OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gòthmog

Gòthmog (Gothmog en la transcripció original anglesa) és el capità dels bàlrogs a l'univers fictici de J.R.R. Tolkien. Apareix a El Silmaríl·lion i d'altres llibres sobre la Primera Edat.
Góthmog és un poderós "Dimoni de Poder", un dels maiar que van seguir el senyor fosc Mórgoth en la seva rebel·lió contra els vàlar. Físicament és descrit com a fort i immens, amb més de tres metres i mig d'alçada. En el combat lluita amb una gran destral i un fuet de flames. Com a capità dels bàlrogs, Gòthmog podria ser el més poderós dels servents de Mórgoth, més encara que els dracs.
Ostenta els títols de Senyor dels Bàlrogs, Alt Capità d'Àngband, i Mariscal dels Exèrcits.Tot i que Sàuron és considerat el segon de Mórgoth, Gòthmog és el seu principal campió d'armes.
Va liderar els exèrcits del Senyor Fosc en les batalles més importants que es van lliurar contra els elfs. A la Segona Batalla, la Dàgor-nuin-Guíliath, lidera les forces que embosquen a Fèanor i el fereix de mort. En la Cinquena, la Nirnaeth Arnoediad, mata a Fingon, l'Alt rei dels Nóldor. En aquesta mateixa batalla, captura a Hurin de Dor-lómin, que havia aconseguit acabar amb la seva guàrdia personal de trolls.
Anava al capdavant de la força que va atacar per sorpresa la ciutat de Góndolin. Va arribar fins on es trobava el rei Tuor quan Etchèlion de la Font li va plantar cara. En el combat singular entre tots dos, es mataren l'un a l'altre.
A El Senyor dels Anells apareix un altre personatge amb el mateix nom: el lloctinent de Sàuron que participa en l'atac a Minas Tirith.

## Etimologia

Gòthmog és una nom sindarin que significa "opressor terrorífic". Sovint es considera Kosomot la seva traducció en quenya, ja que aquest és el nom que Tolkien utilitzava en els seus primers escrits. Tanmateix, al llistat de noms quenya de La Caiguda de Gondolin hi apareix Kosomoko, i encara trobem una altra versió en una etimologia posterior: Osombauko.

## Referències

* ↑ Gòthmog a l'Enciclopèdia d'Arda
* ↑ Fisher, Mark. «Nirnaeth Arnoediad», 1998.
# Casa de Bëor

En el llegendari de J. R. R. Tolkien, la Casa de Bëor (AFI: ['bε.ɔr]) va ser la nissaga que va governar la primera de les Tres Cases dels Edain a la Primera Edat. Eren descendents de Bëor el vell, el líder que els va conduir a través d'Eriador fins a Beleríand.

## Membres
### Senyors de la Casa

* Bëor (A.S. 262-355): Originalment el seu nom era Balan, els elfs el van anomenar Beor (vassall, servent). Va conduir la seva gent a Beleríand i va establir-se a Estolad, però aviat va abdicar en el seu fill i es va retirar a Nargòthrond.
* Baran (289-380): Fill gran de Bëor. Després de viure a estolad, va moure's a Dorthònion amb la seva gent.
* Boron (315-408): Fill gran de Baran.
* Bóromir (338-432): Fill gran de Boron. Va ser nomenat el primer senyor del feu de Ladros, a Dorthònion. El Borómir de Góndor a la Tercera Edat rebé el nom en honor seu.
* Brègor (359-448): Fill de Bóromir
* Brègolas (393-455): Fill gran de Brègor. Mort al costat d'Àngrod i Aegnor durant la Dàgor Bragollach.
* Bàrahir(400-460): Segon fill de Brègor. Va resistir a les forces de Mórgoth durant cinc anys després de la Dàgro bragollach, fins que ell i els seus companys van ser morts.

### Altres membres de la Casa

* Emeldir "La del cor d'home" (n. 406): Esposa de Bàrahir i mare de Beren Erchàmion. Ella mateixa era descendent de Bëor a través del seu segon fill Belen. Quan la seva casa va ser destruïda, va liderar les dones i nens supervivents pels passos perillosos de les Éred Gorgoroth fins a Brèthil, tot i que ella hauria preferit "quedar-se a lluitar amb el seu fill i espòs que no pas fugir".
* Bereg (n. 340): Fill de Bàranor, el segon fill de Baran. Va liderar els homes de la casa de Bëor que, descontents amb viure a Beleríand, van marxar cap al sud.
* Morwen Edhelwen (443-501): neta de Brègolas i filla de Bàragund. Es casà amb Hurin de la tercera casa i fou mare de Turin Turàmbar.
* Rían (450-501): neta de Brègolas i filla de Bélegund. Es casà amb Huor de la tercera casa i fou mare de Tuor.
* Beren Erchàmion (432-466, 477-503): fill de Bàrahir i Emeldir, va esdevenir l'heroi més important de la Primera Edat. Va casar-se amb Lúthien, filla de Thíngol, i junts van robar un Silmaril de la corona de Mórgoth i van tornar de la mort.

