OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Canillejas

Canillejas és un barri (antigament municipi) que pertany al districte de San Blas-Canillejas, a la vila de Madrid. Té una superfície de 159,76 hectàrees i una població de 31.384 habitants (2009). Limita al nord amb Palomas (Hortaleza), al sud i est amb Rosas i a l'oest amb Salvador i Simancas. Està delimitat al nord per l'Avinguda de América, a l'oest per l'Avinguda de Canillejas a Vicálvaro, al sud pel carrer d'Ilíada i a l'est per les cotxeres del Ferrocarril Metropolità.

## Història

Històricament és una de les poblacions més antigues de la regió de Madrid, situat al nord-est de la capital, ja que va ser fundada cap al segle xiii. En l'estudi dels pobles ordenat pel Cardenal Cisneros al segle XVI apareix Canillejas dins dels municipis de Toledo.
L'actual districte de San Blas-Canillejas apareix com a terra de labor en el primer mapa de Canillejas, de l'any 1875, que era l'únic nucli de població.
En les dues primeres dècades del segle XX es dobla la població de Canillejas, i de nou en les dues següents. Les finques privades i arbredes properes, com la de la Marquesa de Torre Arias i la del Marquès de Canillejas, configuraven en aquesta època un municipi amb un alt nivell de vida.
El municipi de Canillejas va pertànyer al partit judicial d'Alcalá de Henares fins que va ser annexionat al municipi de Madrid per Decret de 24 de juny de 1949. Quan es va produir la divisió administrativa de Madrid en districtes no es va aconseguir recuperar el nom de Canillejas, al contrari que altres districtes de la capital que sí que han conservat el nom dels municipis que van ser en altres temps, com ara: Barajas, Vicálvaro, Carabanchel, Chamartín o Villaverde entre d'altres.
Amb el desarrollismo, va esdevenir una zona d'arribada d'immigrants que acudien a la capital per treballar en la indústria dels voltants, i fou per tant un important focus d'agitació obrera. Actualment al seu territori hi ha les instal·lacions de l'Estadi Olímpic de la Comunitat.

## Enllaços externs

* Estadística del districte San Blas-Canillejas
* Ortofoto de San Blas-Canillejas i mapes del districte i els seus barris, amb les seccions censals Arxivat 2013-05-12 a Wayback Machine.
* Barrio de Canillejas Arxivat 2012-10-14 a Wayback Machine. a la Madripedia
# Blauet de São Tomé

El blauet de São Tomé (Corythornis thomensis) és una espècie d'ocell de la família dels alcedínids (Alcedinidae) endèmic de les zones humides de l'illa de São Tomé, al golf de Guinea.
# Alexandre II d'Escòcia

Alexandre II d'Escòcia (gaèlic escocès: Alasdair mac Uilliam Garbh, Haddington, East Lothian, 24 d'agost de 1198 - 6 de juliol de 1249) fou rei d'Escòcia, fill i successor de Guillem el Lleó. Va vèncer definitivament els pretendents celtes McWilliams i McHeath el 1215; va sotmetre Argyll el 1222 i el va cedir en feu als Campbell, que n'adoptaren el títol de xèrif, i també va incorporar definitivament els pictes de Galloway. El 1237, endemés, hagué de reconèixer definitivament la línia divisòria Tweed-Cheviot amb Anglaterra i renuncià a expandir-se pels comtats del nord d'Anglaterra, de tal manera que Escòcia assolirà els límits definitius actuals. També es casà amb Joana, filla d'Enric III d'Anglaterra, i el 1234 imposaria per força als comtats la divisió entre tres cohereus segons la legislació feudal. A la mort de la seva esposa va casar-se amb Maria de Coucy, mare del seu fill i successor Alexandre III.
També va reunir el 1235 per primer cop el Parlament escocès, amb rol judicial i polític, on hi havia tres estats (clergues, barons i burgesos) en una sola cambra. El poder legislatiu serà atribuït al Lords of Articles, petit comitè escollit pels estats, i que després passava al parlament. Els afers judicials eren delegats a un comitè de Lords Auditors.
# Vila Closa de Puigdelfí

