OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Abu-Abd-Al·lah I

Abu-Abd-Al·lah (I) Muhàmmad ibn Abi-Hammú o, més senzillament, Abu-Abd-Al·lah I fou sultà abdalwadita de Tlemcen del 1401 al 1411. Fou conegut com a Ibn Khawlan.
Va pujar al tron el 1401 en una conspiració instigada pels marínides que hi van participar directament. El seu germà Abu-Muhàmmad I fou enviat a l'exili al Marroc amb alguns parents i els habitants van jurar fidelitat al nou sultà. Va tenir un regnat pacífic i en general just.
Va morir per causes naturals el dimarts 3 de març de 1411. El va succeir el seu nebot Abd-ar-Rahman I ibn Abi-Muhàmmad (fill d'Abu-Muhàmmad I).

## Enllaços externs

* Histoire des Beni Zeiyan
# Abu-Hafs ibn Abi-Bakr (II)

Abu-Hafs ibn Abi-Bakr (II) fou emir hàfsida uns mesos el 1347. Era fill d'Abu-Yahya Abu-Bakr (II) i germà i successor de Abu-l-Abbàs Àhmad (I) al que va assassinar i va succeir.
Com a revenja, l'emir marínida de Fes, Abu-l-Hàssan, cunyat de l'emir mort (i també del nou emir) va envair el país i no va trobar resistència.
Va cometre l'error d'eliminar un impost que els beduïns cobraven als sedentaris i això va provocar una revolta àrab que va causar una seriosa derrota als marroquins (1348) que va atacar seriosament el seu prestigi. La rebel·lió fou general i se sumava a la que hi havia a altres llocs del Magrib, i finalment el desembre de 1349 l'emir marínida va sortir del país en vaixell cap als seus dominis occidentals.
El fill d'Abu-Yahya Abu-Bakr (II), de nom Al-Fadl Àhmad, que era governador de Bona, fou proclamat emir (desembre del 1349).
# Abu-l-Abbàs Abd-Al·lah (II) ibn Ibrahim

Abu-l-Abbàs Abd-Al·lah (II) ibn Ibrahim —àrab: أبو العباس عبد الله بن إبراهيم, Abū l-ʿAbbās ʿAbd Allāh ibn Ibrāhīm— (? - ?) fou emir aglàbida d'Ifríqiya (902-903).
Era fill d'Abu Ishak Ibrahim II ben Ahmad que el va enviar a Sicília com a governador (any 900), on va participar en la conquesta de Palerm i de Reggio (a Calàbria). El 18 d'octubre del 902 el seu pare va abdicar al seu favor i es va traslladar a Tunis per fer-se càrrec del poder. Les seves primeres mesures foren per combatre els xiïtes.
Fou assassinat el 23 de juliol del 903 pel seu fill Abu Mudar Ziyadat Allah III ben Abd Allah, que el va succeir.
# Abu-l-Baqà Khàlid II

Abu-l-Baqà Khàlid II fou emir hàfsida de Tunis del 1369 al 1370. Era fill d'Abu-Ishaq Ibrahim (II) al que va succeir a la seva mort el 1369. Quan va recollir la successió era encara molt jove, i la situació interna es va degradar ràpidament per les lluites entre faccions. Així el 1370 fou fàcil a Abu-l-Abbàs Àhmad III de Constantina i Bugia ocupar Tunis.
# Abu-l-Fawaris Àhmad ibn Alí ibn al-Ikhxid

