OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Guillaume de Melun

Guillaume de Melun (Brussel·les, 1660 - Barcelona, 1735) marquès de Richebourg, comte de Beaussart, va ser un militar flamenc, al servei del Regne d'Espanya.

## Biografia

Guillaume de Melun era coronel d'un regiment de dragons del seu nom, mariscal de camp dels exèrcits de Felip V, rei d'Espanya (1704) després tinent general del seu exèrcit i coronel de la guàrdia valona (1726).
Gran d'Espanya de 1a classe, va exercir les funcions de virrei de Galícia (1707) i després de capità general de Catalunya de 1725 a 1735. El seu mandat coincidí amb la recuperació econòmica de Catalunya, beneficiada per l'amnistia als austracistes. Va instar la creació del primer cos de mossos d'esquadra i va mantenir disputes constants amb la Reial Audiència de Catalunya. En 1731 fou president de l'Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona i en va dissenyar la insígnia.

## Família

* Del seu matrimoni amb Marie Françoise d'Ursel († 4 d'agost de 1720), filla de François (1626 † 10 d'agost de 1696 - Anvers), II comte d'Ursel (1659), de Milà, de Séneghem i del Sacre Imperi, vescomte de Vyve-Saint-Eloy, baró de Hoboken, senyor de Hinghene, gran caçador i guardaboscs de Flandes, coronel i general de batalla al servei de Carles II d'Espanya, i d'Honorine-Marie-Dorothée de Hornes-de Baucignies:
** Anne-Françoise (nascuda en 1690 † després d'octubre de 1759), religiosa de l'abadia d'Origny (diòcesi de Laon), després abadessa de Notre-Dame de Céranne, a Brie, i de Saint-Pierre de Lió (17 de setembre 1738).
** Marie-Lidie-Albertine de Melun (vers 1695 † 13 de desembre 1746 (amb 51 anys) - Lilla), marquesa de Richebourg, comtessa de Beaussart, gran d'Espanya de 1a classe, mort sense haver-se casat.

## Referències

* ↑ «Guillaume de Melun». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Acadèmics de l'Acadèmia de Bones Lletres
* ↑ Mireia Campabadal i Bertran La Reial Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona en el segle XVIII, p. 214

## Bibliografia

* Moréri, Louis. Le Grand dictionnaire historique ou le Mélange curieux de l'histoire sacrée et profane. Chez les libraires associés, 1759. ;
* de Vegiano, seigneur d'Hovel, R.; de Herckenrode, Jacques Salomon François Joseph Léon. Nobiliaire des Pays-Bas et du Comté de Bourgogne. 3.
# Bletxepsin

Bletxepsin - Блечепсин (rus) - és un poble (un aül) de la República d'Adiguèsia, a Rússia. Es troba a la vora del riu Txokhrak, a 8,5 km al nord-oest de Koixekhabl i a 38 km al nord-est de Maikop, la capital de la república.
# PTV 250

El PTV 250 fou el primer model de microcotxe amb marca PTV fabricat per l'empresa AUSA de Manresa (Bages). Aparegut el 1956, es mantingué en producció fins a 1961, quan el Seat 600 ja feia temps que havia escombrat tota la petita producció d'aquesta mena d'automòbils. Era un descapotable de dues places (2/3 segons la publicitat de l'època) amb motor posterior monocilíndric de 250 cc, del qual se'n feren dues versions, amb portes i sense. En total se'n varen produir 1.100 unitats. Els preus oscil·laven entre les 44.500 i les 55.000 pessetes.
El PTV 250 fou la base d'un vehicle comercial que fabricà PTV entre 1959 i 1961, del qual se'n produïren 45 unitats. Disposaven de poca capacitat de càrrega en portar el motor darrere. També se'n va fabricar un prototipus amb motor al davant que durant anys va ser utilitzat per AUSA com a vehicle de transport.

