OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa del Senyor del Mal Ús

La Casa del Senyor del Mal Ús és un monument protegit com a bé cultural d'interès local del municipi de Calonge (Baix Empordà).

## Descripció

L'edifici és actualment dividit en tres cossos. Al centre hi ha una porta de gran dovellatge amb un escut i un castell senzill a la clau. Al primer pis hi ha dos finestrals gòtics molt interessants, un d'ells convertit en balcó, amb decoració d'arabesc a l'arc conopial i un altre de característiques cinc-centistes. Al segon pis les finestres són més petites i també n'hi ha dues d'arc conopial més simples. La part dreta té el parament repicat, la central arrebossat i emblanquinat i l'esquerra arrebossat amb els arcs pintats. De l'edifici només se'n conserva la façana, ja que l'interior ha estat absolutament reformat.

## Història

La casa pren el nom del Senyor del Mal Us, perquè així s'anomenaven els batlles de sac del castell de Calonge de cognom Valmanya o Vallmanya que hi habitaren durant moltes generacions. La genealogia arrenca del cavaller Pere de Vallmanya, soldat de Jaume I. Però la batllia de sac de la baronia del castell fou instaurada a finals del s.XV. Se'n coneix la genealogia: Grau i Antoni de Vallmanya (entre 1460 i 1475), Grau de Vallmanya (1590), Joan de Vallmanya (1600), Joan de Vallmanya (1644), Francesc de Vallmanya (1679), Domènec de Vallmanya (1697), i Domènec Narcís de Vallmanya (1734-1790). En Domènec de Vallmanya, cavaller de Malta, col·laborà amb els corregidors afrancesats i per aquest motiu la seva casa fou cremada.
S'hi distingeixen dues èpoques constructives: una amb trets de fortificació (han desaparegut els elements defensius) i una altra de caràcter civil posterior.

## Referències

* «Casa del Senyor del Mal Ús». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 abril 2012].
# Santa Maria de Castell d'Aro

Santa Maria de Castell d'Aro és una església protegida com a bé cultural d'interès local a municipi de Castell d'Aro, Platja d'Aro i s'Agaró (Baix Empordà).

## Descripció

És una església d'estil gòtic tardà amb façana barroca. Té una nau amb capelles laterals i capçalera poligonal de cinc cares. A la façana occidental hi ha una portalada de pedra, decorada amb pilastres acabades en falsos capitells i sobre la llinda hi ha una fornícula emmarcada amb relleus. A la banda de migdia del temple, s'alça el campanar, torre de planta quadrada que té un pis amb parells d'arcades de mig punt i coronat amb coberta de pinacle. A la banda Sud s'afegeix al temple una sagristia (1765).
La nau pot datar-se als segles XVI-XVII, i la façana, exemple típic del senzill barroc local, a la segona meitat del xviii. Tot l'edifici és fet en pedra de la rodalia.

## Història

Dedicada a Santa Maria fou consagrada el 1018, sufragània de la de Santa Cristina d'Aro fou la capella del Castell. Fins al 1691 no apareix com a parròquia independent, format un sol districte amb la de Santa Maria de Fanals. L'actual edifici no conserva restes de la primera edificació. Avui dia és parròquia de primer ascens, pertany a l'arxiprestat de la Bisbal, després d'haver sigut de l'ardiaconat de la Selva.

## Referències

* «Santa Maria de Castell d'Aro». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 abril 2012].
# Sant Miquel de la Roqueta

Sant Miquel de la Roqueta és una capella modernista de l'arquitecte Joan Rubió i Bellver construïda a Ripoll (Ripollès). Està protegida com a bé cultural d'interès local.
L'obra parteix de la lliçó que extreu Joan Rubió de l'arquitectura anònima de les construccions de pedra en sec, representant un assaig de les grans realitzacions posteriors. Articula un sistema constructiu a base de pedra de riu sense desbastar i una estructura de voltes còniques que formen l'absis entorn del cimbori central.
Es va construir per encàrrec de Marià de Delàs, baró de Vilagaià, en substitució d'una capella dedicada a Sant Miquel.

## Referències

* «Església de Sant Miquel de la Roqueta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 maig 2012].