Abu-l-Fawaris Àhmad ibn Alí ibn al-Ikhxid (àrab: أبو الفوارس أحمد بن على بن الإخشيد, Abū l-Fawāris Aḥmad ibn ʿAlī ibn al-Iẖxīd) (957-?) fou el darrer emir ikhxídida d'Egipte (968-969). Era fill de l'emir Abu-l-Hàssan Alí ibn al-Ikhxid (961-966) i a la mort l'emir Abu-l-Misk Kàfur el 968 el jove príncep fou posat al tron sota la regència d'Abu-l-Fadl Jàfar ibn al-Furat (921-1001) que ja havia estat visir sota el seu oncle Unujur (946-961), el seu pare Ali (961-966) i sota Kàfur (966-968), però sempre sota l'ombra d'aquest darrer.
Al cap de pocs mesos no va poder controlar la situació i el motí de les forces lleials a Kafur primer, i les forces ikhshídides en general després, van obligar el regent a fugir i amagar-seque i el seu palau fou saquejat. Al-Hasan ibn Ubayd Allah, emparentat amb els ikxídides i governador de Síria, va intervenir i va ordenar detenir a Djafar.
Poc després amb el general Djawhar al-Sikilli a les portes del Caire, Djafar fou alliberat i posat altre cop al front del govern. Djawhar va triomfar a al-Djiza (30 de juny). El visir va signar un tractat amb els generals fatimita, i va facilitar la seva entrada a al-Fustat (1 de juliol). En una declaració llegida en públic es va guanyar la confiança dels egipcis, consolidada amb el nomenament com a visir de Djafar Ibn al-Furat (que va refusar el càrrec).
La sort del jove emir és desconeguda.
# Abushiri ibn Salim al-Harthi

Abushiri ibn Salim al-Harthi (àrab: أبو شيري بن سالم الحارثي, Abū Xīrī b. Sālim al-Ḥāriṯī) (1833-15 de desembre de 1889) era un comerciant ric i propietari de plantacions de llinatge àrab d'Oromo que és conegut per la revolta Abushiri contra la Companyia Alemanya de l'Àfrica Oriental a l'actual Tanzània. Va aconseguir unir comerciants àrabs locals i tribus africanes en contra del colonialisme alemany.
La revolta esclatà el 20 de setembre de 1888: les insurreccions comandades per Abushiri atacaren emplaçaments comercials i establiments alemanys per tot el territori de l'Àfrica Oriental Alemanya. La societat mercantil alemanya, incapaç de controlar la revolta, demanà ajut al govern a Berlín. El Canceller Otto von Bismarck envià el lloctinent de 34 anys Hermann von Wissmann com a Reichskommissar a la colònia. Wissmann, juntament amb una combinació d'alemanys, sudanesos i soldats de Shanga formava el nucli de la primera Schutztruppe a la regió. Amb ajuda naval bombardejaren ciutats costaneres que quedaren disponibles a la reocupació alemanya. També l'armada establí un bloqueig per impossibilitar les trameses d'armes i subministraments als rebels.
Les forces d'Abushiri foren capaces de capturar la majoria de les ciutats al llarg de la costa de Tanganyika i fins i tot prengueren com a ostatges els exploradors Hans Meyer i Oscar Baumann. No obstant això cap al final de 1888, moltes de les seves aliances amb les tribus locals havien col·lapsat, i varen haver de contractar mercenaris àrabs per defensar el seu baluard a Jahazi, un poble prop de Bagamoyo. Les tropes alemanyes dirigides per Wissmann atacaren Jahazi el 8 de maig de 1889 ocasionant 106 morts àrabs. Abushiri s'escapà i pogué persuadir membres de les tribus de Yao i Mbunga per continuar amb la rebel·lió. Va poder llavors fer nous assalts a Dar es Salaam i Bagamoyo. Tanmateix, la superior potència de foc alemanya pogué refusar aquests atacs, i les forces de tribus africanes aviat abandonaren Abushiri.
Abushiri intentà fugir a la Companyia Imperial Britànica de l'Àfrica Oriental, a Mombasa, però fou entregat als alemanys per tribus locals. El 15 de desembre de 1889 fou condemnat a mort per un tribunal militar, i poc després penjat a Pangani.

## Enllaços externs

* Guerres Colonials de l'Alemanya Imperial (anglès)
# Academy Award Review Of Walt Disney Cartoons

Academy Award Review of Walt Disney Cartoons és una pel·lícula d'animació Disney estrenada als Estats Units el 19 de maig de 1938 i durant una duració limitada, amb l'objectiu de promoure La Blancaneu i els set nans la sortida de la qual era imminent.
Es tractava d'una compilació de cinc curtmetratges de la sèrie Silly Symphonies, nominats en els Oscars. Els encadenaments van ser assegurats per subtítols i la presència d'un narrador.
D'una duració total d'aproximadament 41 minuts, la pel·lícula no compleix amb els criteris definits a França per a un llargmetratge, però respon als del British Film Institute i de l'American Film Institute (més de 40 minuts).