## Característiques tècniques

* Motor: monocilíndric de dos temps en posició posterior transversal. Diàmetre x carrera: 66 x 72 mm. Cilindrada: 247 cc. Relació de compressió 6,2:1. Alimentació: Carburador Tachó monocòs de 22 mm. Potència: 11 CV a 4.500 rpm. Encès per Bobina i ruptor. Acumulador de 12 v. i 130 ampers per dinamotor.
* Transmissió: tracció posterior. Canvi: 3 velocitats i marxa enrere. Embragatge per discos múltiples en bany d'oli.
* Bastidor: suspensió davantera: Independent, amb amortidors hidràulics i suspensió posterior amb barra de tipus Panhard, amb amortidors hidràulics. Frens: Tambors a les quatre rodes per circuit hidràulic. Direcció de cargol i rosca amb atac central. Rodes: llantes de xapa de 12" i pneumàtics de 4.00 x 12.
* Carrosseria: monocasc de xapa sobre bastidor tubular d'acer. 2 places amb dipòsit de combustible de 18 litres. Batalla: 1.800 mm. Via davantera: 1.000 mm. Via posterior: 1.000 mm. Dimensions (llarg x ample x alt): 2.950 x 1.320 x 1.250 mm. Pes: 330 kg.
* Prestacions i consums: Velocitat màxima: 75 km/h i consum mig: 4,5 l/100 km.

## Referències

* «PTV, Manresa Barcelona» (en castellà). grupo7.com. [Consulta: 24 març 2013].
# Ilos

Segons la mitologia grega, Ilos (en grec antic: Ἶλος) era fill de Tros i de la nimfa Cal·lírroe, i va ser el fundador de la ciutat d'Ilion (Troia) a la regió de Troade, que portava el nom del seu pare, Tros. Era germà d'Assàrac, Cleòpatra i Ganimedes.
Es va casar amb Eurídice, que la Biblioteca d'Apol·lodor considera filla d'Adrast, o amb Leucipa, segons les versions. Va tenir un fill, Laomedont, que al seu torn va tenir cinc fills, entre els quals hi ha Podarces, anomenat Príam, i tres filles, una de les quals va ser Hesíone. Ilos, a més de Laomedont, va tenir una filla, Temiste, que es va casar amb Capis de Dardània, i que va ser l'àvia d'Eneas. Aquest Ilos és l'avantpassat comú de la branca de Príam i la d'Eneas, als quals va pertànyer successivament el reialme de Troia. Ilos també va tenir una altra filla, Teleclea, que es casà amb Cisseu rei de Tràcia.
Ilos va fundar la ciutat de Troia quan va tornar de Frígia, on havia anat a participar en els jocs organitzats per un rei del país. Va guanyar el premi, que consistia en cinquanta esclaus joves de cada sexe. El rei de Frígia, seguint un oracle, hi va incloure una vaca clapejada, i li va dir que seguís l'animal i s'establís allà on s'aturés, fundant-hi una ciutat. La vaca es va dirigir cap al nord i es va parar en una muntanya que es deia Ate. En aquell lloc hi havia caigut Ate (l'Error) quan Zeus el va allunyar de l'Olimp. Ilos hi va fundar una nova ciutat, que anomenà Ílion (que significa 'ciutat d'Ilos') i n'agafà el títol de rei. La ciutat era a la vora del riu Escamandre, prop de Dardània, la ciutat fundada per Dàrdan.
Poc temps després de la fundació d'Ílion, Ilos va pregar Zeus, i aquest li va enviar un senyal per a testimoniar la bona elecció del lloc on va construir Troia. Un matí, Ilos va trobar davant de la seva tenda, una estàtua caiguda directament del cel, el Pal·ladi. Feia tres colzes d'alçada i tenia els peus junts, a la mà dreta portava una llança i a l'esquerra una filosa i un fus, i representava la imatge de Pal·las. Segons altres versions, l'estàtua va caure a través del sostre del temple de Pal·las que construïa Ilos i que encara no estava acabat i es va posar tota sola en el seu lloc ritual. Una altra versió explica que més endavant, el temple es va incendiar, i Ilos va salvar l'estàtua traient-la del foc, però va quedar cec, ja que no estava permès mirar aquesta imatge divina. Atena se'n va compadir a causa de les seves pregàries i li va tornar la vista, ja que el sacrilegi estava justificat. Poc temps després, morí el seu pare Tros i Ilos, que era l'hereu, renuncià a Dardània i la cedí al seu germà petit Assàrac.
Ilos, segons alguns autors, va combatre contra Tàntal i Pèlops, que eren responsables del rapte del seu fill Ganimedes, i els va desterrar. En morir, fou succeït pel seu fill gran Laomedont.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 291-292. ISBN 9788496061972.
# Carlos Domingo Medrano

