OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Coll de Bosc

Coll de Bosc és un edifici del municipi de Montseny (Vallès Oriental) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El cos central de l'edificació és a dues aigües, una d'elles sobre la façana. Algunes de les nombroses dependències que l'envolten i s'adapten al desnivell del terreny també tenen coberta a dues vessants. La façana té una porta amb 14 dovelles de bones dimensions i una altra de secundària amb un arc de descàrrega sobre la llinda de fusta. També cal destacar dues finestres amb ampit, la principal de les quals té una inscripció a la llinda de pedra que diu: "Josep I 1714". Encara a la façana, que té una cantonera roma, hi ha les restes d'un rellotge de sol.

## Història

Coll de Bosc ja s'esmenta el 1470 i el 1515 hi ha un Segimon Coll de Bosc.

## Referències

* 1 2 «Coll de Bosc». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 setembre 2013].
# Amrum

Amrum (frisó septentrional: Oomram) és una de les Illes Frisones. Es troba al districte de Nordfriesland, a l'estat de Slesvig-Holstein, al nord d'Alemanya. Té una superfície de 20,46 km², i una població de 2,400 persones. Hi ha cinc pobles sobre la seva costa est: Wittdün, Nebel, Norddorf, Süddorf i Steenodde.

## Geografia

La meitat oest de l'illa es troba ocupada per una gran duna, la duna més elevada fa 32 m d'alt. Mentre que Nebel, Norddorf and Steenodde són poblats frisons molt antics, el poble de Wittdün va ser fundat com una zona d'estiueig en el segle xix. El mateix inclou el port per al ferri, que connecta l'illa amb Dagebüll (en terra ferma) i Wyk (o Föhr). Es permet la circulació d'actuacions en l'illa. Les tres municipalitats de l'illa són Nebel, Norddorf i Wittdün que pertanyen a Amt Föhr-Amrum.

## Llengua i cultura

A Amrum es parla alemany. La llengua pròpia de l'illa és una varietat de frisó septentrional anomenada amrumer o Öömrang, encara parlada per una tercera part de la població de l'illa A causa de la situació de les illes Frisones els dialectes Öömrang i fering mostren moltes diferències, però són intel·ligibles entre ells i els de sylter i altres nordfrisons. També s'hi parla baix alemany.

## Enllaços externs

* Amrum Website (alemany)
* Plantes silvestres d'Amrum Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine. (anglès)/(alemany)
# Casa Julià (Cadaqués)

Casa Julià és una casa del municipi de Cadaqués (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada al sud-oest del nucli urbà de la població de Cadaqués, al final del carrer Verge de Montserrat, el qual no té sortida.
Edifici de planta pentagonal irregular, format per una sola planta baixa, amb la coberta de teula àrab a cinc vessants, adaptada a la seva planta. Presenta un alt basament o sòcol de llosa de pissarra vista, referència a l'arquitectura popular de la zona. La distribució és oberta, amb un porxo perimetral exterior. Presenta àmplies obertures rectangulars que ocupen tota l'alçada de les façanes, amb espais destinats a terrassa amb barana molt transparent. L'interior s'organitza en espais radials de dimensions diverses a l'entorn del rebedor. Pel seu volum i llenguatge, i per l'estructuració horitzontal, l'edifici s'integra perfectament en el paisatge circumdant.
La resta de la construcció es troba arrebossada i pintada de color blanc.

## Història

Federico Correa i Alfonso Milà formen part d'aquella generació, situada entre les grans figures del Moviment Modern a Catalunya. La seva obra és un reflex de com han interpretat l'herència arquitectònica dels grans mestres de l'arquitectura catalana amb els quals varen estar en contacte i, per tant, ens dona una idea de com s'ha produït l'evolució de l'arquitectura catalana fins als nostres dies. De la seva trajectòria professional com arquitectes, destaquen edificis com la Torre Atalaya, la reforma de la Plaça Reial o l'Estadi Olímpic de Barcelona, però també s'ha de destacar la seva vessant d'interioristes, amb projectes com el restaurant Flash-Flash, el restaurant Il Giardinetto o les botigues Furest de Barcelona, tots ells punts de referència a la història de l'interiorisme català.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Julià». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Antonio Pérez Torreblanca

Antonio Pérez Torreblanca (Villena, 1900 - † Marroc, 1954) fou un advocat, polític i periodista valencià, diputat a les Corts Valencianes durant la Segona República.