Vila Closa de Puigdelfí forma el nucli antic de Puigdelfí, municipi de Perafort (Tarragonès), situat al voltant del desaparegut castell de Puigdelfí (situat al mateix indret on ara hi ha l'església). El conjunt és inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El nucli antic o vila closa, amb forma més o menys circular, està situada dalt d'un petit turonet i formada per quatre carrers: el carrer del Castell, del Vent, del Mig i Major.
Els dos primers fan una forta pujada que mena en un replà on actualment hi ha l'església (Plaça o Plaça de l'Església) i on durant anys s'aixecà el castell del lloc, que ha deixat el seu nom -carrer del Castell o cases anomenades del Castell-.
El carrer del mig continua més enllà de l'església -on podem veure-hi una font de finals del segle xix o inicis del XX- fins a enllaçar amb el carrer Major que torna enrere fent baixada fins a unir-se amb el carrer Nou.
El castell de Puigdelfí sembla que era una veritable fortalesa ben diferent del casal fortificat que tenia Perafort.

## Història

Les primeres cases de Puigdelfí devien ser les més properes al Castell, entre el carrer del Mig i el del Vent.
El sector inclòs entre el carrer del Mig, el del Castell i l'església, devien ser les dependències del castell, del qual encara n'hi ha vestigis. Sembla que s'aprofità bona part dels materials del castell per a construir l'església.
El nom del carrer del Mig es donava abans també a l'actual del castell.
El segle xviii, arran l'evolució demogràfica, es començà a edificar al sector del carrer Major, que amb el temps restà unit al carrer Nou.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Vila Closa de Puigdelfí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 abril 2013].

## Enllaços externs

* «Vila Closa de Puigdelfí». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Casa Mimó

La Casa Mimó és una casa del municipi de Cerdanyola del Vallès (Vallès Occidental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici entre mitgeres. Exteriorment presenta planta baixa i un pis, si bé a la part superior de l'edifici, ocupant una part del terrat, hi ha un altre cos de construcció, d'època posterior. La coberta és de teula a dues vessants amb el carener paral·lel a la línia del carrer. La façana presenta a la planta baixa dues obertures rectangulars amb emmarcament de maó. A la banda dreta del pis hi ha un balcó de la mateixa tipologia, amb voladís de rajola i balustres de ceràmica blava, sostingut per mènsules de maó. La façana està dividida horitzontalment per dues línies d'imposta de maó i per rajoles blanques i blaves. A la part superior hi ha les cambres d'aire i un fris de maó, damunt del qual unes bigues de fusta sostenen el voladís de teula. És interessant l'ús decoratiu del maó vist amb rajola blanca i blava.

## Història

L'edifici va ser bastit l'any 1930. (Datació per font)

## Referències

* 1 2 «Casa Mimó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 abril 2013].
# Andrés de Claramonte

Andrés de Claramonte i Corroy (Múrcia, 1560 - Madrid, 1626) fou un dramaturg i actor espanyol del Segle d'Or espanyol. És el candidat alternatiu a Tirso de Molina respecte a l'autoria de l'obra El burlador de Sevilla fins ara atribuïda al primer. La polèmica dels crítics arrenca amb la troballa del manoscrit de la representació l'any 1617 a Còrdova de l'obra Tan largo me lo fiáis (frase que don Juan repeteix contínuament) per part de la companyia teatral de Jerónimo Sánchez. La polèmica se centra a saber si Andrés de Claramonte va fer una remodelació del text entre 1619 i 1625 o va ser l'autor original de l'obra. L'autoria de Tirso de Molina es posa en dubte entre els especialistes per molts motius: cronològics, diferències d'estil d'aquesta respecte a les altres obres del mateix autor... I en canvi hi ha molts aspectes que poden indicar una autoria de Claramonte. La crítica no es posa d'acord (fins i tot va ser atribuïda a Calderón, Lope de Vega) i continua investigant.
# Hale (rei assiri)

Hale (accadi: 𒄩𒇷𒂊, Ḫa-le-e) va ser el divuitè rei d'Assíria segons la Llista reial. Va regnar cap a l'any 2028 aC.
Hale consta com el segon entre els deu reis dels quals "el pare és conegut"”. Aquesta llista ha estat interpretada com una legitimació del rei amorita Xamxi-Adad I de dubtosos antecedents assiris i que va regnar cap a l'any 1809 aC després de conquerir Assur. Aquesta interpretació es rebutjada per una part dels historiadors entre els quals per la Cambridge Ancient History, que creu que la llista només indica els ancestres del rei Sulili.
Fora d'això no se'n sap res més del seu regnat.

