OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Anna Nerkagui

Anna Nerkagui (Polar Ural, 15 de febrer de 1952) és una escriptora nenets, novel·lista i activista social del poble nenets a Sibèria, que escriu en llengua russa.

## Biografia

Anna Pavlovna Nerkagui va néixer el 15 de febrer de 1951 a la península de Yamal, prop de la costa del mar de Kara, a Sibèria occidental, Rússia. L'any 1958, als sis anys, les autoritats soviètiques la van apartar dels seus pares i la van obligar a viure en un internat, on es van prohibir les llengües indígenes i la cultura autòctona. Només se li permetia visitar els seus pares durant les vacances. El 1974 es va graduar a l'Institut de Geologia de la Universitat Tècnica de Tyumen.
Nerkagui va debutar com a escriptora amb el llibre autobiogràfic Aniko del clan Nogo el 1977, fet que li va permetre convertir-se en membre del Sindicat d'Escriptors.> Va deixar Tyumen el 1980 i va tornar a la forma de vida nòmada a la península de Yamal, on viu amb el seu marit. L'any 1990 va posar en marxa l'Escola Tundra per a nens nenets. Actualment viu i treballa a prop del poble de Laborovaya a la tundra de Yamal, educant nens nenets.
El 2012, un documental sobre la vida de Nerkagui, dirigit per Ekaterina Golovnya, va guanyar el Gran Premi al festival de cinema de Radonezh a Rússia. A més, el 2014 es va estrenar la pel·lícula Belyy yagel basada en la novel·la homònima d'Anna Nerkagui.

## Bibliografia

* Aniko del clan Nogo, 1977
* Ilir, 1979
* El Yagel Blanc, 1986
* The Horde, 1992-1998 (dedicat a la memòria del poeta Daniil Andreyev)
* White Arctic Moss, escrit el 1994, publicat íntegrament el 1996 (una seqüela d' Aniko del clan Nogo)

## Referències

* 1 2 3 4 Hardy Aiken, Susan. Dialogues. Exsoviet and American Women. Digitized 28 Feb 2008. University of Michigan: Duke University Press, 1994, p. 285–311. ISBN 9780822313755.
* 1 2 Kasten, Erich. Sustaining Indigenous Knowledge: Learning Tools and Community Initiatives for Preserving Endangered Languages and Local Cultural Heritage. BoD – Books on Demand, 2013, p. 186. ISBN 9783942883122.
* 1 2 3 Alexander Vaschenko. The Way of Kinship: An Anthology of Native Siberian Literature. University of Minnesota Press, p. 200–201. ISBN 9781452915463.
* ↑ «Анна Неркаги: научиться любить повседневность» (en rus), 05-02-2015. [Consulta: 29 maig 2024].
* ↑ «Belyy yagel» (en anglès). IMDB.
# Arumaki Strickland

Arumaki Strickland (mort el 9 de setembre de 1971) va ser un home de negocis i polític niueà nascut a les Illes Cook. Va ser membre de l'Assemblea de Niue durant diversos anys i va ser membre del Consell Executiu, exercint com a membre dels serveis de ràdio i telefonia.

## Biografia

Nascut a les Illes Cook, Strickland regentava una fleca a Rarotonga. Es va convertir en secretari del Sindicat de Treballadors de les Illes Cook i va dirigir l'Associació de Natius de les Illes Cook. Es va traslladar a Niue el 1947 per obrir una fleca, i posteriorment es va involucrar en diverses altres empreses, inclosa una empresa comercial i un operador d'autobusos, a més d'obrir el primer cinema de l'illa el 1949 i un garatge el 1970.
En les primeres eleccions a l'Assemblea de l'illa de Niue el 1960, Stickland va ser elegit per la circumscripció d'Alofi Nord. Després de ser reelegit el 1966, va ser elegit membre del Consell Executiu. Més tard, el mateix any, es va introduir un sistema de membres en el govern, amb Stickland nomenat membre dels serveis de ràdio i telèfon. No obstant això, es va retirar dels seus càrrecs polítics el 1969 a causa de problemes de salut.
Strickland va morir a l'hospital d'Alofi el setembre de 1971 als 69 anys. Li van sobreviure la seva dona i els seus dotze fills.