## Biografia

El 1926 fou secretari de la Junta Provincial d'Aliança Republicana, però el 1929 participà en la fundació del Partit Republicà Radical Socialista amb Marcel·lí Domingo i Sanjuan i el seu amic Álvaro de Albornoz, amb qui fou detingut durant les vagues de 1930. També fou important membre de la maçoneria.
En proclamar-se la Segona República fou elegit diputat per la província d'Alacant a les eleccions generals espanyoles de 1931 i regidor de l'ajuntament d'Alacant. Després fou nomenat director general d'agricultura, càrrec que ocupà fins a 1933. Abandonà el PRRS per fundar el 1935 Izquierda Republicana, i el 1936 fou nomenat membre del Consell d'Estat d'Espanya. En acabar la guerra civil espanyola es va exiliar al Marroc, on va treballar a la radiodifusió francesa i d'on ja no va tornar. Poc temps abans de morir va patir un atemptat a mans d'un falangista que havia estat enviat per la policia franquista.

## Enllaços externs

* Biografia Arxivat 2009-10-21 a Wayback Machine.
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* Membres de la Maçoneria Arxivat 2010-03-29 a Wayback Machine.
# Cantó de Le Mée-sur-Seine

El cantó de Le Mée-sur-Seine és un antic cantó francès del departament del Sena i Marne, que estava situat al districte de Melun. Comptava amb 5 municipis i el cap era Le Mée-sur-Seine.
Al 2015 va desaparèixer i el seu territori va passar a formar part del cantó de Savigny-le-Temple.

## Municipis

* Le Mée-sur-Seine
* Cesson
* Vert-Saint-Denis
* Boissise-la-Bertrand
* Boissettes

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1992-1998 | René André | Sense etiqueta |
| 1998-2011 | Gérard Bernheim | PS |
| 2011- | Jean-Pierre Guérin | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| - | - | - | 26.981 | 37.422 | 37.725 | 37.617 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Cantó de Fontenay-aux-Roses

El cantó de Fontenay-aux-Roses és un antic cantó francès del departament dels Alts del Sena, que estava situat al districte d'Antony. Comptava amb el municipi de Fontenay-aux-Roses.
Al 2015 es va unir al cantó de Châtillon.

## Municipis

* Fontenay-aux-Roses

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1985-1994 | Philippe Marino | RPR |
| 1994- | Pascal Buchet | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| 20.265 | 23.388 | 25.630 | 23.947 | 23.354 | 23.537 | 23.351 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Santa Maria del Grau

Santa Maria del Grau és una obra del municipi de Fonollosa (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es troba en una plana de conreus i boscos. És una construcció formada per dos cossos d'edifici d'èpoques immediates: la capçalera preromànica i la nau del segle xii o començaments del xiii.
La nau és coberta amb volta de canó força apuntada. Al mur de migdia hi ha el portal de dos arcs en degradació que havia estat tapat per la casa dels ermitans. Sobre la porta hi ha una petita finestra d'arc de mig punt. L'aparell és de grossos carreus de mides diferents ordenats en filades. La capçalera preromànica, reconvertida en atri capgirant l'orientació del temple, té una planta quadrada i és cobert amb volta de ferradura feta amb lloses col·locades a plec de llibre. A la façana de migdia hi ha una finestra foradada en un sol carreu monolític amb dues obertures allargades, molt semblant a la de Sant Jaume d'Olzinelles i a Santa Àgata de Clariana (Solsonès). El campanar d'espadanya de dues obertures s'alça sobre l'arc presbiteral.
Al Museu d'Història de la Seu de Manresa es conserva una talla del segle xiii de la Mare de Déu procedent d'aquesta església.