### Arbre genealògic
## Referències

* ↑ Tolkien gateway.
* 1 2 Totes les dades de naixement i mort, així com els caràctes menors, són tretes de The War of the Jewels: New genealogies of the Edain, pp. 236–238.
* ↑ The War of the Jewels, p. 232
* ↑ Unfinished Tales, pp. 276–7.

## Bibliografia

* Tolkien, J. R. R.. Christopher Tolkien. Unfinished Tales. Houghton Mifflin, 1980. ISBN 0-395-29917-9.
* Tolkien, J. R. R.. Christopher Tolkien. The War of the Jewels. Houghton Mifflin, 1994. ISBN 0-395-71041-3.

## Enllaços externs

* «House of Bëor». Tolkien Gateway.
# Centre for International Climate and Environmental Research

El Centre d'Investigació Climàtica Internacional, més conegut per la seva abreviació CICERO o pel seu nom en anglès Centre for International Climate and Environmental Research, és un centre d'investigació interdisciplinari per a la investigació climàtica i la ciència ambiental ubicat a Oslo, a Noruega. Va ser creat pel govern de Noruega l'any 1990. Està gestionat com una fundació independent, afiliada a la Universitat d'Oslo. L'actual directora és Kristin Halvorsen, antiga ministra de Finances.
CICERO té un paper nacional en la promoció del coneixement sobre el canvi climàtic i és reconegut internacionalment com a motor de comunicació innovadora sobre el clima. El director de recerca de CICERO, Jan S. Fuglestvedt, és vicepresident d'un dels grups de treball de l'IPCC (el Grup Intergovernamental sobre el Canvi Climàtic).

## Direcció

* Ted Hanisch (1990–1993)
* Helga Hernes (1993–1996)
* Knut H. Alfsen (1997–2002)
* Pål Prestrud (2002–2012)
* Cecilie Mauritzen (2012–2013)
* Kristin Halvorsen (2014–)

## Referències

* ↑ Kristin Halvorsen blir direktør for klimaforskningssenteret CICERO, Uniforum
* ↑ Aaheim, Asbjørn; Amundsen, Helene; Dokken, Therese; Wei, Taoyuan «Impacts and adaptation to climate change in European economies». Global Environmental Change, 22, 4, 01-10-2012, pàg. 959–968. DOI: 10.1016/j.gloenvcha.2012.06.005. ISSN: 0959-3780.
# James McLane

James Price Jr. McLane, conegut com a Jimmy McLane o James McLane (Pittsburgh, 13 de setembre de 1930 - Ipswich, 13 de desembre de 2020) fou un nedador estatunidenc, especialista en crol i guanyador de quatre medalles olímpiques.
Va participar, als 17 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1948 celebrats a Londres (Regne Unit), on va aconseguir guanyar la medalla d'or en els 1.500 metres lliures i en els relleus 4x200 metres lliures, establint l'equip nord-americà en aquesta última prova un nou rècord del món amb temps 8:46.0 minuts. En aquests Jocs també participà en els 400 metres lliures, on aconseguí guanyar la medalla de plata.
En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1952 realitzats a Hèlsinki (Finlàndia) va aconseguir revalidar la medalla d'or en els relleus 4x200 metres lliures, establint un rècord olímpic amb un temps de 8:31.1 minuts. Així mateix finalitzà quart en els 1.500 metres lliures, guanyant així un diploma olímpic, i setè en els 400 metres lliures.
Al llarg de la seva carrera guanyà tres medalles en els Jocs Panamericans, totes elles d'or.