## Enllaços externs

* Sant Miquel de la Roqueta Arxivat 2013-01-06 at Archive.is, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Pont del Raval de Barcelona (Ripoll)

El pont del Raval de Barcelona, o simplement pont del Raval, és un monument protegit com a bé cultural d'interès local del municipi de Ripoll (Ripollès).

## Descripció

Pont de pedra d'un arc tot de pedra, pla amb baranes.
Se situa sobre el Freser, afluent del Ter.

## Història

Un parell de ponts sobre el Ter i un altre parell sobre el Freser enllacen totes dues riberes.

## Referències

* «Pont del Raval de Ripoll». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 maig 2012].
# Mausoleu als Carrabiners

El Mausoleu als Carrabiners és un monument protegit com a bé cultural d'interès local del municipi de Ripoll (Ripollès).

## Descripció

És un monument funerari de marbre, coronat per una creu i protegit per una reixa de ferro, erigit en memòria d'un tinent i 74 carrabiners liberals afusellats en aquell indret per ordre del general carlí Savalls.

## Història

La inscripció de la làpida diu: "A LA MEMORIA DE LOS INDIVIDUOS DEL CUERPO FUSILADOS EN RIPOLL Y DEMÁS COMPAÑEROS MUERTOS GLORIOSAMENTE SOBRE EL CAMPO DE BATALLA EN LOS DIFERENTES HECHOS DE ARMAS EN QUE AQUELLOS TOMARON PARTE".

## Referències

* «Mausoleu als Carrabiners». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 maig 2012].
# Sant Sadurní de Gavarra

Sant Sadurní de Gavarra és una església romànica de Coll de Nargó (Alt Urgell) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

L'església de Sant Sadurní, conjuntament amb el castell, destaquen en el conjunt de cases que formen el nucli de Gavarra. La primitiva església d'una nau i capçalera semicircular ha estat sensiblement modificada. Entre els segles XVII i XVIII, moment que la nau va ser allargada fent desaparèixer l'absis. Està coberta amb volta de canó apuntada reforçada amb arcs doblers. L'element més destacat és sens dubte el campanar de planta circular encastat al mur septentrional. Presenta dues finestres geminades, l'una amb capitell mensuliformes i l'altra cegada. Tenia un segon pis, desaparegut el 1922, que fou agençat per un campanar d'espadanya de dues obertures. Conserva a l'interior l'únic retaule barroc del segle xviii en el seu lloc original de la comarca.

## Història

La notícia més antiga coneguda que fa referència al lloc de Gavarra és de l'any 1046, fa referència a la venda d'un alou "in castro Gavarra". Posteriorment, els anys 1048, 1054, 1064 i 1088 es documenten vendes, permutes o donacions relatives a terres situades al terme de Gavarra i el seu castell. Entre els segles XVII i XVIII, època en què s'engrandí el temple modificant la capçalera, no se'n tenen notícies. L'espadanya que corona el campanar sembla que fou construïda el 1922, en desaparèixer el darrer pis de la torre.

## Referències

* 1 2 3 4 «Sant Sadurní de Gavarra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 23 gener 2019].

## Enllaços externs

* «Sant Sadurní de Gavarra». Via Romànica. Consell Comarcal de l'Alt Urgell. Arxivat de l'original el 2014-02-22. [Consulta: 4 maig 2012].
# Sant Miquel de les Masies de Nargó

Sant Miquel de les Masies de Nargó és una capella romànica del municipi de Coll de Nargó (Alt Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta d'una capella de construcció simple i senzilla, composta per una única nau, llarga i estreta, capçada a llevant per un absis semicircular. La nau és coberta per volta de canó de pedra en el primer tram i la resta té un embigat de fusta. L'absis és cobert amb volta de quart d'esfera. La nau és recorreguda per una banqueta encastada als murs. Al mur meridional hi ha una finestra de doble esqueixada asimètrica, rematada per una llosa horitzontal. A l'absis hi ha dues finestres més de característiques similars. Per accedir a l'església hi ha dos portals d'arc de mig punt amb dovelles de pedra tosca. Cap dels dos sembla original. Els murs de la nau no tenen ornamentació, l'absis, en canvi, té un fris d'arcuacions cegues a sota d'una cornisa amb lesenes. L'aparell és molt rústec i irregular. La restauració que va finalitzar el 1983 ha estat excessiva pel que fa al parament de l'edifici.