## Història

Està situada dins el terme del castell de Fals l'església és documentada ja l'any 1039: el 1154 apareix com a parròquia. El segle xvii deuria estar mal conservada perquè el bisbe prohibia que s'hi celebrés missa sense arreglar-la. L'any 1983 el servei de Catalogació i Conservació de monuments de la diputació de Barcelona l'ha restaurada sota la direcció d'Antoni Baraut.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Santa Maria del Grau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r desembre 2015].
# Amt Eiderstedt

Amt Eiderstedt (alemany Eiderstedt; danès Ejdersted; frisó septentrional: Ääderstää) és un amt del districte de Nordfriesland, a l'estat de Slesvig-Holstein a Alemanya, que comprèn la part continental septentrional del districte. Té una extensió de 248,97 km² i una població d'11.650 habitants (2008). La seu és a Sankt Peter-Ording. El burgmestre és Hans Wolff. Comprèn tota la península d'Eiderstedt llevat la ciutat de Tönning.

## Subdivisions

L'Amt Eiderstedt és format pels municipis:
* Garding (2,664)
* Garding, Kirchspiel (344)
* Grothusenkoog (20)
* Katharinenheerd (173)
* Kotzenbüll (236)
* Norderfriedrichskoog (44)
* Oldenswort (1,282)
* Osterhever (246)
* Poppenbüll (179)
* Sankt Peter-Ording (4,177)
* Tating (990)
* Tetenbüll (610)
* Tümlauer-Koog (100)
* Vollerwiek (224)
* Welt (214)
* Westerhever (129)

## Enllaços externs

* www.amt-eiderstedt.de
54° 20′ N, 08° 47′ E﻿ / ﻿54.333°N,8.783°E﻿ / 54.333; 8.783
# Aristofont (pintor)

Aristofont (en grec antic: Ἀριστοφῶν) fou un pintor de l'antiga Grècia, fill i deixeble d'Aglaofont i germà de Polignot. Va viure al segle v aC, i segurament era natural de Tasos.
Hi ha una certa confusió entre les notícies referides a Aristofont i les referides al seu pare Aglaofont. Així, mentre que Plutarc diu que Aristofont era l'autor d'una pintura que representava Alcibíades en braços de Nemea, la personificació dels Jocs Nemeus, Ateneu de Nàucratis diu que aquesta i una altra amb Alcibíades i Olímpia i Pítia, dels Jocs Olímpics i els Jocs Pítics, eren obra d'Aglaofont. Així, n'hi ha que conclouen que l'autor és un fill d'Aristofont i net d'Aglaofont, de nom també Aglaofont (dit «el Jove»), mentre que d'altres consideren que totes dues obres s'han d'atribuir a Aristofont.
Hom també li coneix tres obres més: Anceu ferit per un senglar i Astipalea lamentant-se, Odisseu entrant a Troia com un captaire i un Filoctetes.

## Referències

* ↑ Aristophon a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 317
* 1 2 «Aristophon 9». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
# Antonio Ruberti

Antonio Ruberti (Aversa, Itàlia 1927 - Roma 2000) fou un enginyer, polític i professor universitari italià que fou Vicepresident de la Comissió Europea entre 1992 i 1995 sota la Comissió Delors III.
Va néixer el 24 de gener de 1927 a la ciutat d'Aversa, població situada a la província de Caserta. Va estudiar enginyeria a la Universitat de Nàpols, i posteriorment fou professor de la Universitat de Roma La Sapienza, de la qual fou rector entre 1976 i 1987.
Morí a la seva residència de Roma el 4 de setembre de l'any 2000.