## Referències

* ↑ «James McLane obituary». Ipswich Local News, 15-12-2020. [Consulta: 16 desembre 2020].
* ↑ Muldoon, John P. «Swimming legend James "Jimmy" McLane dies age 90». Ipswich Local News, 15-12-2020. [Consulta: 16 desembre 2020].
* 1 2 3 «Olympedia – Jimmy McLane». [Consulta: 16 desembre 2024].
# Emperador Jing de Han

Emperador Jing de Han (Taiyuan, 188 aC - Chang'an, 9 de març de 141 aC) va ser un emperador de la Xina durant la Dinastia Han del 156 aC al 141 aC. El seu regnat va veure el limitat i acurtat pel poder dels prínceps feudals que va provocar la Revolta dels Set Estats el 154 aC. L'Emperador Jing va aconseguir aixafar la revolta i a partir de llavors als prínceps se'ls va negar els drets de ser nomenats ministres del seu feu. Aquest moviment consolidà el poder central, cosa que va aplanar el camí per al regnat gloriós i llarg del seu fill l'Emperador Wu de Han.
Liu Rong, el fill gran de l'emperador Jing de Han va ser nomenat príncep hereu de l'imperi i Liu Che, Príncep de Jiaodong el 16 de maig de 153 aC. Liu Che es va casar amb Chen Jiao quan encara era el Príncep de Jiaodong sota el seu pare l'Emperador Jing, i el matrimoni va fer millorar molt la seva posició política, permetent-li més tard convertir-se en el príncep hereu de la corona sobre el seu germà gran Liu Rong, que fou degradat a Príncep de Linjiang el 17 de gener de 150 aC.

## Referències

* ↑ «汉阳陵博物馆» (en anglès), 12-07-2011. Arxivat de l'original el 2011-07-12. [Consulta: 17 novembre 2024].
* ↑ Pirazzoli-t'Serstevens, Michèle; Bujard, Marianne. Les Dynasties Qin et Han (en francès). París: Les Belles Lettres, 2017, p. 53-60. ISBN 978-2-251-44638-7.
* ↑ Hung, Hing Ming. The Magnificent Emperor Wu: China’s Han Dynasty (en anglès). Algora Publishing, 2020, p. 118. ISBN 9781628944181.
Emperador Jing de HanCasa de LiuNascut: 188 aEC Mort: 141 aEC :
| Títols de regnat |||
| Precedit per: Emperador Wen de Han | Emperador de la Xina 156 aEC – 141 aEC | Succeït per: Emperador Wu de Han |
# Bromur d'acetil

El compost químic bromur d'acetil és un compost orgànic halogenat amb la fórmula química ${\ce {C2H3BrO}}$ o ${\ce {CH3COBr}}$. Pot tornar-se groc per exposició a l'aire i té una olor forta. Al bromur d'acetil es pot conèixer amb altre nom i és bromur d'àcid acètic.
Com és habitual per a un halogenur àcid, el bromur d'acetil s'hidrolitza ràpidament en aigua, formant àcid acètic i àcid bromhídric. També reacciona amb alcohols i amines per produir èsters d'acetat i acetamides, respectivament.

## Propietats

En entrar en contacte amb l'aigua i l'aire es descompon, i pot reaccionar amb elements orgànics i inorgànics. Reacciona amb aigua, etanol i metanol de forma violenta. El compost ataca als metalls si hi ha presència d'aigua. Aquest compost es pot trobar en estat líquid, és incolor i té una olor acre. No és compatible amb solvents orgànics: bases fortes (com hidròxid de sodi), agents oxidants ni amb èters.

## Preparació

Es prepara amb la reacció entre el tribromur de fòsfor i amb àcid acètic: ⁣
3 ${\ce {CH3COOH}}$ + ${\ce {PBr3}}$ → 3 ${\ce {CH3COBr}}$ + ${\ce {H3PO3}}$

## Usos

S'empra com a agent acetilant a la producció de productes químics prims, agroquímics i farmacèutics. S'utilitza com a intermediant a l'elaboració de colorants.
El bromur d'acetil produeix èsters d'acetat i acetamides amb la reacció de diferents alcohols i amines.

## Toxicitat

Quan el bromur d'acetil es descompon per escalfament produeix fums tòxics i corrosius com bromur d'hidrogen. El compost es pot absorbir per la inhalació del seu vapor o per la ingestió. És una substància corrosiva i el seu vapor és perjudicial per als ulls, teixits i per als pulmons, per tant, en estat sòlid i gasos. Pot produir irritació a la gargamella i nas, produint tos o falta d'aire. Si es produeix un contacte prolongat o repetit amb la pell pot produir dermatitis. Al medi marí és igual de perjudicial per als éssers vius.