## Història

La capella de Sant Miquel, annexa a Sant Climent de Coll de Nargó segons el llibre de visites pastorals del Bisbat d'Urgell de l'any 1758, no tenia cementiri ni ornamentació pròpia, que es duia de la parròquia quan s'hi celebrava, cada 8 de maig, l'ofici posterior a la processó.

## Referències

* «Capella de Sant Miquel de les Masies de Nargó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 maig 2012].

## Enllaços externs

* «Sant Miquel de les Masies de Nargó». Via Romànica. Consell Comarcal de l'Alt Urgell. Arxivat de l'original el 2014-02-22. [Consulta: 4 maig 2012].
# Sant Miquel de Peramola Nou

Sant Miquel de Peramola Nou és la nova església parroquial de Peramola (Alt Urgell) que al segle xviii va substituir la vella església romànica de Sant Miquel de Peramola Vell. Està protegida com a bé cultural d'interès local.

## Arquitectura

L'església té tres naus, capçalera rectangular cap al nord, dues capelles als peus i un petit transsepte coronat per una cúpula semiesfèrica.
El temple presenta tres etapes constructives ben diferenciades. La part més antiga és del segle xiv correspon a les dues capelles de sota del cor, als peus de l'església i el darrer tram de les naus laterals. Inicialment l'orientació de l'església era diferent a l'actual. S'hi accedia pel mur meridional i segurament la capçalera era al mur de llevant. Aquest accés, portal d'arc de mig punt adovellat, es manté encara al carrer de l'Església. A les dovelles d'un dels arcs de les capelles hi ha els dos escuts dels Peramola. També hi és present l'escut dels Desbrull, successors dels Peramola.
A finals del segle xvi s'eixamplà l'edifici i es creà una capçalera orientada al nord i les tres naus cobertes amb volta de nervis sobre arcs apuntats.
La tercera fase constructiva fou a finals del segle xvii. Es construeix a la capçalera del temple, formada per un transsepte i un presbiteri de planta rectangular. La coberta és semicircular amb llunetes i cúpula semiesfèrica amb una lluerna, sostinguda per arcs de punt. L'alçada de la cúpula escurça la concepció longitudinal del temple i dona una major rellevància al presbiteri, d'arc amb l'estètica barroca. A l'extrem de ponent del transsepte presenta una porta rectangular amb la data 1697.
El conjunt és cobert exteriorment per una teulada a doble vessant. A la façana de llevant hi ha un campanar de torre de secció quadrangular, amb quatre finestres allargades, un rellotge i és coronat per una coberta plana.
Un element rellevant de l'església de Sant Miquel és la llosa sepulcral d'estil gòtic, esculpida cap a 1430, d'un dels darrers barons de la nissaga dels Peramola.

## Història

El lloc de Peramola és documentat des de l'any 1026. La població apareix esmentada en dues ocasions com a límit del terme castral de Gavarra els anys 1088 i 1095. L'indret fou patrimoni de la família Peramola, que esdevingueren barons al segle xv.
De l'església de Sant Miquel de Peramola Vell no hi ha notícies d'època medieval. En la visita pastoral de 1575 es parla del mal estat de les cobertes. En aquest moment encara era parròquia Sant Miquel de Peramola Vell, que quedà com a capella del cementiri. Al segle xviii la nova església de Sant Miquel, situada al centre del poble, passà a ser la parròquia.

## Referències

* «Església parroquial de Sant Miquel Nou». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 maig 2012].
# Sant Martí d'Albet

Sant Martí d'Albet és un antic monestir, actualment església sufragània, del veïnat d'Albet en el municipi de Montferrer i Castellbò (Alt Urgell). Està protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És una església d'una sola nau, capçada a llevant per un mur de perfil semicircular que resulta d'una prolongació dels murs laterals sense solució de continuïtat. La nau és coberta amb volta de canó rebaixada que sosté un llosat a doble vessant. La porta d'accés és al mur nord, pròxima a la capçalera, ressaltada per una ampla motllura arrebossada. Al mur sud hi ha una altra porta cegada. La capçalera de l'edifici és coronada per un campanar d'espadanya d'un sol ull.
Situada a un altar, hi ha una talla de fusta policromada barroca de sant Martí del segle xvii.