## Composició

La pel·lícula inclou els curtmetratges següents :
* 1932: Flowers and Trees
* 1933: Three Little Pigs
* 1934: The Tortoise and the Hare
* 1935: Three Orphan Kittens
* 1936: The Country Cousin

## Enllaços externs

* Base de Dades Big Cartoon
# Can Puig (Martorelles)

Can Puig és una masia de Martorelles (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una masia de planta basilical amb carener perpendicular a la façana. Té planta baixa, pis i golfes. Les portes i finestres són de pedra sense cap decoració. La porta, el balcó que hi ha damunt i la finestra de les golfes tenen forma d'arc rebaixat, les altres són rectangular. La casa ha estat molt modificada i forma part d'un conjunt tancat per un pati on hi ha d'altres construccions, casa dels masovers, pallisses, etc.

## Història

Resten conservats uns fulletons anomenats Martorells que, editats sense cap mena de referència bibliogràfica, transcriuen textos antics i a més hi surt una declaració feta per un tal Narcís Puig el 1447.

## Referències

* 1 2 «Can Puig». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Acció Democràtica del Quebec

Acció Democràtica del Quebec (ADQ) fou un partit polític del Quebec.
Present sobre l'escena provincial, es tractava d'un partit de centredreta que apostava per una reforma del model del Quebec. L'ADQ tenia per propòsit reduir la despesa social i evitar que l'estat intervingui en l'economia.
Pel que fa al debat sobre l'estatut polític del Quebec, l'Acció Democràtica es definia com un partit autonomista. El seu programa preveu el repartiment del Quebec en diversos poders i l'ocupació de tots els camps de jurisdicció.
L'Acció democràtica va donar suport al sí en el referèndum de 1995 sobre la sobirania del Quebec.
El partit es va dissoldre el 14 de febrer de 2012 i es va integrar a la coalició Avenir Québec.
# Aceralia

Aceralia Corporació Siderúrgica és un grup siderúrgic espanyol integrat en la multinacional ArcelorMittal i que el seu origen es remunta a l'Empresa Nacional Siderúrgica (Ensidesa).

## Història

El 1902 neix l'empresa Alts Forns de Biscaia a Bilbao, resultat de la fusió d'altres tres empreses: Alts Forns de Bilbao, La Biscaia i La Iberia.
Posteriorment, el 1950, es constitueix a Avilés l'Empresa Nacional Siderúrgica Societat Anònima (Ensidesa), constituïda amb l'objecte de reforçar el desenvolupament econòmic d'Espanya en la dècada dels 60. El 24 de setembre de 1957 s'inaugura el primer forn alt de Ensidesa, anomenat "Carmen", en honor de Carmen Polo, qui ho va inaugurar. Això va produir la construcció de noves localitats properes a la ria d'Avilés i el desenvolupament d'aquesta ciutat. Ensidesa passa a ser una importantíssima siderúrgia després d'absorbir en 1973 a Uninsa on estaven la Fàbrica de Veriña, Fàbrica de Mieres i la Fàbrica de la Felguera (de l'empresa Duro Felguera).
El desembre de 1994, a conseqüència de l'execució del Pla de Competitivitat Conjunt AHV - Ensidesa, es constitueix el grup Corporació Siderúrgica Integral (CSI), mitjançant la valorització dels actius rendibles, les activitats dels quals s'inicien el 1995. La reorganització de CSI dona lloc el 1997 a la creació de Aceralia Corporació Siderúrgica.
Sent en aquell moment un grup de capital públic, s'inicia el procés de privatització de Aceralia, que compta amb importants fites:
* Aliança estratègica amb el Grup Arbed, una de les empreses siderúrgiques més importants del món,
* Adquisició del Grup Aristraín, primer fabricador espanyol de perfils metàl·lics.
* Compra del Grup Ucín.
Després d'aquest procés Aceralia es va convertir en el major fabricant d'acer a Espanya, amb una producció de gairebé 10 milions de tones. Posteriorment s'uneix als grups siderúrgics Arbed i Usinor per donar lloc al naixement de Arcelor, un dels més importants grups siderúrgics del món. El projecte d'integració es va materialitzar el 18 de febrer de 2002 amb la cotització en Borsa del nou grup.
Actualment es troba fusionada amb el conglomerat siderúrgic Mittal Steel que a partir de llavors ha passat a denominar-se ArcelorMittal

## Enllaços externs

* Lloc web de Arcelor Arxivat 2004-12-14 a Wayback Machine.
# Achille de Broglie

Achille de Broglie, senyor de l'Helloy i de Gelay, conegut com el cavaller de Broglie (1672—1750) fou un oficial de marina i aristòcrata francès.