## Activitat política

Membre del Partit Socialista Italià (PSI), el juliol de 1987 fou nomenat ministre sense cartera encarregat de la coordinació de la Recerca Científica sota la direcció de Giovanni Goria. Posteriorment participà en els governs de Ciriaco De Mita (abril 1988 - juliol 1989) com a Ministre d'Universitats i Recerca Científica i en dos governs successius de Giulio Andreotti (juliol 1989 - abril 1991 i abril 1991 - abril 1992).
L'any 1992 fou escollit diputat al Parlament d'Itàlia pel PSI, dimitint del seu càrrec el gener de 1993 per ser nomenat Vicepresident de la Comissió Europea i Comissari Europeu de Ciència, recerca i desenvolupament tecnològic en la Comissió presidida per Jacques Delors. Des d'aquesta posició va iniciar els programes Sòcrates i Leonardo Da Vinci.
En finalitzar el seu mandat de comissari el gener de 1995 fou escollit novament diputat al Parlament del seu país, des del qual presidí la Comissió Política de Relacions amb la Unió Europea.

## Enllaços externs

* (anglès) Informació d'Antonio Ruberti a la Comissió Europea
# Guió (signe de puntuació)

El guió és un signe de puntuació que s'escriu com una línia horitzontal, més llarga que la del guionet. Existeixen el guió mitjà i el guió llarg.

## Guió llarg

El guió llarg (—) és normalment de l'amplada d'una ema majúscula. En el sistema Unicode, el guió llarg està catalogat sota U+2014 (decimal 8212). En el llenguatge HTML es pot fer servir l'índex numèric &#8212 o &#x2014, i també existeix el valor HTML &mdash. S'usa per a indicar aclariments o interjeccions (incisos) enmig d'una frase. Per exemple:
* Va omplir l'armari —que ja era ben ple— amb la roba que havia comprat el dia abans.
També s'usa per a indicar les intervencions de personatges diferents en un diàleg. Per exemple:
    —Bon dia. Com te trobes?
    —Bé! I tu?
En un diàleg també es fa servir per a separar els comentaris fets pel narrador. Per exemple:
    —Si vols, et porto en cotxe —va dir amb un lleuger somriure.
    —Home —va dir mentre s'acostava a la porta—, si no t'he de fer nosa...
    En Marcel el va agafar de les mans.
    —És clar que no! Tu sempre ets benvingut. —Tot caminant cap al garatge.

## Guió mitjà

El guió mitjà (–) és normalment de l'amplada d'una ena majúscula. En el sistema Unicode, el guió mitjà està catalogat sota U+2013 (decimal 8211). En el llenguatge HTML es pot fer servir l'índex numèric &#8211 o &#x2013, i també existeix el valor HTML &ndash.
El guió mitjà s'usa:
* com a signe de subtracció
* per indicar que el nombre que acompanya és un nombre negatiu o que correspon a un dels quadrants de l'esquerra d'un eix de coordenades
* darrere la coma decimal, per marcar que no hi ha cap decimal.
El guió mitjà, igual que el llarg, també pot servir per a marcar incisos, tot i que es recomana utilitzar el llarg.

## Referències

* ↑ El guió (i el guionet)

## Vegeu també

* Guionet
Viccionari
# Cantó de Gennevilliers-Sud

El cantó de Gennevilliers-Sud és un antic cantó francès del departament dels Alts del Sena, que estava situat al districte de Nanterre. Comptava amb part del municipi de Gennevilliers.
Al 2015 va desaparèixer i el seu territori es va unir al nou cantó de Gennevilliers.

## Municipis

* Gennevilliers (part)

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1985-2001 | Roland Muzeau | PCF |
| 2001- | Patrice Leclerc | PCF, després FASE |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| - | - | - | - | 21.359 | 20.660 | 21.675 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Antoniu Cossu

Antoniu Cossu (Santu Lussurgiu, Província d'Oristany 1927 - 2003) és un escriptor en sard. Estudià a Oristany i a Milà, on es graduà amb una tesi sobre Gabriel Miró. El 1959 tornà a l'illa i amb Adriano Olivetti, Diego Are i Albert Maister es dedicà a tasques editorials i publicaren plegats Autonomia e solidarietà nel Montiferru: sguardi e prospettive per un programma di sviluppo in una zona della Sardegna. També treballà com a funcionari al centre de programació regional. El 1975 fou un dels promotors amb Nanni Pes de la revista La grotta della vipera per a promoure la cultura local i popular sarda, i donar a conèixer les llengües minoritàries d'altres països, que ha dirigit fins a la seva mort juntament amb Giuseppe Marci. També ha col·laborat amb el CIEMEN.