Carlos Domingo Medrano (Coronel Suárez, 16 d'abril de 1934 - Guayaquil, 1978) fou un futbolista argentí de la dècada de 1960.

## Trajectòria

La seva carrera transcorregué per diversos clubs argentins, entre els anys 1953 i 1966, com foren Sportivo Dock Sud, Argentinos Juniors, CA Tigre, River Plate, on fou suplent d'Amadeo Raúl Carrizo i Rogelio Domínguez, Rosario Central, on fou suplent d'Edgardo Andrada, i Deportivo Morón. Durant aquests anys marxà breument a Catalunya per jugar dues temporades al FC Barcelona (1959-1961), però no gaudí de minuts i acabà retornant a l'Argentina.
L'any 1967 marxà a Colòmbia per defensar els colors del Deportes Quindío, on esdevingué especialista en aturar penals. Més tard es trasllada a l'Equador, on jugà als clubs Barcelona SC, Macará, Deportivo Olmedo i Bonita de Machala. És l'únic jugador que ha defensat els colors dels dos Barcelones, el de Catalunya i el de Guayaquil (a data de 2016).

## Referències

* 1 2 3 4 «Fitxa de Medrano». bdfa. [Consulta: 7 maig 2016].
* 1 2 3 4 5 Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
* ↑ «El mito de Carlos el “anti-penal” Medrano». lacatedral.tumblr.com. [Consulta: 7 maig 2016].

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
# Burton Richter

Burton Richter (Nova York, 22 de març de 1931 - Palo Alto, 18 de juliol de 2018) va ser un físic i professor universitari estatunidenc guardonat amb el Premi Nobel de Física l'any 1976.

## Biografia

Va néixer el 22 de març de 1931 a la ciutat nord-americana de Nova York, i va estudiar física al MIT, on es va llicenciar l'any 1952 i es va doctorar el 1956.

## Recerca científica

Professor de la Universitat Stanford, Richter va construir un accelerador de partícules anomenat Stanford Positron-Electron Asymmetric Ring (SPEAR), amb l'ajuda de David Ritson i el suport de la Comissió Nacional d'Energia Atòmica del govern dels Estats Units. Amb l'ús de l'accelerador, va descobrir una nova partícula subatòmica que va anomenar psi, i que actualment s'anomena partícula J/ψ o partícula J.
El mateix descobriment va ser realitzat independentment per Samuel Chao Chung Ting i els dos científics van ser guardonats conjuntament l'any 1976 amb el Premi Nobel de Física pel seu treball.
Entre 1984 i 1999, va ser director del Stanford Linear Accelerator Center (SLAC).

## Enllaços externs

* «Burton Richter» (en anglès). The Nobel Prize. The Nobel Foundation.
# Blieskastel

Blieskastel és una ciutat i municipi del districte de Saarpfalz a l'estat federat alemany de Saarland. Està situada tocant el riu Blies, aproximadament a 10 km al sud-oest de Homburg i a 20 km a l'est de Saarbrücken.
Blieskastel era la capital del comtat de Castres, després anomenat comtat de Blieskastel, inicialment depenent dels bisbes de Metz i posteriorment dels prínceps-electors arquebisbes de Trèveris. Fins al 1904, Blieskastel s'escrivia amb 'c' (Bliescastel).