## Referències

* 1 2 3 "Tarzan the Ape Map" – who brings back fond memories Pacific Islands Monthly, May 1970, p85
* 1 2 Niue's loss Pacific Islands Monthly, December 1971, p117
* 1 2 Mr. A. Stickland Pacific Islands Monthly, October 1971, p132
* ↑ Niue Island Defers New Member System Pacific Islands Monthly, July 1966, p65
* ↑ Niue, Cooks Take New Steps Pacific Islands Monthly, October 1966, p15
# Bucle (topologia)

En matemàtiques, i en particular en la branca de topologia, un bucle en un espai topològic X és una funció contínua f des de l'interval unitari I = [0,1] a X tal que f(0) = f(1). En altres paraules, es considera un camí el punt inicial del qual és igual al seu punt terminal.
Un bucle també es pot veure com un mapa continu f des del cercle unitari S$^1$ a X, perquè S$^1$ es pot catalogar com un quocient de I sota la identificació de 0 amb 1.
El conjunt de tots els bucles de X constitueix un espai anomenat espai de bucles de X.

## Vegeu també

* Grup fonamental
* Quasigrup

## Referències

* 1 2 Adams, John Frank. Infinite Loop Spaces. 90. Princeton University Press, 1978, p. 3. ISBN 9780691082066.
# Sudra (lligadura)

La sudra (en hebreu i arameu סודרא, sudara) és una lligadura antiga tradicional dels jueus.

## Etimologia

El terme sudra és arameu i deriva de la paraula llatina sudarium, que significa tela o mocador.

## Història

Es creu que la sudra té milers d'anys i se'n fa referència a la Bíblia. Els hebreus antics solien portar un barret que era similar a un keffiyeh o un turbant. Com a tal, hi ha moltes maneres de lligar la tela per fer aquests diferents dissenys. La sudra ha estat esmentada directament o indirectament en molts dels texts religiosos antics del judaisme, incloent el Talmud de Babilònia. Diversos targums o traductors han interpretat diferents paraules al Llibre de Ruth com «la kufiyya dels jueus.» En la tradició jueva, la sudra era una bufanda enrotllada al voltant del coll. També hi ha proves de jueus que porten la sudra sobre els seus caps com un keffiyeh o un turbant al Talmud Babilònic :Tractate Berakhot.

## La desaparició de la sudra de les comunitats jueves

Hi ha nombroses raons per les quals les sudres han caigut en desús entre els jueus moderns. Segons Benny Katz de la Zionist Freedom Alliance (ZFA):
"En els temps antics, era comú que els jueus usessin Keffiyot, però la conquesta de la regió per les tribus islàmiques va portar amb ella una sèrie de lleis que van donar als musulmans una posició superior en la societat, sense que es pogués construir una sinagoga superior a les mesquites i Els jueus no podien viatjar a sobre dels animals per por que semblarien més alts que els musulmans, ja que el keffiyeh va ser vist com la corona dels àrabs i el seu portador va ser atribuït a un estatut honorable, no es prohibia als musulmans portar aquestes peces.”

## Referències

* ↑ Wiktionary: סודרא
* ↑ J. R. Bartlett. The First and Second Books of the Maccabees. CUP Archive, 19 juliol 1973, p. 246. ISBN 978-0-521-09749-9 [Consulta: 17 abril 2013]. «"traditional Jewish head-dress was either something like the Arab's Keffiyeh (a cotton square folded and wound around a head) or like a turban or stocking cap"»
* ↑ Shmuel the Prophet. Book of Ruth. Arxivat 2023-12-24 a Wayback Machine.
* 1 2 Stammaim. Babylonian Talmud: Avodah Zarah, p. 4a.
* ↑ «PA Angered by Israeli Keffiyeh». [Consulta: 24 juny 2013].

## Vegeu també

* Keffiyeh
* Agal
* Kufiyya palestina
* Turbant

## Enllaços externs

* Referències sobre la sudra, pàg. 962 del diccionari En línia Jastrow
* El Sudra a Shemspeed
# Christian Volckman

Christian Volckman (1971) és un director, animador i pintor francès. És conegut principalment a França pel seu curtmetratge Maaz, el seu llargmetratge d'animació Renaissance (2006), i el seu llargmetratge The Room (2019).