## Història

Originàriament, l'església d'Albet fou un monestir que ja no tenia comunitat l'any 914. L'any 1040, en l'acta de consagració de Sant Serni de Tavèrnoles, entre les parròquies amb què fou dotat, consta la d'Albes, que s'ha identificat amb la població d'Albet. En la visita pastoral de 1575 l'església d'Albet consta com a sufragània de Sant Vicenç dels Torrents, mentre que en la visita de 1758, on es fa constar el mal estat de l'escala del campanar, era sufragània de Sant Vicenç de Sendes i, després de la reforma parroquial de 1904, passaria a ser-ho de Santa Creu de Castellbò.

## Referències

* 1 2 «Església de Sant Martí d'Albet». Pla d'ordenació urbanística municipal: Catàleg de béns protegits p. 17-18. Ajuntament de Montferrer i Castellbò. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 8 maig 2012].
* ↑ «Església parroquial de Sant Martí d'Albet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 maig 2012].
# Ángel María Gianola

Ángel María Gianola (José Batlle y Ordóñez, 3 d'octubre de 1926 - 31 de març de 2022) va ser un advocat i polític uruguaià. Pertanyia al sector herrerisme del Partit Nacional.

## Biografia

Graduat com a advocat a la Universitat de la República el 1953.
Va ser ministre d'Indústria i Treball del primer col·legiat blanc entre 1960-1963; posteriorment va ser senador entre 1967 i 1973, fins al cop d'estat del 27 de juny de 1973.
El 1984 es va postular com a diputat acompanyant la candidatura d'Alberto Zumarán, sense èxit. En el següent període, va ser ministre de l'Interior durant el govern de Luis Alberto Lacalle.

### Actuació com a ministre de l'Interior

En la seva darrera actuació ministerial, va tenir lloc un episodi violent el 24 d'agost de 1994, al voltant de l'hospital Filtro de Montevideo després que integrants del Moviment d'Alliberament Nacional-Tupamaros i altres manifestants es mobilitzessin per a impedir l'extradició de tres bascos cap a Espanya acusats de formar part de l'ETA. Gianola en conjunt amb el president Lacalle van decidir enviar a la policia de Montevideo. Aquests fets van deixar com a resultat un mort i desenes de ferits.

### Actuació posterior

Posteriorment es va retirar de la política.
El 2002, el rei Joan Carles I d'Espanya li va conferir per Reial Decret la Gran Creu de l'Ordre d'Isabel la Catòlica.

## Referències

* ↑ Marcha, a 14 años del Filtro (castellà)
* ↑ REIAL DECRET 1207/2002, de 20 de novembre, pel qual es concedeix la Gran Creu de l'Ordre d'Isabel la Catòlica al senyor Ángel María Gianola, ex ministre de l'Interior de la República Oriental de l'Uruguai - Consultat el 23 de maig de 2010 (castellà)
# Voleibol als Jocs Olímpics d'estiu de 1964

Als Jocs Olímpics d'Estiu de 1964 celebrats a la ciutat de Tòquio (Japó) es disputaren dues proves de voleibol, una en categoria masculina i una altra en categoria femenina. Aquesta fou la primera vegada que aquest esport formava part del programa oficial dels Jocs Olímpics d'Estiu, després de la seva presència per primera vegada en el programa dels Jocs Olímpics d'Estiu de 1924 celebrats a París com a esport de demostració, fet que no ha abandonat mai.
Participaren 179 jugadors, entre ells 111 homes i 68 dones, d'11 comitès nacionals diferents.