## Nuclis

* Altheim
* Aßweiler
* Ballweiler
** Wecklingen
* Bierbach
* Biesingen
* Blickweiler
* Blieskastel
** Alschbach
** Lautzkirchen
* Böckweiler
* Breitfurt
* Brenschelbach
** Brenschelbach-Bahnhof
** Riesweiler
* Mimbach
* Niederwürzbach
** Seelbach
* Pinningen
* Webenheim
* Wolfersheim

## Persones notables

* Josef Wendel (1901-1960), cardenal
* Marc Ziegler (1976), futbolista

## Enllaços externs

* Pàgina oficial
# Àngels Pascual de Sans

Àngels Pascual de Sans (Barcelona, 3 de desembre de 1938) és una sociòloga i professora universitària catalana.
Catedràtica Emèrita de Geografia Humana de la UAB. És llicenciada en química per la Universitat de Barcelona i en sociologia per la per l'Institut des Sciences Sociales du Travail (Universitat de París. Es va doctorar en economia per la Universitat Autònoma de Barcelona el 1982, on és catedràtica emèrita de Geografia Humana i on va treballar durant professora diverses dècades. Fou coordinadora del Grup de Recerca sobre Migracions del 2005 al 2008 i coordinadora emèrita des del 2009 fins a la seva jubilació el 2013. Durant la seva etapa laboral, va fer estades a França, els Estats Units i Itàlia, amb l'objectiu de fer diversos estudis i recerques, basades principalment en les qüestions urbanes i la població, centrant-se especialment en l'estudi de la mobilitat i l'assentament. Fou cofundadora de l'Associació Catalana de Sociologia. Ha rebut la Medalla de la UAB (1991) i la Medalla Narcís Monturiol al mèrit científic i tecnològic de la Generalitat de Catalunya (2005). Des de 2006 és membre de la Secció de Filosofia i Ciències Socials de l'Institut d'Estudis Catalans, i entre el 2011 i el 2016 ha estat tresorera d'aquesta Secció de l'IEC. Destaquen les seves publicacions Movimientos migratorios y organización social (1979) i Migració i història personal (1989), escrites conjuntament amb Jordi Cardelús. Una altra de les seves obres més destacades és Estudi de la mobilitat de tècnics en empreses multinacionals de Catalunya (1992).

## Referències

* ↑ «Àngels Pascual de Sans». A: Institut d'Estudis Catalans. Memòria: curs 2008-2009. Barcelona: IEC, 2016, pags. 48-49 [Consulta: 7 desembre 2023].
* ↑ «Àngels Pascual de Sans». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.)
* ↑ «Àngels Pascual de Sans». IEC. [Consulta: 7 desembre 2023].
* ↑ «Galeria de Recerca sobre Migracions, GRM». web. Universitat Autònoma de Barcelona. [Consulta: 4 juny 2016].

## Enllaços externs

* Entrevista a Pascual de Sans Arxivat 2016-06-11 a Wayback Machine.
# Egidio d'Angelo

Egidio d'Angelo (Cremona, Itàlia, 3 de juliol de 1960) és un investigador, fisiòleg, neurocientífic i Catedràtic d'universitat italià.
Graduat en medicina el 1985, amb especialització en neurologia el 1989, Egidio d'Angelo exerceix com a catedràtic de fisiologia, i és el director de la unitat de l'Human Brain Project de la UE, de la Università degli Studi di Pavia (UNIPV). A la UNIPV, és coordinador del doctorat en Ciències Biomèdiques, copresident del Departament de Ciències del Cervell i del Comportament i membre de l'IRRCS Mondino. Imparteix classes de Fisiologia Humana (Neurologia, Farmàcia), Neurofisiologia del Sistema Avançat (Neurobiologia) i Neurociència (Interfacultatiu). És director de l’Escola Internacional d'Erice «Brain Cells and Circuits: Camillo Golgi». A més, coordina la investigació sobre el cervell a nivell internacional, que abasta des de la neurofisiologia a la neurotecnologia i la medicina, i ha coordinat nou projectes europeus i diversos projectes nacionals. Ha treballat en el desenvolupament i l'aplicació de tècniques experimentals i computacionals a la neurociència. És soci principal i codirector de l'emblemàtic projecte europeu 'Human Brain', un projecte col·laboratiu internacional que té com a objectiu construir un pont entre la investigació molecular cel·lular i la neurociència integradora a través de models computacionals i tecnologies avançades, i intenta cartografiar l'activitat cerebral per donar-hi respostes terapèutiques.

