causal de la leucoencafalopatía multifocal progresiva, en pacientes de esclerosis múltiple recurrente-remitente tratados con Natalizumab (en castellà), 2013.
* ↑ La infección por el VIH. Guía práctica (en castellà). FJ Caballero Granado, 2003. ISBN 978-84-607-8221-6.
# Mandulis

Mandulis és el nom grec d'un déu egipci anomenat Merw, Merwl, Merwil, Merweter, Menrwil o Menlil.
Era un déu adorat a la Baixa Núbia i especialment pels blèmies, nòmades de la regió entre el Nil i la costa de la mar Roja, que encara l'adoraven al segle vi.
Se'l representa com un nen o un noi o, de vegades, com un lleó o un ocell amb cap d'home.
El nom de Mandulis te les arrels en els termes del grec antic: de Merul o Melul. El centre del seu culte era el temple de Kalabsha a Talmis, però també tenia un temple dedicat a ell a Ajuala.
Fou considerat fill d'Isis i Osiris i després identificat també amb Horus en el període ptolemaic i romà. També se l'associa a Satis, deessa de la primera cascada del Nil, i a Wadjet, deessa de Buto.

## Referències

* ↑ Mark, Joshua J. «Los dioses egipcios: La lista completa» (en castellà). World History Encyclopedia, 14-04-2016. [Consulta: 23 novembre 2024].
* ↑ Trombley, Frank R. «The Nile Valley from Canopus to Philae». A: Hellenic Religion and Christianization c. 370-529, Volume II.. Brill, 1994, p. 205-240.
* ↑ Vandorpe, Katelijn. A Companion to Greco-Roman and Late Antique Egypt (en anglès). John Wiley & Sons, 2019-03-19, p. 441. ISBN 978-1-118-42845-0.
* ↑ Nock, Arthur Darby «A Vision of Mandulis Aion» (en anglès). Harvard Theological Review, 27, 1, 1-1934, pàg. 53–104. DOI: 10.1017/S0017816000021398. ISSN: 1475-4517.
* ↑ Siuda, Tamara L. The Complete Encyclopedia of Egyptian Deities (en anglès). Llewellyn Worldwide, p. 455. ISBN 978-0-7387-7895-2.
# Matilde de Frísia

Matilda de Frísia (v 1024 - 1044), reina consort de França (1043-1044).

## Orígens familiars

Probablement filla de Gertrudis d'Egisheim i Liudolf de Frísia, marcgravi de Frísia. Prové de la casa imperial alemanya i seria una neboda sigui d'Enric II de Saxònia o més probablement d'Enric III el Negre de la nissaga sàlica.

## Núpcies i descendents

Enric I de França ja havia promés a una primera Matilda, morta quan encara no tenia deu anys. Es va cercar una altra esposa, amb el mateix objectiu polític: acostar les cases reials d'Alemanya i de França. Això es va trobar Matilda de Frísia i es van celebrar les esposalles el 1034, quan igual com la precedent, encara no tenia deu anys. Es van casar el 1043. Del matrimoni en nasqué una filla que morí, igual que la mare, el 1044 segurament a causa d'una malaltia.

## Referències

* ↑ Glaber, Rodolphus. Rodulfi Glabri Historiarum Libri Quinque (en anglès). Clarendon Press, 1989. ISBN 978-0-10-822241-2.
* ↑ Treffer, Gerd A. Die französischen Königinnen: Von Bertrada bis Marie Antoinette (8.-18. Jahrhundert). Regensburg: F. Pustet, 1996. ISBN 978-3-7917-1530-8.
* 1 2 Szabolcs de Vajay, 1971, p. 249.
* ↑ Dhont, 1965, p. 54-55.
* ↑ Szabolcs de Vajay, 1971, p. 247.
* ↑ de Vajay, Szabolcs «Mathilde, reine de France inconnue». Journal des Savants, 4, 1, 1971, pàg. 241–260. DOI: 10.3406/jds.1971.1254.
* ↑ Dhondt, Jean. «Sept femmes et un trio de Rois». A: Contributions a l'histoire économique et sociale, 1965.
# Meguidó

Meguidó (hebreu: מגידו‎, ‘pujol, turó’; àrab: مجیدو, Majīdū, potseriorment تل المتسلم, Tall al-Mutasallim) és un tel que es troba al nord d'Israel, prop del quibuts Megido, uns 30 km al sud-est de Haifa a la regió de Galilea. El lloc és conegut per la seva importància històrica i teològica, sobretot en virtut del seu nom grec, Armageddon. En l'antiguitat, Meguidó fou una important ciutat estat. Les excavacions han desenterrat 26 capes de ruïnes, cosa que indica un llarg període d'assentament. L'assentament està protegit per la UNESCO com a parc nacional.

## Història

Fou una ciutat cananea del nord de Palestina, propera a Tanac; a la seva rodalia es va lliurar la batalla de Meguidó.
El seu nom hebreu, Har Meguiddó, ‘Muntanya de Meguidó’, va originar el nom grec Harmagedon.
Sota domini egipci, n'apareix com a rei Biridya de Meguidó, de Nuribta i de Shunem (segle xiv aC). En una carta al faraó, el rei es queixa dels atacs del rei Labayu de Sequem, que disposava de mercenaris habiru.
Va passar als israelites al segle xi aC.