## Referències

* ↑ Ramirez, Sammie. Transporte de bromuro de acetilo (tesi).
* ↑ M. Burton, Theodore; F. Degering, Ed. «The Preparation of Acetyl Bromide». Journal of the American Chemical Society, (1940).
* ↑ «Bromuro de acetilo, ≥98 %, Thermo Scientific Chemicals».
* ↑ Error: hi ha títol o url, però calen tots dos paràmetres.«». Instituto Nacional de Seguridad y Salud en el Trabajo.
# Estació de Sant Llorenç de Montgai

Mapa línia Lleida - la Pobla :
Sant Llorenç de Montgai és una estació de ferrocarril de FGC situada al sud-oest del nucli de població de Sant Llorenç de Montgai, municipi de Camarasa, a la comarca de la Noguera. L'estació es troba a la línia Lleida - la Pobla de Segur per on circulen trens de la línia RL2 amb destinació la Pobla de Segur passant per Tremp. També trens turístics sota el nom comercial del Tren dels Llacs.
Aquesta estació va entrar en servei l'any 1949 quan es va obrir el tram entre Balaguer (1924) i Cellers-Llimiana. Actualment aquest baixador és una parada facultativa, que cal sol·licitar al cap de tren per tal que el comboi hi pari. Segons el Pla Territorial de l'Alt Pirineu i Aran el tram entre Balaguer i la Pobla té una consideració regional «que dona servei a una població quantitativament modesta i a una demanda de mobilitat obligada molt feble».
L'any 2016 va registrar l'entrada de 1.000 passatgers.
Línia Lleida - la Pobla de Segur de FGC :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Lleida Pirineus | Gerb | | Vilanova de la Sal | La Pobla de Segur |

## Referències

* ↑ «El Tren dels Llacs recupera la línia de la Pobla de Segur per al turisme amb un tren històric». 324.cat, 17-05-2009. [Consulta: 6 gener 2012].
* ↑ «Història». Trendelsllacs.cat. Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2011-11-20. [Consulta: 6 gener 2012].
* ↑ «Pla Territorial de l'Alt Pirineu i Aran: La xarxa ferroviària». Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2014-10-17. [Consulta: 6 gener 2012].
* ↑ «Anuari estadístic DPTOP 2016. Transport per ferrocarril». Departament de Territori i Sostenibilitat. Arxivat de l'original el 2018-05-04. [Consulta: 9 setembre 2018].

## Vegeu també

* Rodalia de Lleida
* Xarxa ferroviària de Catalunya
# Estació de Santa Linya

Mapa línia Lleida - la Pobla :
Sant Linya és una estació de ferrocarril de FGC situada al municipi de les Avellanes i Santa Linya, a diversos kilòmetres del nucli urbà, a la comarca de la Noguera. L'estació es troba a la línia Lleida - la Pobla de Segur per on circulen trens de la línia RL2 amb destinació la Pobla de Segur passant per Tremp. També trens turístics sota el nom comercial del Tren dels Llacs.
Aquesta estació va entrar en servei l'any 1949 quan es va obrir el tram entre Balaguer (1924) i Cellers-Llimiana. Actualment aquest baixador és una parada facultativa, que cal sol·licitar al cap de tren per tal que el comboi hi pari.
Segons el Pla Territorial de l'Alt Pirineu i Aran el tram entre Balaguer i la Pobla té una consideració regional «que dona servei a una població quantitativament modesta i a una demanda de mobilitat obligada molt feble».
L'any 2016 va registrar l'entrada de menys de 1.000 passatgers.
Línia Lleida - la Pobla de Segur de FGC :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Lleida Pirineus | Vilanova de la Sal | | Àger | La Pobla de Segur |

## Referències

* ↑ «El Tren dels Llacs recupera la línia de la Pobla de Segur per al turisme amb un tren històric». 324.cat, 17-05-2009. [Consulta: 6 gener 2012].
* ↑ «Història». Trendelsllacs.cat. Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2011-11-20. [Consulta: 6 gener 2012].
* ↑ «Pla Territorial de l'Alt Pirineu i Aran: La xarxa ferroviària». Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2014-10-17. [Consulta: 6 gener 2012].
* ↑ «Anuari estadístic DPTOP 2016. Transport per ferrocarril». Departament de Territori i Sostenibilitat. Arxivat de l'original el 2018-05-04. [Consulta: 9 setembre 2018].