## Referències

* ↑ «Egidio d'Angelo». Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB), 2022 [Consulta: 28 octubre 2022].
* ↑ Navarro, Núria «Egidio d’Angelo, líder del Human Brain Project: «La millor protecció per al cervell és utilitzar-lo molt»». El Periódico, 20-09-2022 [Consulta: 28 octubre 2022].
# Buscha

Buscha (piemontès Busca) és un municipi italià, situat a la regió del Piemont. L'any 2011 tenia 10.085 habitants. Està situat a la Val Maira, dins de les Valls Occitanes. Limita amb els municipis de Caraglio, Costigliole Saluzzo, Cuneo, Dronero, Rossana, Tarantasca, Valmala, Villafalletto i Villar San Costanzo.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2004- | Luca Gosso | Llista cívica |
# Pop pudent

El pop pudent, pop mesquer, polp pudent o polp mesquer (Eledone moschata) és una espècie de mol·lusc cefalòpode de l'ordre Octopoda que viu al Mediterrani. Arriba a fer 74 cm de llarg i menja crustacis, mol·luscs i peixos. Els estadis juvenils constitueixen els popets dels mercats encara que principalment els popets són els del pop blanc.
Eledone moschata es troba per tot el Mediterrani i ocasionalment en les parts adjacents de l'Atlàntic, Golf de Cadis i Portugal.

## Referències

* ↑ «Nomenclatural synthesis of Eledone moschata». CLEMAM: Taxonomic Database on European Marine Mollusca. Museu Nacional d'Història Natural. [Consulta: 27 maig 2010].
* ↑ Altaba, C. R. 1991. Els cefalòpodes. Història Natural dels Països Catalans, 8.
* ↑ Alp Salman, Tuncer Katagan, Ali Cemal Gücü «The distribution and fishing of two Mediterranean Eledone spp. (Octopoda: Cephalopoda) in the Aegean Sea» (PDF). Turkish Journal of Zoology, 24, 2000, pàg. 165–171. Arxivat de l'original el 2012-02-27 [Consulta: 2 gener 2011]. Arxivat 2012-02-27 a Wayback Machine.
# Àcid difosfòric

L'àcid difosfòric (antigament també anomenat àcid pirofosfòric) és un àcid inorgànic de fórmula ${\ce {H4P2O7}}$, derivat de l'àcid fosfòric, ${\ce {H3PO4}}$, per deshidratació. El nom antic, àcid pirofosfòric, indicava que s'obtenia escalfant, ja que piro és la forma prefixada del mot grec πῦρ, πυρóς, que significa ‘foc’.

## Estructura

A una molècula d'àcid difosfòric hom troba els dos àtoms de fòsfor units a un mateix àtom d'oxigen, ${\ce {P-O-P}}$ mitjançant enllaços simples covalents σ. Cadascun d'aquest àtoms de fòsfor es troba unit a un altre àtom d'oxigen mitjançant un enllaç covalent doble π i a dos oxigen més mitjançant enllaços covalents σ. Aquests dos àtoms d'oxigen es troben units a dos àtoms d'hidrogen també per enllaç covalent simple σ. La disposició espacial és la de dos tetraedres units per un dels seus quatre vèrtexs. Els àtoms de fòsfor ocupen cadascun el centre d'un dels tetraedres, i els àtoms d'oxigen tots els vèrtexs.