## Referències

* ↑ «The Assyrian king list». Livius.org. [Consulta: 28 octubre 2021].
* ↑ Glassner, Jean-Jacques. Mesopotamian chronicles. Leiden: Brill, 2005, p. 137. ISBN 9789004130845.
* ↑ Lewy, Hildegard. "Assyria: c. 2600-1816 BC, vol 1, cap. XXV". A: The Cambridge ancient history vol. 1/2. Cambridge: Cambridge University Press, 1966, p. 22
# Gaig becgròs gorjablau

El gaig becgròs gorjablau (Eurystomus gularis) és una espècie d'ocell de la família dels coràcids (Coraciidae) que habita la selva d'Àfrica central i Occidental, des de Guinea cap a l'est fins a Uganda, i cap al sud fins al nord d'Angola, incloent les illes del golf de Guinea.
# Alexandre Kojève

Alexandre Kojève, nascut Aleksandr Vladímirovitx Kojevnikov, rus: Александр Владимирович Кожевников (Moscou, Imperi Rus, 28 d'abril de 1902 – Brussel·les, Bèlgica, 4 de juny de 1968) fou un filòsof neohegelià francès d'origen rus, nebot de Vassili Kandinski. La interpretació original de la filosofia de Hegel, feta per Kojève, va tenir una gran influència en la vida intel·lectual de França i en el clima filosòfic europeu del segle xx. Fou el creador del concepte "La Fi de la Història", que seria modificat posteriorment per Francis Fukuyama.

## Enllaços externs

* Article sobre Alexandre Kojève
# Sant Cristòfol de Ca n'Anglada

Sant Cristòfol és una capella romànica al barri de Ca n'Anglada, a la ciutat de Terrassa, protegida com a bé cultural d'interès local. És situada al costat de la masia de Ca n'Anglada, dins el barri al qual ha donat nom. Tot i que no hi ha documentació directa sobre la capella, surt esmentada a partir de mitjan segle xi. Per les seves característiques, sembla probable que el seu origen es pugui situar vers aquest període.
Es tracta d'un edifici amb planta en forma de T, d'una sola nau i capçalera rectangular, amb voltes de canó i coberta a doble vessant. La façana, a ponent, té porta d'accés adovellada, al damunt de la qual hi ha una finestra atrompetada d'arc de mig punt. El conjunt es completa amb un campanar de paret d'una sola obertura. El parament és irregular.

## Notes

* ↑ Cal no confondre-la amb el temple parroquial del mateix nom a la Plaça de Ca n'Anglada del mateix barri.
* 1 2 «ERMITA DE SANT CRISTÒFOL DE CA N'ANGLADA». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 abril 2020].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Andrí Voronin

Andrí Víktorovitx Voronin (en ucraïnès: Андрій Вікторович Воронін); nascut el 21 de juliol de 1979), és un futbolista ucraïnès que actualment juga de davanter per al Fortuna Düsseldorf.
# Cantamoixona

Cantamoixona és una zona de camps de conreu del Pallars Jussà situat en el terme municipal de Conca de Dalt, a l'antic terme de Claverol, en terres del poble de Sant Martí de Canals.
Està situada a llevant de Sant Martí de Canals, a la dreta del barranc de Miret, al sud de Tarter i al nord-est de Murgulla. També queda al nord-oest de les Fonts i al nord de Martinatx.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Xot de São Tomé

El xot de São Tomé (Otus hartlaubi) és una espècie d'ocell de la família dels estrígids (Strigidae). Habita la selva humida de l'illa de São Tomé, al golf de Guinea. El seu estat de conservació es considera de vulnerable.