## Referències

* ↑ Ben-Tor, Amnon. The Archaeology of Ancient Israel (en anglès). Yale University Press, 1992, p. 176. ISBN 978-0-300-05919-9.
* ↑ Greenberg, Raphael. The Archaeology of the Bronze Age Levant (en anglès). Cambridge University Press, 2019-11-07, p. 145. ISBN 978-1-107-11146-2.
* ↑ Balter, Michael «The Two Tels: Armageddon For Biblical Archaeology?» (en anglès). Science, 287, 5450, 07-01-2000, pàg. 31–32. DOI: 10.1126/science.287.5450.31. ISSN: 0036-8075.
* ↑ «Tel Megiddo National Park». UNESCO World Heritage Convention. [Consulta: 23 novembre 2024].
* ↑ Mark, Joshua J. «Thutmose III at The Battle of Megiddo» (en anglès). World History Encyclopedia, 24-07-2017. [Consulta: 24 novembre 2024].
* ↑ Frevel, Christian. History of Ancient Israel (en anglès). SBL Press, 2023-05-12, p. 215. ISBN 978-1-62837-514-5.
# Els egoistes

Los egoistas (Els egoistes, en català normatiu) és una comèdia en tres actes i en vers, original de Frederic Soler, estrenada al teatre Romea de Barcelona, la nit del 15 de desembre de 1870. La temporada 1972-1973 va ser de les obres de teatre amb més representacions a Barcelona. L'escena passa a Barcelona.

## Repartiment de l'estrena

* Assumpta: Francisca Soler
* Don Pancho: Josep Clucellas
* Senyor Ignasi: Lleó Fontova
* Senyor Gervasi: Iscle Soler
* Don Vicenç: Ròmul Cuello
* Peret: Frederic Fuentes
* Un camàlic, un mariner, aprenents primer i segon, criades

## Edicions

* 2ª ed.: Casa Editorial de Teatre. Bonavia i Duran. Barcelona, 1917

## Referències

* ↑ «Els Egoistes». Escriptors.cat. [Consulta: 27 octubre 2022].
* ↑ Sabaté, Josep Maria Solé i. Literatura, cultura i carlisme. Columna, 1995, p. 186. ISBN 978-84-7809-792-0.
* ↑ Montadi, Carme Morell i. El teatre de Serafí Pitarra: entre el mite i realitat. L'Abadia de Montserrat, 1995, p. 300. ISBN 978-84-7826-661-6.

## Enllaços externs

* Els egoistes de Frederic Soler, a la xarxa
# Praça do Comércio

La Praça do Comércio (plaça del comerç, més coneguda per Terreiro do Paço), va ser el terreny on s'assentava el Palau Reial de Lisboa durant més de dos-cents anys. L'any 1511, D. Manuel I va canviar la seua residència des del Castell de Sant Jordi a aquest lloc al costat del Tajo. Aquest palau i la seua biblioteca amb més de setanta mil volums va ser destruït pel Terratrèmol de Lisboa.
En la reconstrucció, la plaça esdevé un element central dels plans del Marquès de Pombal. Hi preveia assentar la borsa. Als nous edificis, amb arquejades envoltant la plaça alberguen ministeris.
Després de la Revolució de 1910 els edificis van ser pintats de rosa, el color republicà, en contraposició al groc real d'antany. El costat sud, amb dues torres quadrades, s'obre al Tajo. Aqueixa va ser sempre la millor entrada de Lisboa, on arribaven els ambaixadors i la reialesa. Per a desembarcar utilitzaven uns graons de marbre. Encara és possible veure aqueixa entrada a Lisboa. Avui el que destaca de la plaça és l'intens tràfic de l'avinguda da Ribeira, que passa entre la plaça i el riu.
Al centre de la plaça es pot veure l'estàtua eqüestre de D. Josep I, erigida el 1775 per Machado de Castro, el principal escultor portuguès del segle xviii. Quan es va inaugurar l'estàtua, la construcció era lluny de ser acabada i s'hi van erigir un simulacre de fusta pintada amb la imatge dels futurs edificis.
Amb el pas dels anys, l'estàtua el bronze va oxidar i prendre una pàtina verda. A l'ala nord de la plaça hi ha l'impressionant Arc Triomfal da Rua Augusta, que és l'entrada a la Baixa.
L'1 de febrer de 1908, el rei Carles i el seu fill Lluís Felip van ser atacats quan travessaven la plaça. El 1974 la plaça va ser l'escenari de la Revolució dels Clavells durant la qual, sense violència, el poble va derrocar el govern dictatorial de Marcelo Caetano. L'àrea era aparcament durant molts anys, encara que avui aquest vast espai pacificat rep esdeveniments culturals i espectacles.

## Vegeu també

* Palau de Ribeira

## Referències

* ↑ de Castilho, Júlio. A ribeira de Lisboa: descripção histórica da margem do Tejo desde a Madre-de-Deus até Santos-o-Velho (en portuguès brasiler). Lisboa: Imprensa Nacional, 1893, p. 446-448.
* ↑ de Castilho, 1893, p. 447.

## Enllaços externs

* Praça do comércio vista des de l'espai