## Biografia

Es va donar a conèixer el 1999 pel seu curtmetratge d'animació Maaz, que va guanyar més de trenta premis. El 2006 va dirigir el seu primer llargmetratge, Renaissance, una pel·lícula d'animació de ciència-ficció en blanc i negre sense matisos de gris, amb la veu de Daniel Craig. Renaissance va guanyar el Cristall de Llargmetratge al Festival d'Annecy el 2006;preseleccionada per als Oscars 2007, la pel·lícula va ser distribuïda a França per Pathé i als Estats Units per Miramax. No obstant això, la pel·lícula va ser un fracàs a la taquilla.
L'any 2008, Christian Volckman va crear amb Raphaël Thierry la parella “©®” i el projecte “THEFLOW” que és l'origen d'una sèrie d'exposicions temàtiques fruit de la seva col·laboració artística. Ha dirigit diversos videoclips com Miss Chang i Once Upon A Time per al grup ChineseMan, Paris sera toujours Paris per a la cantant Zaz, Requiem per a la cantant Alma (Eurovisió 2017), Migration Feathers per a General Elektriks. A principis de 2017, va treballar en diversos llargmetratges: The Room, produït per Les Films du Poisson, The Kid, produït per Bidibul Productions, Superprod i Big -Beach, i Rapaces, produït per Oriflammes Films. The Room acaba de guanyar el premi a la millor pel·lícula al BIFAN, el Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Bucheon a Corea.

## Filmografia

* 1998: Le Cobaye
* 1999 : Maaz (curtmetratge; director, productor, guionista)
* 2006: Renaissance (llargmetratge; director, dissenyador de producció)
* 2006-2017: vídeos musicals per a Chineseman, Zaz, Pep's, Alma.
* 2006-2017: producció cinematogràfica per a la parella artística “©®”
* 2019: The Room

## Distincions

* Premi de llargmetratge al Festival d'Annecy per Renaissance el 2007.
* Guanyador de la residència NEF Animation a l'Abadia Reial de Fontevraud el 2010.

## Publicacions

* Xavier Kawa-Topor, "C & R: the flow", catàleg del Festival Premiers Plans, Angers, 2013.
* El 2011, Christian Volckman va produir, en col·laboració amb Raphaël Thierry, un llibre de visites per a.

## Conferències

* Forum des images:"Renaissance" de Christian Volckman analysé par Gilles Ciment 6 de juny de 2007. Vídeo.

## Bibliografia

* Olivier Serrano, Dans la tête de Christian Volckman, documentaire, 2006

## Notes i referències

* ↑ «Biography C R - galerie Olivier Waltman». Arxivat de l'original el 2012-04-25. [Consulta: 27 octubre 2011].
* ↑ Fiche du film sur Unifrance. Page consultée le 4 janvier 2012.
* ↑ «Annecy 2006 Award Winning Films». annecy.org. Arxivat de l'original el 6 December 2006. [Consulta: 5 desembre 2006].
* ↑ «Abbaye Royale de Fontevraud - L'émotion est dans l'inattendu». Abbaye Royale de Fontevraud. Arxivat de l'original el 2012-07-28. [Consulta: 23 abril 2024]..

## Enllaços externs

* Lloc web personal
* Interview de Christian Volckman a Yozone en février 2006
* Interview de Christian Volckman a L'Internaute en mars 2006 Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Dones sospitoses

Dones sospitoses (títol original: Wives Under Suspicion) és una pel·lícula policial estatunidenca de 1938 basada en una obra de teatre de Ladislas Fodor de 1932 que es va adaptar prèviament a la pel·lícula, The Kiss Before the Mirror . Aquesta versió va ser dirigida per James Whale i protagonitzada per Warren William, Gail Patrick, Ralph Morgan i Constance Moore. Va ser realitzada per Universal Pictures. L'any 1966, la pel·lícula va entrar al domini públic als Estats Units perquè els reclamants no van renovar el registre dels drets d'autor en l'any vint-i-vuitè després de la seva publicació. Està doblada al català.

## Argument

Un fiscal de districte Jim Stowell s'adona que la seva pròpia dona podria estar tenint una aventura mentre ell processa un assassí cornut.

## Repartiment

* Warren William com fiscal de districte Jim Stowell
* Gail Patrick com Lucy Stowell
* Ralph Morgan com Professor Shaw MacAllen
* William Lundigan com Phil
* Constance Moore com Elizabeth
* Cecil Cunningham com "Sharpy"
* Jonathan Hale com Dan Allison
* Lillian Yarbo com Creola
* Milburn Stone com Eddie Kirk
* Samuel S. Hinds com David Marrow
* Edward LeSaint com Jutge (sense acreditar)

## Versió anterior

Dones sospitoses és un remake d'una pel·lícula també dirigida per Whale, The Kiss Before the Mirror (1933). Ralph Morgan, germà de Frank Morgan, que interpreta el fiscal a The Kiss Before the Mirror, apareix al remake.