## Orígens familiars

Achille era el cinquè fill del comte Victor-Maurice de Broglie, mariscal de França, i de Marie de Lamoignon. Era net, per línia paterna, de Francesco Maria di Broglia, destacat militar durant la guerra dels Trenta Anys i fundador de la casa de Broglie, i d'Angélique de Vassal, comtessa de Favria. Per línia materna, era net de Guillaume de Lamoignon, primer president del Parlament de París, i de Magdeleine Potier d'Aquette.
| 2. Victor-Maurice de Broglie 2n comte de Broglie | 2. Victor-Maurice de Broglie 2n comte de Broglie | 2. Victor-Maurice de Broglie 2n comte de Broglie | 2. Victor-Maurice de Broglie 2n comte de Broglie |
| | | | | 5. Angélique de Vassal comtessa de Favria | 5. Angélique de Vassal comtessa de Favria | 5. Angélique de Vassal comtessa de Favria | 5. Angélique de Vassal comtessa de Favria |
| | | | | | | | | 1. Achille de Broglie | 1. Achille de Broglie | 1. Achille de Broglie | 1. Achille de Broglie |
| | | | | | | | | | | | | 6. Guillaume de Lamoignon | 6. Guillaume de Lamoignon | 6. Guillaume de Lamoignon | 6. Guillaume de Lamoignon | | | |
| | | | | | | | | | | | | 3. Marie de Lamoignon | 3. Marie de Lamoignon | 3. Marie de Lamoignon | 3. Marie de Lamoignon | | | |
| | | | | | | | | | | | | | | | 7. Magdeleine Potier d'Aquette | 7. Magdeleine Potier d'Aquette | 7. Magdeleine Potier d'Aquette | 7. Magdeleine Potier d'Aquette |

## Carrera militar

Va ingressar a l'Orde de Sant Joan de Jerusalem i va fer carrera a la Marina Reial.
# Acid Android

acid android és un projecte en solitari format per yukihiro, el bateria del popular grup de rock japonès L'Arc~en~Ciel. Igual que L'Arc~en~Ciel, tenen contracte amb la divisió de Sony Music Japan Ki/oon Records. Els llançaments d'acid android, coms els d'altres membres del grup, els projectes personals tenen lloc entre el descans que hi ha entre disc i disc de L'Arc~en~Ciel quan no tenen obligacions els membres. Fins hui acid android ha fet un àlbum, un senzill, un EP i un DVD en directe. La banda, en contrast amb L'Arc~en~Ciel utilitza un so més dur i més ràpid, amb més enllumenats i mecànica d'estil americà per energitzar seus concerts.

## Discografia
### Àlbums & EPs

* acid android (25 de setembre de 2002)
* faults (12 de març de 2003)
* purification (CD & SACD) (5 de maig de 2006)

### Senzills

* ring the noise (27 de setembre de 2001)
* let's dance (5 d'abril 2006)

### DVD's

* acid android live 2003 (3 de març de 2004)
* acid android tour 2006 (22 de novembre de 2006)

## Enllaços externs

* Pàgina oficial d'acid android Arxivat 2009-09-18 a Wayback Machine.
* Pistes en la pàgina web Drug
* acid android file at JaME Arxivat 2008-02-13 a Wayback Machine.
* yukihiro's commentary on purification at JaME Arxivat 2007-10-17 a Wayback Machine.
# Acidaminococcàcies

Els Acidaminococcaceae són una família inusual de bacteris. La seva agrupació es justifica principalment basant-se en estudis genètics, que els col·loquen als Firmicutes. Donant suport a aquesta classificació, diverses espècies són capaços de formar endòspores. No obstant això, es diferencien de la majoria dels altres Firmicutes per ser Gram-negatius, ja que la composició de la seva paret cel·lular és peculiar.
Els membres d'aquesta família són tots anaerobis obligats, i es troben en hàbitats com ara rius, llacs i intestins de vertebrats. Es presenten en formes esfèriques, com ara Megasphaera i Veillonella, o amb forma de bacils corbats, típics de Selenomonas i Sporomusa. Les Selenomonas tenen forma de mitja lluna característica, amb els flagels inserits en el costat còncau, mentre que Sporomusa és similar però no mòbil. Els seus noms es refereixen a aquesta morfologia distintiva: "Selene" vol dir la lluna i "musa" significa el plàtan. El nom de Selenobacteria també fa a aquest grup.
# Acord De Gasperi-Gruber