## Vegeu també

* Rodalia de Lleida
* Xarxa ferroviària de Catalunya
# The Siberian Times

The Siberian Times és un diari digital en anglès fundat a Londres el 2012. Segons la seva fundadora, Svetlana Skarbo, nascuda a Novossibirsk (Rússia), l'objectiu era contrarestar els estereotips negatius sobre Sibèria, que s'han qualificat de «negatius i desfasats». Abans d'establir-se a la capital britànica, Skarbo havia treballat per a l'oficina russa del Daily Express durant diversos anys. Els antics empleats d'East2West Limited han donat explicacions dient que la idea del diari va ser formulada per Will Stewart, un periodista britànic que sovint la cita com a font als seus articles.
Les històries de diari digital estan captant cada cop més l'atenció dels mitjans occidentals. Una d'aquestes històries és un article sobre cucs siberians congelats que es reanimen després de descongelar-se del permafrost. La història també va ser informada pel lloc web de la revista Smithsonian, tot i que la revista científica Doklady Biological Sciences va fer una afirmació separada. Altres històries de The Siberian Times han estat recollides per Radio Free Europe/Radio Liberty, The Daily Telegraph, The Independent i Business Insider.
Encara es desconeix el seu estil literari com a font de notícies. Malgrat que les notícies de The Siberian Times són recollides cada cop més sovint pels mitjans occidentals, per exemple sobre arqueologia, incendis forestals i canvi climàtic a Sibèria, els crítics creuen que s'ha de dubtar de la veracitat de les notícies del diari. Segons el diari digital Mashable, les seves històries són «presumptament reals amb una mica d'hipèrbole/ficció de fanàtics siberians». Doubtful News també es va referir al lloc web com «una font no fiable de notícies».

## Referències

* 1 2 3 Dockray, Heather «What words do I have to put in this headline to get you to read 'The Siberian Times'?» (en anglès). Mashable, 14-12-2017.
* ↑ Kovalev, Alexey. «Bullshitting Russia A new government media report says half of Western reporting about Russia is 'negative.' It turns out that a single tabloid journalist writes a lot ofjik.» (en anglès). Meduza, 23-10-2019.
* ↑ Stewart, Will «LIFE AFTER DEATH BREAKTHROUGH: 42,000 year old worms frozen in Siberia come BACK TO LIFE» (en anglès). Daily Express, 26-07-2018.
* ↑ Solly, Meilan «Ancient Roundworms Allegedly Resurrected From Russian Permafrost» (en anglès). Smithsonian, 30-07-2018.
* ↑ Chapple, Amos; Gutterman, Ivan. «'No Wind, No Sun, No Light': 'Devilry' In Siberia As Darkness Descends» (en anglès). Radio Free Europe/Radio Liberty, 27-07-2018.
* ↑ Wright, Mike «Thermometer in world's coldest village breaks as temperatures plunge to -62 °C» (en anglès). The Daily Telegraph, 16-06-2018.
* ↑ Zatat, Narjas «The horrible truth behind the Russian 'bear dog'» (en anglès). Indy100, 23-12-2017.
* ↑ Kramer, Sarah; Mosher, Dave «Giant holes are bursting open in Siberia, and you can hear the explosions from 60 miles away» (en anglès). Business Insider, 12-06-2016. Arxivat de l'original el 2018-11-25 [Consulta: 29 juliol 2023].
* ↑ «The giant Siberian hole: Yep, media does a crap job reporting (Update)» (en anglès). Doubtful News, 16-07-2014.
# Marià Mayral i Doz

Marià Mayral i Doz (Saragossa, 9 d'agost de 1878 - 27 de febrer de 1962) va ser un tenor i compositor de sardanes i música per a cobla.
Va fer els seus estudis inicials a Barbastre. Amb 9 anys va ingressar en la Escolania de la Catedral de Saragossa. En traslladar-se la família a Barcelona, va ingressar en la Escolania de la Catedral de Barcelona. Posteriorment va participar com a comprimari en representacions d'òpera. En 1944 fou anomenat mestre de capella de l'església de Sant Pere de les Puel·les.
Va ser el fundador de l'Orfeó Goya, que va dirigir fins a la seva mort. Havia dirigit abans diversos grups corals. Casat amb Rosario Vidal Doz, natural de Barbastre, fou pare del tenor barceloní Ricard Mayral i Vidal (1907-1975).