## Referències

* ↑ «Xot de São Tomé». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 desembre 2022 (català)
* ↑ «Owls» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.1. International Ornithologists' Union, 01-01-2023. [Consulta: 17 gener 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 256. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Sao Tome Scops-owl. Otus hartlaubi» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2018. [Consulta: 2 febrer 2023].
# Palau Abacial (Sant Joan de les Abadesses)

El Palau Abacial és un edifici gòtic proper al clos monàstic de Sant Joan de les Abadesses. L'abril de 2013 fou declarat bé cultural d'interès nacional.
L'edifici fou bastit el segle xiv i renovat per l'abat Arnau de Vilalba (1393-1427). Té un petit claustre amb capitells molt toscs al pis inferior i unes amples porxades al pis superior. Actualment estatja els jutjats municipals, i ha estat parcialment restaurat en fases diferents de l'any 1970 ençà.

## Edifici

Està ubicat a la plaça de l'Abadia, a ponent del nucli medieval de la vila de Sant Joan de les Abadesses, tocant al Monestir de Sant Joan de les Abadesses i la Torre Rodona. El Palau Abacial és un edifici gòtic exempt i proper a l'edifici del monestir, que va ser construït per l'abat Pere Soler (1203-1217) i renovat per l'abat Arnau de Vilalba (1393-1427). Format per tres naus, té un petit claustre amb capitells toscs al pis inferior i unes porxades amples al pis superior. L'edifici és un dels exemples singulars de l'arquitectura del gòtic català dels segles XIII-XIV, tant per la tipologia de la planta i la volumetria, com per la seva evolució constructiva, cronològica i funcional i pels seus valors històrics singulars i excepcionals.

## Usos

Actualment s'hi ubica l'oficia de turisme, el Centre d'Interpretació del Mite del Comte i diversos espais polivalents així com el Cafè l'Abadia.

## Referències

* ↑ «El Palau de l'Abadia de Sant Joan, Bé Cultural d'Interès Nacional». elripollès.info, 09-04-2013 [Consulta: 8 setembre 2014].
* ↑ «Palau Abacial». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 agost 2014].
* ↑ «El Govern declara béns culturals d'interès nacional el Pont Nou de Manresa, el Palau Abacial de Sant Joan de les Abadesses i la Casa Àngel Guimerà del Vendrell». Web. Generalitat de Catalunya, 01-04-2013. [Consulta: abril 2013].
* ↑ «Un lloc emblemàtic». Ajuntament de Sant Joan de les Abadesses. Arxivat de l'original el 8 de setembre 2014. [Consulta: 8 setembre 2014].
* ↑ Urgell, Arnau «Jose Alguacil espera més cartes d'amor». elripollès.info, 13-03-2014 [Consulta: 8 setembre 2014].
# Sant Pere d'Ardesa

Sant Pere d'Ardesa és una església romànica al municipi de Rubió, Anoia, a l'antic terme de Sant Pere d'Ardesa. És un edifici protegit com a bé cultural d'interès local.

## Situació

Sant Pere d'Ardesa és al sector sud del terme municipal de Rubió. És a la falda del Puig de Sant Miquel, a la cara sud-oest, pròxima a Can Tudó. Una de les rutes d'accés a l'església és a través de la BV-1037, a la qual es pot accedir des del trencall que porta al nucli de Rubió del quilòmetre 55 de la N-II, entre Calaf i Copons. En el 2 km del BV-1037 es pren el trencall a mà dreta que condueix a Can Tudó i que s'estén fins a l'església a través d'un camí ben senyalitzat. Aquesta disposa d'una petita nau amb absis semicircular a la capçalera. Durant molts anys ha estat en un estat de semi-ruïnes, però actualment està restaurada.

## Descripció

És un edifici d'una sola nau amb un absis semicircular a l'est amb uns ressalts simples. Més endavant, l'absis va ser separat de la nau amb un envà que va obligar a avançar el presbiteri. És probable que la volta de l'absis original estigués feta de pedra amb un quart d'esfera. En els vestigis dels paraments s'hi intueix l'existència d'uns ressalts als laterals que és probable que sostingueren els arcs de reforç de la nau. L'absis està decorat amb lesenes i arcuacions llombardes. L'edifici va restar abandonat amb el sostre esfondrat durant molts anys i en un estat de semi-ruïnes, fins que va ser restaurada l'any 2009.