## Referències

* ↑ Dick, Bernard K. City of Dreams: The Making and Remaking of Universal Pictures. University Press of Kentucky, 2015, p. 116. ISBN 9780813158891.
* ↑ Pierce, David Film History: An International Journal, 19, 2, 6-2007, pàg. 125–43. DOI: 10.2979/FIL.2007.19.2.125. ISSN: 0892-2160. JSTOR: 25165419. OCLC: 15122313.
* ↑ «Dones sospitoses». esadir.cat. [Consulta: 2 juliol 2024].
# Efervescència

Efervescència en química és l'alliberament de gas des d'una solució aquosa i la formació de bombolles o escuma que resulta d'aquest alliberament. Un exemple quotidià es veu en les begudes carbòniques. Les bombolles visibles es produeixen per l'efervescència del gas dissolt (el qual no s'aprecia en la solució líquida).
La paraula efervescència deriva del verb llatí fervere (bullir), precedit de l'adverbi ex. Té la mateixa arrel lingüística que la paraula fermentació.

## Química

Tot i que el CO$_2$ és més comú per a les begudes, de vegades s'afegeix gas nitrogenat deliberadament a determinades cerveses. La mida de la bombolla més petita crea una escuma de cervesa més suau. Per raó de la poca solubilitat del nitrogen en la cervesa, s'utilitzen barrils o ginys per fer això.
Al laboratori, es veu un exemple comú d'efervescència si s'afegeix àcid clorhídric a un bloc de pedra calcària. Si es posen unes quantes peces de marbre o una pastilla antiàcid en àcid clorhídric en un tub d'assaig ben tapat, es pot observar l'efervescència del diòxid de carboni:
CaCO$_3$ + 2 HCl → CaCl$_2$ + H$_2$O + CO$_2$↑
Aquest procés és representat per la reacció química següent, on la solució diluïda pressuritzada d'àcid carbònic dins aigua allibera diòxid de carboni a la descompressió:
${\mbox{H}}_{2}{\mbox{CO}}_{3}\longrightarrow {\mbox{H}}_{2}{\mbox{O}}+{\mbox{CO}}_{2}$
En termes simples, és el resultat de la reacció química que es produeix en el líquid que genera un producte gasós.

## Vegeu també

* Carbonatació

## Referències

* ↑ «Chemistry Glossary: Search results for 'effervescence'». Arxivat de l'original el 2007-06-09. [Consulta: 30 setembre 2010].
* ↑ «Efervescència». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Effervescence». Arxivat de l'original el 2007-06-09. [Consulta: 14 abril 2010].
* ↑ Baxter, E. Denise. Beer: Quality, Safety and Nutritional Aspects. Royal Society of Chemistry, 2001, p. 22. ISBN 9780854045884.
* ↑ G. Liger-Belair et al., "Study of Effervescence in a Glass of Champagne: Frequencies of Bubble Formation, Growth Rates, and Velocities of Rising Bubbles", Am. J. Enol. Vitic. 50:3 (1999), 317–323.
# Electorat

L'electorat està format pels electors que poden participar en una elecció (local, nacional, professional, etc.) i que, per tant, tenen dret a votar per a aquestes eleccions. Segons els països, aquests votants s'inscriuen a les llistes d'electors, ja sigui per acció voluntària, o automàticament si compleixen els criteris de sufragi. En alguns països, el carnet d'elector s'obté en el moment de la inscripció al cens electoral. Els electors són les persones o ciutadans d'un estat que elegeixen representants per representar-los en una democràcia. També se'ls coneix com a votants.
En política, l'electorat és el grup d'individus (o col·lectius) amb dret a vot en una elecció. El terme pot referir-se a:
* la totalitat de votants o l'electors
* els partidaris d'un grup, partit polític o individu en particular
* els electors d'una àrea geogràfica o Circumscripció electoral determinada

## El vot

La democràcia, que reconeix el cos electoral en la seva màxima expressió, és la forma d'estat a través de la qual el poble expressa el seu vot.
El vot és un mètode pel qual un grup de persones expressa un judici. Quan els membres del grup s'expressen com a individus, parlem de vot personal : és un dels principis fonamentals de les democràcies representatives modernes.
El grup de persones cridades a votar pot ser més o menys nombrós i, segons els casos, pot variar i incloure els participants d'una reunió així com els membres d'una circumscripció electoral i, per tant, d'una elecció.
Normalment la votació és una eina destinada a prendre una decisió després d'una discussió o debat, però -quan es tracta de l'òrgan electoral- és l'acte final d'una campanya electoral i consisteix en una votació de la qual se segueix la proclamació dels elegits en representació.