## Obres
### en italià

* I figli di Pietro e Paolo (1967)
* Il riscatto (1969)

### en sard

* Mannigos de memoria (1984)
* A tempos de Lussurzu (1985)
# Cantó de Beaumont-sur-Oise

El cantó de Beaumont-sur-Oise és un antic cantó francès del departament de Val-d'Oise, que estava situat al districte de Pontoise. Comptava amb 8 municipis i el cap era Beaumont-sur-Oise.
Al 2015 va desaparèixer i el seu territori va passar a formar part del cantó de L'Isle-Adam.

## Municipis

* Beaumont-sur-Oise
* Bernes-sur-Oise
* Bruyères-sur-Oise
* Champagne-sur-Oise
* Mours
* Nointel
* Persan
* Ronquerolles

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1967-1973 | René Allombert | SFIO, després PS |
| 1973-1992 | Robert Lebastard | PCF |
| 1992-2004 | Fabrice Millereau | GE, després divers gauche |
| 2004- | Arnaud Bazin | Divers droite |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Cantó de Juvisy-sur-Orge

El cantó de Juvisy-sur-Orge és un antic cantó francès del departament d'Essonne, que estava situat al districte de Palaiseau. Comptava amb 2 municipis i el cap era Juvisy-sur-Orge.
Va desaparèixer al 2015 i el seu territori es va dividir entre el cantó d'Athis-Mons i el cantó de Savigny-sur-Orge.

## Municipis

* Juvisy-sur-Orge
* Savigny-sur-Orge (part)

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1967-1973 | Xavier Pidoux de La Maduère | Divers droite |
| 1973-1979 | Robert Thévenet | PS |
| 1979-1998 | Claude Petit | UDF |
| 1998- | Étienne Chaufour | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| - | 12.628 | 13.871 | - | 11.818 | 11.937 | 23.256 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Václav Cílek

Václav Cílek (Židenice i Brno, 11 de maig de 1955) és un geòleg, climatòleg, escriptor i filòsof txec, especialista en traducció de textos de Tao i de zen.

## Biografia

Václav Cílek va estudiar al Mining Institute i a la Faculty of Natural Science de la Charles University. Va participar en un estudi sobre dipòsits hidrotermals, posteriorment va analitzar mostres procedents de la lluna que havien dut uns satèl·lits russos i fa uns vint anys es va començar a centrar en el canvi climàtic i en qüestions mediambientals. Combina els coneixements en el camp de les humanitats amb la ciència natural. Fa classes en diverses universitats (Faculty of Liberal Art, Academy of Fine Arts, etc.) sobre temes com l'evolució paisatgística, els canvis mediambientals, l'aparició d'una nova mentalitat i la història intel·lectual. És autor d'aproximadament 340 temes científics i de diversos llibres, incloent-hi Inscapes and Landscapes; Makom Book of Places, que va guanyar un premi.

## Referències

* ↑ «Václav Cílek: Moc neutrácejme a vracejme lidem i přírodě to, co jsme dostali» (en czech). Mladá fronta DNES. iDnes, 12-08-2009. [Consulta: 28 abril 2011].
* ↑ «Václav Cílek». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 17 febrer 2016].
# Església de Santa Cristina d'Aro