L'Acord de Gasperi-Gruber (en alemany Gruber-De Gasperi Abkommen) fou signat per Alcide de Gasperi, ministre d'afers exteriors italià, i Karl Gruber, ministre d'exteriors austríac, el 5 de setembre de 1946 a París, sota pressió dels Aliats, ja que els austríacs reclamaven la celebració d'un referèndum al Tirol del Sud per tal de reintegrar-se a Àustria, de la qual fou arrabassat en acabar la primera guerra mundial.
L'origen de l'acord eren les mesures d'italianització del govern feixista, que havien trasbalsat la població local, que reclamava autogovern o retorn a Àustria. La manca de respecte del tractat pel govern italià va portar el 1960 a les Resolucions 1497 i 1661 de l'ONU.

## Text del tractat

Acord de París de 5 de setembre de 1946
1. Els habitants de llengua alemanya de la província de Bozen i de les veïnes comunes bilingües de la província de Trento tindran garantida una completa igualtat de drets respecte als habitants de llengua italiana, en el quadre dels disposicions especials destinades a salvaguardar el caràcter ètnic i el desenvolupament econòmic i cultural de la llengua alemanya. En conformitat amb les disposicions legals en vigor o en procés d'aprovació els habitants de llengua alemanya tindran dret:
* A l'ensenyament primari i secundari en alemany,.
* La paritat de la llengua italiana i l'alemanya en la funció pública i els documents públics, i a la denominació topogràfica bilingüe.
* Dret a restablir els cognoms italianitzats en els darrers anys.
* Igualtat de dret pel que fa a l'admissió en l'administració pública, amb respecte a la paritat adequada entre els grups ètnics.
2. Es concedeix a la població de les zones esmenades l'exercisi d'un poder legislatiu i executiu regional autònom, en el quadre del qual aquestes disposicions seran aplicades s'establirà consultant als representants elegits per la població de llengua alemanya.
3. El govern italià, amb la voluntat d'establir relacions de bona veïnatge amb Àustria, es compromet, amb consultes amb el govern austríac, i dintre d'un any a partir de la signatura del tractat, a
* a resoldre, amb equitat i comprensió, la qüestió de l'opció de nacionalitat provocada per l'acord d'opció de 1939
* a cercar un acord pel reconeixement mutu de la validesa de títols i diplomes universitaris
* a establir un conveni de lliure circulació de persones i béns entre Tirol del Sud i Tirol Oriental, sigui per ferrocarril, sigui per carretera, en la mesura en què sigui possible
* a cloure els acords especials destinats a facilitar l'expansió del trànsit interfronterer i l'intercanvi local de determinada quantitat de productes i mercaderies característiques d'Àustria i d'Itàlia.

## Enllaços externs

* 60 anys de l'acord De Gasperi - Gruber aprovincia.bz.it
* ITC "C. Battisti" - Bolzano: "L'accordi di Parigi"
# Can Queló (Fortià)

Can Queló o Caló és un edifici del municipi de Fortià (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa cantonera amb dos accessos, un dels quals situat a la plaça de l'església, i l'altre al carrer Major. És una casa que ha patit nombroses modificacions i s'hi han annexionat nous cossos, per passar a formar part de la casa. Cal destacar la cantonada amb carreus ben escairats i les finestres també amb carreus. La façana que dona a l'església està totalment arremolinada i les finestres són d'època contemporània. La part de la casa que dona al carrer Major també ha estat molt modificada.

## Història

La casa va ser bastida o reconstruïda per la família Puig a finals del segle xvi, tal com constata la llinda amb la inscripció "P. Puix 1597". Està situada al sector del Puigdevall, dins de l'antiga força de la població. Actualment és una casa destinada a turisme rural i és coneguda comercialment com a can Bayre, nom utilitzat pels propietaris de l'establiment. El nom de Queló o Caló, prové del diminutiu del nom Miquel.