## El poble

El poble és l'element personal de l'Estat, i troba la seva sobirania en l'ordenament jurídic en la respectiva Constitució.
El cos electoral es presenta com la part activa del poble, és a dir, el conjunt de ciutadans que gaudeixen de l'electorat actiu, entès com el dret a constituir, mitjançant el vot, les circumscripcions políticament representatives del sistema.

## Referències

* ↑ Burdeau, Georges. Manuel de droit constitutionnel et institutions politiques. 20e éd. París: Librairie générale de droit et de jurisprudence, 1984. ISBN 978-2-275-00971-1.
* ↑ Nel ricorso Arxivat 2020-09-29 a Wayback Machine. contro la legge elettorale italiana del 2015, l'avvocato Besostri ha declinato tale principio citando "una puntuale sentenza del Tribunale Costituzionale Federale tedesco (Bundesverfassungsgericht) sui cosiddetti mandati aggiuntivi “Überhangmandate”(Decisione del Secondo Senato del 3 luglio 2008, BVerfGE 121,266, cause 2BvC 1/07, 2BvC 7/07) per la quale nessun candidato può essere danneggiato o favorito dal comportamento elettorale di elettori di altre circoscrizioni".

## Enllaços externs

* Analfabetisme econòmic, per John Stossel, sobre El mite del votant racional de Bryan Caplan
* La democràcia dels ases, per Gorka Echevarría, sobre El mite del votant racional de Bryan Caplan
# Evan Rachel Wood

Evan Rachel Wood (Raleigh, 7 de setembre de 1987) és una actriu nord-americana. Ha rebut Premi de la Crítica Televisiva, així com tres nominacions als Premis Primetime Emmy i tres al Globus d'Or pel seu treball al cinema i la televisió.
Va començar a actuar a la dècada de 1990, apareixent en diverses sèries de televisió, incloses American Gothic (1995–96) i Once and Again (1999–2002). Va debutar com a actriu principal de cinema a nou anys a Digging to China (1997) i va obtenir elogis pel seu paper nominat al Globus d'Or com l'adolescent problemàtica Tracy Freeland a la pel·lícula dramàtica per a adolescents Thirteen (2003). Va continuar actuant principalment en pel·lícules independents, com Pretty Persuasion (2005), Down in the Valley (2005), Running with Scissors (2006) i Across the Universe (2007).
Des del 2008, Wood ha aparegut en pel·lícules més populars, com ara The Wrestler (2008), Whatever Works (2009), The Ides of March (2011) i va retratar Madonna a Weird: The Al Yankovic Story (2022). Va tornar a la televisió l'any següent en el paper recurrent de Sophie-Anne Leclerq, la reina vampir de Louisiana, a True Blood del 2009 al 2011. També va interpretar la filla maliciosa del personatge principal a la minisèrie de HBO Mildred Pierce (2011), per la qual va ser nominada al Globus d'Or i als premis Emmy a la millor actriu secundària. Va protagonitzar l'androide sensible Dolores Abernathy a la sèrie de HBO Westworld (2016–2022), per la qual va guanyar un Critics' Choice Award i va obtenir nominacions als Globus d'Or i als Premis Emmy. Wood també va fer la veu de la reina Iduna a la pel·lícula de fantasia animada de Disney Frozen II (2019). L'any 2024, va començar a interpretar a Audrey al revival Off-Broadway de Little Shop of Horrors.

## Referències

* ↑ «Evan Rachel Wood, Michael Emerson & More: Famous Birthdays for September 7» (en anglès), 07-09-2011. [Consulta: 20 abril 2024].
* ↑ Evan Rachel Wood and Darren Criss Join Off-Broadway's Little Shop of Horrors January 30
# Festival (pel·lícula de 1996)

Festival és una pel·lícula italiana del 1996 dirigida per Pupi Avati. Aquesta és fins ara l'única pel·lícula protagonitzada per l'actor Massimo Boldi en un paper dramàtic.

## Argument

Franco Melis és un actor còmic, acabat de tenir grans èxits amb les pel·lícules de sèrie z a partir de finals dels anys 1970, però que amb els anys ha malgastat els seus ingressos. En solitud i sense diners, Melis troba la força per reaccionar davant la seva depressió: a través del seu manager, Renzo Polpo, troba un paper en una pel·lícula molt allunyada de les seves actuacions anteriors, que es presenta en un festival de cinema d'alt perfil cultural i que sembla gaudir d'una oportunitat legítima de victòria.