## Obres

* A Josep Maria Folch i Torres.
* Al mestre Millet.
* Camí del poble, estrenada a Barcelona l'any 1922, se li atorgà el premi de l'Orfeó Gracienc.
* Cortesia, estrenada l'any 1931.
* Dansa d'amor.
* El primer sospir.
* El rabadà, estrenada l'any 1928.
* El senyor Ramon.
* L'airet de la matinada, estrenada l'any 1926.
* Les trenes d'or, estrenada a Barcelona el 23 d'abril de 1923.
* Les veremadores, estrenada a Barcelona el 23 d'abril de 1922.
* Mentre llisca la nau, estrenada a Sant Feliu de Guíxols el 28 de juliol de 1929.
* Primavera i tardor.
* Primaveral, estrenada el 1948.

## Referències

* ↑ Registre de Defuncions de l'Ajuntament de Barcelona, any 1962, número de registre 368.
* ↑ «Escuela de niños». La Crónica [Osca], 14-06-1887, pàg. 3.
* ↑ «Gran compañía de ópera italiana». Diario de Reus, 05-05-1912, pàg. 3.
* ↑ «Miscelánea de noticias nacionales». Diario de Burgos, 03-03-1962, pàg. 5.

## Enllaços externs

* Obres de Marià Mayral a l'IFMuC
# Abu Mussab al Zarqauí

Abú Mussab al Zarqauí —àrab: أبو مصعب الزرقاوي, Abū Muṣʿab az-Zarqāwī—, nascut a Jordània el 20 d'octubre de 1966 i mort en raid aeri de les tropes dels EUA a l'Iraq el 7 de juny de 2006, era considerat el cap d'Al-Qaida a l'Iraq i organitzava les diferents accions contra les tropes americanes desplegades a la zona. Es creu que el seu autèntic nom era Àhmad Fadil an-Nazal al-Khalàylah (àrab: أحمد فضيل النزال الخلايلة, Aḥmad Faḍīl an-Nazāl al-Ḫalāyla), tot i que és conegut com a Abu Musab al Zarqaui (o Abu-Mussab az-Zarqawí o Abu Musab al-Zarqaui o al-Zarqawi), literalment Abu Musab d'Az-Zarqà (o Az Zarqa o Zarqa), en referència a la ciutat jordana on hauria passat la seva infància.
En el moment de la seva mort, Zarqaui era un dels membres d'Al-Qaida més buscats, i el govern dels EUA havia posat preu a la seva vida, xifrada en 25 milions de dólars. Sembla que l'operació que va posar fi a la seva vida, va ser planejada pels EUA gràcies a la informació que un talp del mateix grup de Al Zarqaui havia proporcionat a les tropes estatunidenques.

## Accions atribuïdes

* Assassinat de Laurence Foley membre de la diplomacia dels EUA a Jordània
* Decapitació de Nicholas Berg, la qual va ser enregistrada i mostrada arreu del món. Es rumoreja que qui llegia la sentència d'execució del segrestat i qui sostenia el ganivet era Al Zarqaui.
* Es creu Al Zarqaui ha entrenat altres possibles membres d'Al-Qaeda en l'ús del verí en possibles atacs a Europa
* Cotxe-bomba en hotels de Bagdad
* Se li atribueixin més de 700 morts en diferents atacs durant l'ocupació iraquiana.
* Segons el Departament d'Estat dels Estats Units Zarqaui va ser el responsable de la bomba col·locada a l'hotel Canal seu de les Nacions Unides a l'Iraq que provocar la mort de 20 persones, entre ells Sergio Vieira de Mello
* L'11 de juliol de 2004, un grup liderat per Zarqawi, es va responsabilitzar d'un atac tres dies abans a Samarra on moririen 5 soldats americans.
* Zarqaui es creu que és l'inspirador de les bombes de 2005 a Amman que mataren 70 persones en 3 hotels.

## Vegeu també

* República islàmica de Qaim
# Mont Russell (Alaska)

El Mont Russell, amb els seus 3.557 msnm és un dels majors cims de la part central de la serralada d'Alaska. Es troba a uns 56 km al sud-oest del Mont McKinley. Tot i tenir una alçada força inferior als seus veïns McKinley o Mont Foraker el Mont Russell és una muntanya de molta entitat pels forts desnivells que hi ha en les seves faldes. La cara nord-oest s'eleva uns 2.000 metres en sols 3 km entre el cim i al glacera Chedotlothna; mentre que la cara sud ho fa en més de 3.000 en sols 13 km fins a la glacera Yentna.
El nom li fou donat el 1902 per A. H. Brooks en record d'Israel Cook Russell (1852-1906), geòleg i explorador.

## Enllaços externs

* Mount Russell a bivouac.com (anglès)
* SGNIS: Mount Russell (anglès)