## Referències

* 1 2 3 «Can Queló». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
# Can Querós

Can Querós és una masia de Sils (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de planta baixa i un pis amb teulada a dues vessants i cornisa catalana. De les tres crugies la del costat esquerre no s'arribà a construir i, en el seu lloc, hi ha un porxo d'arc de mig punt de rajol vist, igual que la paret. El parament és de maçoneria fet amb una pedra molt fosca. Pel que fa a les obertures són rectangulars de pedra monolítica, de totes elles, només una, la finestra del costat dret de la porta, està tancada amb una reixa de ferro forjat quadriculada. El portal de l'entrada té la data inscrita de 1801 a la llinda, i és curiós l'arc rebaixat de rajol que està per damunt d'aquesta llinda. A la façana principal, situat a l'esquerra de la finestra del primer pis, hi ha un rellotge de sol molt malmès. L'entorn està abandonat i l'interior de l'edifici també es troba en molt mal estat, hi ha finestres trencades i objectes escampats. Al davant, a pocs metres de la casa, hi ha el pou.

## Referències

* ↑ «Can Querós». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 agost 2017].
# Ada Kale

Ada Kale fou una illa del Danubi a Romania, al límit amb Sèrbia (llavors Iugoslàvia), que mesurava 800 metres de llarg i 200 d'ample, situada a 4 km de les Portes de Ferro i a 500 metres d'Orsova.
Els turcs hi van establir 400 soldats el 1691 per ordre del visir Dursun Mehmed Pasha; se li va donar el nom de Shans adasi (illa de l'Annexió). El 1716 el muhafiz de les Portes de Ferro, Txerkès Mehmed Paixà hi va construir fortificacions. Ocupada pels austríacs en virtut de la pau de Passarowitz, el 1718, i es va dir Nova Orsova; fou recuperada pels otomans el 1738 (tractat de Belgrad) i ocupada per orde d'Ali Paixà (1839) i se li va dir Ada Kale (Illa de la Fortalesa); va passar a dependre del valiat de Vidin. El 1788 hi va haver combats a l'illa durant l'expedició de Kodja Yusuf Pasha contra l'exèrcit austríac de Gideon Ernst von Laudon. En endavant fou una base fluvial otomana. Els 1809 hi foren executats el rebels serbis que havien capitulat a Belgrad, per orde del muhafiz Redjeb Agha. Aquest Redjeb es va revoltar al cap de poc però fou derrotat i executat, i els seus germans Adam, Bekir i Salih, que eren a la fortalesa de Kladovo (Feth-Islam) es van replegar cap a l'illa, però foren perdonats per Weli Pasha, fill d'Ali Tebelen Pasha, encarregat de pacificar Sèrbia, a canvi de lliurar l'illa.
El 1867, després de l'evacuació otomana de Sèrbia, la base va quedar aïllada. Al Congrés de Berlín del 1878 l'illa fou oblidada i va restar turca; fou formalment declarada territori otomà obert per un nähiye müdürü de 22 de novembre de 1885. Va restar otomana fins al tractat del Trianon (1920), quan, junt amb el Banat, fou incorporada a Romania que ja l'administrava des del 1919. Turquia ho va reconèixer pel tractat de Lausana de 1923.
El 1971 va quedar coberta per les aigües quan es va construir una presa i el nivell va pujar. Una part dels monuments de l'illa foren traslladats.

## Enllaços externs

* Escrit sobre Ada Kale Arxivat 2011-07-25 a Wayback Machine. (anglès)
# Adam de Craponne

Adam de Craponne, nascut a Salon-de-Provence el 1526 i mort enverinat a Nantes el 1576, fou un noble provençal i enginyer.

## Biografia

Adam de Craponne va construir, entre 1557 i 1558, el canal que porta el seu nom, que va permetre regar la Crau amb l'aigua que provenia de la Durance. Craponne va finançar-ne personalment els treballs, però també va haver de manllevar diners, sobretot de Nostradamus. Els treballs d'aquest canal i les opcions tècniques de Craponne van inspirar Pierre-Paul Riquet, per tal de construir el Canal del Migdia.

## Enllaços externs

* Adam de Craponne a NotreProvence.fr Arxivat 2011-01-10 a Wayback Machine.
* Història de construcció del canal de Craponne
* Nota oficial sobre l'aniversari de l'inici dels treballs al canal de la Durance