## Història

La primera font documental que cita el castell d'Ardesa data de 989; era una venda d'un alou al bisbe Sala, de la Seu d'Urgell, per part del senyor Sala i la seva dona Trasgonça. En el cas de l'església, la primera constància és d'un testament de Bernat Ramón de l'any 1082 on llegava 10 unces d'or. La primera constància que es té de l'església com a parròquia data de la primera meitat del segle xi i era un llista parroquial del bisbat de Vic. L'església es consagrà el 1192. Les funcions parroquials es creu que es mantingueren fins a mitjans del segle xii, possiblement perquè Sant Pere passà a ser sufragània de Santa Maria de Rubió.
Fou sufragània de Rubió des del segle xv. Perdé la categoria parroquial vers la meitat del segle xix. Pertanyé sempre a la jurisdicció dels castell de Rubió. Actualment està en molt mal estat.

## Referències

* 1 2 [dir. de l'obra Jordi Vigué]. «Anoia (volum 19)». A: Catalunya romànica [Comitè de red.: Joan-Albert Adell i Gisbert]. 1a ed.. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1992. ISBN 8477394024.
* ↑ Àrea de Turisme del Consell Comarcal de l'Anoia (2007): Guia comarcal "L'Anoia en viu". Dipòsit legal BI-46-07.
* ↑ Sant Pere d'Ardesa. PoblesdeCatalunya.cat [Consulta: 13 agost 2013]
* ↑ «Església de Sant Pere d'Ardesa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Angelo Ogbonna

Angelo Obinze Ogbonna (nascut el 23 de maig de 1988) és un futbolista professional italià d'ascendència nigeriana que juga com a defensa central amb el West Ham FC i la selecció nacional italiana.
# Manhay

Manhay (en való Manhé) és un municipi belga de la província de Luxemburg a la regió valona. L'1 de gener del 2024 tenia 3.717 habitants.
Des de 2001 hi ha un centre de refugiats de la Creu Roja.

## Localitats

El municipi està dividit en sis seccions que aplega els municipis:
* Dochamps: Forge-à-l'Aplé, Freyneux, Lamorménil
* Grandménil: Chêne-al'Pierre, La Fosse, Manhay
* Harre: Deux-Rys, Fays, La Fange, Roche-à-Frêne
* Malempré: Xhout-si-Plout
* Odeigne: Oster
* Vaux-Chavanne

## Referències

* ↑ «BEVOLKINGSCIJFERS PER PROVINCIE EN PER GEMEENTE OP 1 JANUARI 2024 / CHIFFRES DE LA POPULATION PAR PROVINCE ET PAR COMMUNE, A LA DATE DU 1er JANVIER 2024» (en francès i neerlandès). Ministeri d'Interior de Bèlgica, 27-01-2024. [Consulta: 22 desembre 2024].
* ↑ «Centre d'accueil "Des Racines et des Ailes" de Manhay» (en francès). Creu Roja de Bèlgica. [Consulta: 22 desembre 2024].
# Cantamoixons (Vilamolat de Mur)

Cantamoixons és un paratge del municipi de Castell de Mur, al Pallars Jussà, a l'antic terme de Mur. Pertany al territori de Vilamolat de Mur.
Està situat a llevant de Vilamolat de Mur, a llevant de la Collada de Rius i a ponent de la Vinya de Petit, a migdia de los Seixos.
Es tracta d'una partida de camps de conreu, amb una petita part ja abandonada.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer un pas d'aproximació
# Alexandre VII