L'església de Santa Cristina d'Aro està situada al peu de les Gavarres, dalt d'un pujol, a la part més alta del poble de Santa Cristina d'Aro. És un temple d'origen medieval, de notables proporcions i modificat en diverses ocasions, encara que l'arrebossat de calç que cobreix totalment l'exterior i l'interior dificulta la datació dels diversos elements. És un monument protegit i inventariat dins el Patrimoni Arquitectònic Català.
L'edifici actual consta de dues naus i creuer. La nau N, més ampla, té absis semicircular i l'altra, al S, té una sagristia a l'angle E feta al segle xviii, la qual va substituir l'absis originari. Els arcs triomfals i els formers són de ferradura i estil preromànic. La mateixa forma té la volta del transsepte, que travessa les naus. La torre-campanar, quadrada, és de base romànica llevat de la part alta, acabada amb un pinacle. La porta del frontis, rectangular, és del segle xviii, mentre que la porta lateral (tapiada) és del segle xii. Tot l'edifici és fet de pedra local i tant l'interior com l'exterior són arrebossats.
L'església apareix esmentada el 1041 com el lloc on es reuniren l'abat i els monjos de Sant Feliu de Guíxols amb Ermessenda, comtessa de Barcelona, el seu germà Pere, bisbe de Girona, i Guifred Vidal, senyor de Pals, quan els fou confiada la custòdia i la defensa del Castell d'Aro i els foren concedides les primícies i delmes de la parròquia de Santa Cristina. La seva importància monumental correspon a la seva condició de parròquia principal de la Vall d'Aro a l'alta edat mitjana.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Església de Santa Cristina d'Aro». Romànic Obert. Arxivat de l'original el 3 de desembre 2013. [Consulta: 2 desembre 2013].
* 1 2 «Església de Santa Cristina d'Aro». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 desembre 2013].
# Ana Cecilia Blum

Ana Cecilia Blum (Guayaquil, 17 de març de 1972) escriptora i periodista equatoriana. Es va titular com a llicenciada en ciències polítiques i socials a la Universitat Laica Vicente Rocafuerte de Guayaquil. Va treballar en diversos mitjans, i investiga sobre literatura a la Universitat Catòlica de Guayaquil, la Universitat Andina de Quito i la Universitat FACSO de Guayaquil.

## Obres

* Descanso sobre mi sombra.
* Donde duerme el sueño.
* I am opposed.
* En estas tierras.

## Enllaços externs

* http://www.artepoetica.net/Ana_Cecilia_Blum.htm
# Església de la Mercè (Campmany)

Església de la Mercè és una església del municipi de Campmany (Alt Empordà) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Situada a ponent del nucli urbà de la població de Campmany, al peu de la carretera N-II dins del quilòmetre 775. Es troba adossada, per la banda de migdia, a l'antic edifici dels banys de la Mercè, completament transformat actualment.
Temple de petites dimensions que consta d'una sola nau coberta per una volta catalana. La façana principal, orientada a tramuntana, presenta una porta d'accés d'arc apuntat amb un petit òcul situat damunt seu a manera de petit rosetó. Fins no fa gaire temps, la part superior de la façana estava rematada per un campanar de cadireta actualment desaparegut. El mur lateral del sector de ponent disposa d'una mena de pilastres adossades sobresortides a manera de contraforts, que no tenen cap funció estructural, sinó que es tracta d'elements únicament decoratius. Entre aquests contraforts s'obren petites finestres d'arc apuntat. En l'actualitat, el mur de llevant està completament cobert d'heura, sense poder contemplar el parament.
La construcció està bastida mitjançant l'alternança de la pedra petita irregular i maó. Aquest darrer s'ha utilitzat sobretot per l'emmarcament de les diverses obertures i per decorar les cantonades de l'edifici.

## Història

L'església respon a un tipus d'edifici propi de l'estil historicista, desenvolupat a partir de mitjans del segle passat. Es tracta, doncs, d'un edifici que estructuralment recupera la tipologia romànica de temples de petites dimensions propis de l'àmbit rural, encara que s'hi ha practicat també una sèrie d'elements gòtics. Val a dir, per tant, que dins del seu historicisme el temple presenta també un cert eclecticisme. En origen, l'església era la capella de l'antic balneari conegut com els banys de la Mercè, ubicada en aquest indret.
Tenim coneixença que la part superior del temple quedava rematada per un senzill campanar de cadireta, format per un arc de mig punt cobert amb un teulat a dues vessants, que actualment ha estat destruït.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Església de la Mercè». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].