## Resum de medalles

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Categoria masculina Detalls | Unió SovièticaYuri Chesnokov Yuri Vengerovsky Eduard Sibiryakov Dmitri Voskoboinikov Vasili Kacharava Stanislav Lyugailo Vitali Kovalenko Yuri Poyarkov Ivan Bugaenkov Nikolai Burobin Valeri Kalachikhin Georgi Mondzolevsky | TxecoslovàquiaVaclav Smidl Josef Sorm Zdenek Humhal Josef Labuda Josef Musil Petr Kop Milan Cuda Karel Paulus Bohumil Golian Boris Perusic Pavel Schenk Ladislav Toman | JapóYutaka Demachi Tsutomu Koyama Sadatoshi Sugahara Naohiro Ikeda Yasutaka Sato Toshiaki Kosedo Tokihiko Higuchi Masayuki Minami Takeshi Tokutomi Teruhisa Moriyama Yuzo Nakamura Katsutoshi Nekoda |
| Categoria femenina Detalls | JapóMasae Kasai Emiko Miyamoto Kinuko Tanida Yuriko Handa Yoshiko Matsumura Sata Isobe Katsumi Matsumura Yoko Shinozaki Setsuko Sasaki Yuko Fujimoto Masako Kondo Ayano Shibuki | Unió SovièticaAntonina Ryzhova Astra Biltauere Ninel Lukanina Lyudmila Buldakova Nelli Abramova Tamara Tikhonina Valentina Kamenek Inna Ryskal Marita Katusheva Tatyana Roshchina Valentina Mishak Lyudmila Gureeva | PolòniaKrystyna Czajkowska Józefa Ledwig Maria Golimowska Jadwiga Rutkowska Danuta Kordaczuk Krystyna Jakubowska Jadwiga Książek Maria Śliwka Zofia Szczęśniewska Krystyna Krupa Hanna Krystyna Busz Barbara Niemczyk |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Unió Soviètica | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 2 | Japó | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 3 | Txecoslovàquia | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 4 | Polònia | 0 | 0 | 1 | 1 |

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Volleyball at the 1964 Summer Olympics». [Consulta: 17 desembre 2024].
# Cui de la Patagònia

El cui de la Patagònia (Microcavia australis), conegut localment com a cuy, cuye o apereá, és una espècie de rosegador de la família dels càvids que habita extenses àrees de l'Argentina, Bolívia i Xile. El nom cuy també s'aplica a altres rosegadors de la mateixa família, especialment a Cavia porcellus, que té una distribució geogràfica més àmplia. El nom específic australis significa ‘austral’ en llatí.

## Referències

* ↑ Entrada «Microcavia australis» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 14 desembre 2024].
* ↑ «cui de la Patagònia». Diccionari dels mamífers del món. Fundació Barcelona Zoo i TERMCAT, 2023 i 2024. [Consulta: 14 desembre 2024].
* ↑ Mouchard, 2019, «323. Microcavia australis (I. Geoffroy Saint–Hilaire y d´Orbigny, 1833) – Cuis chico».

## Bibliografia

* Mouchard, A. Etimología de los nombres científicos de los mamíferos de Argentina: su significado y origen (en castellà). Fundació d'Història Natural Félix de Azara, 2019. ISBN 978-987-3781-41-4.
# Antonio Cabrini

Antonio Cabrini (Cremona, el 8 d'octubre de 1957) és un entrenador de futbol professional italià, que actualment es troba a càrrec de la selecció de futbol femenina d'Itàlia, i és també un exjugador de futbol.
Antonio Cabrini amb la selecció italiana - Plantilles de navegació :
Selecció de futbol d'Itàlia – Copa del Món de futbol 1978
1 Zoff •
2 Bellugi •
3 Cabrini •
4 Cuccureddu •
5 Gentile •
6 Maldera •
7 Manfredonia •
8 Scirea •
9 Antognoni •
10 Benetti •
11 Pecci •
12 Conti •
13 P. Sala •
14 Tardelli •
15 Zaccarelli •
16 Causio •
17 C. Sala •
18 Bettega •
19 Graziani •
20 Pulici •
21 Rossi •
22 Bordon •
Seleccionador: Bearzot
Selecció de futbol d'Itàlia – Copa del Món de futbol 1982
1 Zoff •
2 Baresi •
3 Bergomi •
4 Cabrini •
5 Collovati •
6 Gentile •
7 Scirea •
8 Vierchowod •
9 Antognoni •
10 Dossena •
11 Marini •
12 Bordon •
13 Oriali •
14 Tardelli •
15 Causio •
16 Conti •
17 Massaro •
18 Altobelli •
19 Graziani •
20 Rossi •
21 Selvaggi •
22 Galli •
Seleccionador: Bearzot
Selecció de futbol d'Itàlia – Copa del Món de futbol 1986
1 Galli •
2 Bergomi •
3 Cabrini •
4 Collovati •
5 Nela •
6 Scirea •
7 Tricella •
8 Vierchowod •
9 Ancelotti •
10 Bagni •
11 Baresi •
12 Tancredi •
13 De Napoli •
14 Di Gennaro •
15 Tardelli •
16 Conti •
17 Vialli •
18 Altobelli •
19 Galderisi •
20 Rossi •
21 Serena •
22 Zenga •
Seleccionador: Bearzot :
# Aes signatum