## Repartiment

* Massimo Boldi: Franco Melis
* Gianni Cavina: Renzo Polpo
* Massimo Bonetti: Pigi
* Irene Grazioli: Elisabetta
* Paola Quattrini: Mirna
* Cinzia Monreale: Gea Calò
* Lorenzo Flaherty: Elio
* Margaret Mazzantini: Carla
* Isabelle Pasco: Alexandra
* Andrea Scorzoni: Pierannunzio
* Elide Melli: Nina
* Alberto Di Stasio: Leo
* Totò Cascio: ell mateix
* Claudio G. Fava: presentador dels premis
* Vincenzo Mollica:
* Gian Luigi Rondi:
* Gianni Franco: Pietro, el fotògraf

## Producció

La pel·lícula s'inspira en part en la figura de Walter Chiari que, al final de la seva carrera, va albergar una breu esperança de "rellançament" amb la pel·lícula Romance de Massimo Mazzucco, presentada al Festival de Cinema de Venècia i gràcies a la qual Chiari va ser la favorita per al premi de la prestigiosa Coppa Volpi el 1986. Tanmateix, va ser atorgat a Carlo Delle Piane pel paper interpretat a Regalo di Natale, dirigida pel propi Pupi Avati.

## Recepció

Va participar com a part de la secció oficial de la XVII edició de la Mostra de València, en la que va guanyar la Palmera de plata a la segona millor pel·lícula.

## Referències

* ↑ Festival a timeout.com
* ↑ Una película argelina gana la Palmera de Oro de la Mostra de Valencia, La Vanguardia, 18 d'octubre de 1996
* ↑ El filme argelino «Las hermanas Hamlet», Palmera de Oro, ABC, 18 de setembre de 1996

## Enllaços externs

* Festival a YouTube
# François-Thomas Germain

François-Thomas Germain ( París, 18 d'abril de 1726- ibídem, 23 de gener de 1791) va ser un orfebre francès d'estil rococó.

## Biografia

Era fill del també orfebre Thomas Germain, que va treballar per al regente Felipe d'Orleans. Va treballar inicialment amb el seu pare, del qual va heretar el càrrec d' orfèvre du Roi (orfebre del rei) i del que va acabar algunes de les seves obres, com el llum de Santa Genoveva de París (1744-1754). El 1748 va ser nomenat mestre orfebre.
Va realitzar diverses obres per al rei i membres de l'aristocràcia, com la marquesa de Pompadour. Va elaborar l'anomenada Vajilla Germain (1757-1762) per al rei Josep I de Portugal, composta de 1274 peces, de la qual destaca el centre de taula, amb una base de rocalla amb arbustos i dues llebreles, de la qual s'eleven sis braços de llum que enquadren el got central, amb una tapa coronada per dos amorets. També va confeccionar tres centres de taula per a la tsarina Isabel I de Rússia (1760).
Va realitzar diverses peces segons dissenys de l'escultor Jean-Baptiste Pigalle. A causa de l'èxit de les seves obres va ampliar el seu taller de producció, amb la qual cosa va incomplir els reglaments del gremi d'orfebres, per la qual cosa va ser declarat en fallida el 1765.

## A la cultura popular

En el videojoc Assassin's Creed Unity, Germain és un orfebre que comença a tenir visions relacionades amb diversos elements de l'Univers de la Saga Assassin's Creed, a més, es considera a si mateix una reencarnació de Jacques de Molay, fet que el porta a unir-se a la Orde dels Templers i a escalar posicions fins a convertir-se en Gran Maestre, amb l'objectiu de reformar l'Orde per tornar-la glòria dels temps passats.

## Referències

* ↑ Fleming i Honour, 1987, p. 338.
* 1 2 Morant, 1980, p. 528.
* ↑ Morant, 1980, p. 389.
* ↑ Morant, 1980, p. 398.
* ↑ Morant, 1980, p. 390.

## Bibliografia

* Fleming, John; Honour. Diccionario de las artes decorativas. Madrid: Alianza, 1987. ISBN 84-206-5222-9.
* Morant, Henry de. Historia de las artes decorativas. Madrid: Espasa Calpe, 1980. ISBN 84-239-5267-3.

## Enllaços externs

* Museu Gulbenkian, Lisboa