Alexandre VII (Siena, 13 de febrer de 1599 – Roma, 22 de maig de 1667) fou Papa de l'Església catòlica entre 1655 i 1667. Nascut com Fabio Chigi dins d'una il·lustre família de banquers era renebot del papa Pau V, i a causa dels atacs d'apoplexia que sofria va tenir una educació privada que li permeté, després de superar la seva malaltia, doctorar-se en filosofia, dret i teologia a la Universitat de Siena.
Sota el pontificat d'Urbà VIII va iniciar la seva carrera eclesiàstica, quan el 1627 va ser nomenat vicedelegat papal a Ferrara i, després de ser recomanat per dos cardenals, se'l va nomenar inquisidor de Malta i nunci a Colònia (1639-1651). Encara que hauria d'haver participat en les negociacions que van conduir l'any 1648 al Tractat de Westfàlia, va rebutjar deliberar amb heretges i va protestar, una vegada concloses les negociacions, contra el tractat, que va posar fi a la Guerra dels Trenta Anys i que va inaugurar un equilibri de poder a Europa que hauria de durar fins a les guerres de la Revolució Francesa.
El papa Innocenci X el va cridar a Roma nomenant-lo cardenal l'any 1652 i secretari d'estat.
Va prohibir la traducció del Missal romà al francès l'any 1661 i el 1665 va canonitzar Sant Francesc de Sales.
Durant el seu papat es va produir la conversió de la reina Cristina de Suècia, qui, després de la seva abdicació, es va traslladar a Roma. Allí va ser confirmada amb el seu baptisme el dia de Nadal de 1655 pel papa, en qui va trobar un amic i benefactor generós.
Va morir el 1667 i fou immortalitzat en una espectacular tomba realitzada per Gian Lorenzo Bernini. El va succeir el papa Climent IX.
La Profecia de Sant Malaquies es refereix a aquest papa com Montium custos (Vigilant de les muntanyes), cita que pel que sembla fa referència al fet que al seu escut d'armes hi figura una estrella sobre unes muntanyes.
# Casino de Pònt de Rei

El Casino de Pònt de Rei és un monument del municipi de Bausen (Vall d'Aran) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'antic Casino està situat en el marge esquerre de la Garona, a la dreta de la N-230 enfront de l'antic control de carrabines, i a uns metres abans d'arribar al centre de eth Pònt de Rei i a la pont de la frontera. El conjunt ben conservat s'organitza en forma de "L" amb un camí d'accés, ampli jardí davant de la casa, i dos edificis adossats al darrere d'aquesta, per la banda més curta, a manera de "galeria" i de "bòrda". La façana orientada a migdia presenta obertures en la planta baixa i en el cos central que integra "l'humarau" a partir d'una estructura perpendicular a la "capièra". La teulada és d'encavallades de fusta i llosat de pissarra, bàsicament a dues aigües. Les façanes arrebossades i pintades de blanc són ornades amb motius florals, sanefes, imitacions de carreus... Les fustes i els voladissos presenten també una execució acurada. Així i tot, l'element ornamental més notable es troba en les arestes de la teulada per tal com les tradicionals planxes de zinc són profusament decorades en aquest cas amb punxes de boles. La porta aixoplugada per un pòrtic dona ccés a un gran saló amb una escala al fons que comunica amb el ìs superior, amb set habitacions i un reservat. En la planta baixa, a la dreta es troba el saló de ball, i a l'esquerra del saló de joc amb la ruleta que encara s'hi conserva. Quadres pintats per Mª Teresa Deó Cano.

## Història

Fins ací arribava el famós tramvia de Marinhac. En realitat aquest casino funcionà de manera intermitent. J. Soler informa que l'edifici construït per francesos per destinar-lo al joc havia estat tancat pel governador espanyol (1906). Posteriorment s'obrí durant tres anys, fins que fou clausurat pel ministre de la Governació Severiano Martínez Anido, en temps de la dictadura de Primo de Rivera. Després funcionà com a restaurant. El 1944 passà a poder dels maquis durant 21 dies.

## Referències

* 1 2 «Casino de Pònt de Rei». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 abril 2013].
# Ladislav Fouček

Ladislav Fouček (Praga, 10 de desembre de 1930 - Múnic, 12 de maig de 1974) va ser un ciclista txecoslovac, d'origen txec, que es dedicà principalment a la pista i que va córrer durant els anys 50 del segle xx.
Durant la seva carrera esportiva va prendre part en dos Jocs Olímpics d'Estiu. El 1952, a Hèlsinki, va prendre part en la prova del quilòmetre contrarellotge, finalitzant en dotzena posició. El 1956, a Melbourne, va disputar tres proves, aconseguint dues medalles de plata: en el quilòmetre contrarellotge, per darrere Leandro Faggin; i en tàndem, amb Václav Machek com a parella, per darrere de la parella australiana. En la prova de velocitat individual quedà eliminat en quarts de final.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Ladislav Fouček». [Consulta: 10 desembre 2024].
* ↑ «Ladislav Fouček» (en txec). [Consulta: 10 desembre 2024].