Aes signatum ('bronze segellat') és el terme que utilitzen els numismàtics moderns per indicar els lingots de bronze fos gravats amb un segell oficial que s'utilitzaven al centre d'Itàlia abans de la introducció de l'aes grave al segle iii aC. El terme no es troba a la literatura clàssica. La tradició popular els atribueix a Servi Tul·li, però com que la qualitat dels dissenys és molt bona fins i tot en els exemplars més antics, sembla molt poc probable. En general hi ha l'acord de que daten de mitjans del segle v aC. Normalment mostren un toro, una àguila i diversos símbols religiosos.

## Descripció

El pes de les barres oscil·lava entre 600 i 2500 grams, amb una mitjana d'aproximadament 5 lliures romanes, per tant, un valor de 5 asos. L'aes signatum no tenia valor nominal i per això ni hi havia mides fixes. Aquests lingots, com els aes rude, valien el pes que tenien i es tallaven segons les necessitats. Els lingots tenen dibuixos als dos costats. El primer aes signatum conegut no es va emetre a la ciutat de Roma, sinó al centre d'Itàlia, a Etrúria, Úmbria i Reggio Emilia. Portava la imatge d'un pal amb branques laterals que en sortien, i s'anomenava ramo secco (literalment 'branca seca'). Altres aes portaven una àguila amb un llamp a les urpes, i a l'altra banda un Pegàs volador. També se n'han trobat amb la imatge d'una espasa i una beina, i a l'altra cara un escut. Alguns són interessants: un aes signatum porta un elefant i un porc a l'altra banda, disseny que ha permès datar el lingot a l'any 275 aC, quan Pirros va ser derrotat i es van portar a Roma per primera vegada els elefants, que van impressionar el poble. La presència de l'elefant i el porc s'explica per un passatge de Claudi Elià que diu que aquests animals servien per espantar els elefants. Es cobrien els porcs de brea i se'ls calava foc, i els seus grunyits espantaven els paquiderms.

## Notes

* ↑ 'lingot encunyat', segons el Diccionari Llatí-Català, pàg. 80

## Referències

* 1 2 Herbert A. Grüber. Aes Rude, Aes Signatum, Aes Grave, and Coinage of Rome from B.C. 268. Glowes, 1910.
* 1 2 Jane DeRose Evans. The Art of Persuasion: Political Propaganda from Aeneas to Brutus. University of Michigan Press, 1992, p. 23–. ISBN 0-472-10282-6.
* ↑ Carlà, Filippo; Arnaldo Marcone. Economia e finanza a Roma. Bolònia: Il Mulino, 2011, p. 61. ISBN 9788815146786.
* ↑ Claudi Elià. De natura animalium I, 38

## Vegeu també

* Aes rude
* Aes grave
# Can Dalmases

«Can Dalmases» té aquests significats:
* Can Dalmases (Cabrera de Mar)
* Can Dalmases (Sant Martí Sesgueioles)
# Compromís de Missouri

El compromís de Missouri, també conegut com el compromís de 1820, fou un acord pres l'any 1820 entre els representants dels estats esclavistes i abolicionistes al Congrés dels Estats Units en relació a la regulació de l'esclavitud en els territoris occidentals, que eventualment havien de convertir-se en estats, per tal de mantenir l'equilibri de poders entre aquestes dues forces antagonistes.
L'acord suposà la incorporació dels estats de Missouri (esclavista) al mateix temps del de Maine (abolicionista), que fins aleshores depenia de l'estat de Massachusetts. També s'acordà l'establiment d'una línia divisòria definida pel paral·lel 36° 30′ com a límit entre ambdues forces en el futur.
El compromís no fou sempre respectat en la creació de nous estats degut a l'aplicació del principi de la sobirania popular, mitjançant el qual els seus habitants o representants polítics podien decidir les seves pròpies lleis respecte a l'esclavitud. L'acord no fou més que una solució temporal que no resolgué el problema de la tensió latent entre els dos bàndols i que acabaria propiciant la Guerra Civil l'any 1861.

## Vegeu també

* Compromís de 1850
* Ferrocarril Subterrani
* Esclaus fugitius dels Estats Units
* Llei de Kansas-Nebraska