## Preparació

L'àcid pirofosfòric pot preparar-se mitjançant diferents reaccions:
    1) Escalfant àcid fosfòric, ${\ce {H3PO4}}$ entre 250 i 270 °C. D'aquesta manera dues molècules d'àcid fosfòric es condensen amb pèrdua d'una molècula d'aigua:
${\ce {2 H3PO4 -> H4P2O7 + H2O}}$
    2) Escalfant en un bany maria una mescla equimolecular d'àcid fosfòric, ${\ce {H3PO4}}$, i àcid metafosfòric, ${\ce {HPO3}}$:
${\ce {H3PO4 + HPO3 -> H4P2O7}}$
    3) Escalfant àcid trifosfòric, ${\ce {H5P3O10}}$ amb presència d'una petita quantitat d'aigua:
${\ce {2 H5P3O10 + H2O -> 3 H4P2O7}}$
    4) Per reacció de l'àcid fosfòric amb triclorofosfat:
${\ce {5 H3PO4 + POCl3 -> 3 HCl + 3 H4P2O7}}$

## Propietats

A temperatura ambient es presenta en forma de cristalls incolors. És molt higroscòpic. A 61 °C fon i es descompon parcialment. Si se'l escalfa fort es descompon i dona àcid metafosfòric, ${\ce {HPO3}}$. Si només se'l fa bullir amb presència d'aigua dona àcid fosfòric, ${\ce {H3PO4}}$.
La força de l'àcid augmenta amb la polimerització essent, per tant, l'àcid difosfòric un àcid més fort que l'àcid fosfòric. Les seves constants són, respectivament per a cadascun dels seus quatre hidrògens:$K_{1}=1{,}4\times 10^{-1}\quad K_{2}=3{,}2\times 10^{-2}\quad K_{3}=1{,}7\times 10^{-6}\quad K_{4}=6{,}0\times 10^{-9}$L'àcid difosfòric malgrat ser corrosiu, no se'l considera tòxic.

## Referències

* ↑ «piro- | enciclopèdia.cat». [Consulta: 23 gener 2018].
* ↑ Panda, H. The Complete Book on Textile Processing and Silk Reeling Technology (en anglès). ASIA PACIFIC BUSINESS PRESS Inc., 2010-10-05. ISBN 9788178331355.
* ↑ Atul, Singhal. The Pearson Guide to Objective Chemistry for the AIEEE (en anglès). Pearson Education India, 2010-09. ISBN 9788131733813.
* ↑ Gutiérrez Ríos, E. Química inorgánica (en castellà). Reverté, 1978. ISBN 9788429172157.
* ↑ Material Safety Data Sheet: Pyrophosphoric acid MSDS Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. www,sciencelab.com
# Blins

Blins (italià Bellino, piemontès Blin) és un municipi italià, situat a la regió del Piemont. L'any 2007 tenia 158 habitants. Està situat a la Val Varacha, dins de les Valls Occitanes. Limita amb els municipis d'Acceglio, Casteldelfino, Elva i Pont e la Chanal.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2004- | Guglielmo Richard | Llista cívica |
# Cromosoma B

Els cromosomes B o supernumeraris són aquells cromosomes que posseeixen algunes espècies animals i vegetals, a part del seu cariotip normal. Per definició, aquests cromosomes no són essencials per a la vida de les espècies, i molts dels individus d'aquestes espècies (la majoria) no en tenen. De manera que una població pot tenir individus amb 0, 1, 2, 3, (etc.) cromosomes supernumeraris. La majoria dels cromosomes B són principalment o totalment heterocromàtics, i poden ser en la seva major part no codificants. Però alguns, com els cromosomes B del blat de moro, contenen importants regions eucromàtiques. En línies generals, sembla inversemblant que els cromosomes supernumeraris puguin persistir en una espècie a menys que aportin algun avantatge adaptativa, i aquest avantatge s'ha provat tan sols en uns pocs casos. Per exemple, la llagosta britànica, Myrmeleotettix maculatus, té dos tipus estructurals de cromosomes B: metacèntrics i submetacèntrics. Els supernumeraris, que posseeixen ADN satèl·lit, apareixen en ambients calorosos i secs, mentre que en llocs humits i més aviat freds són escassos o simplement estan absents.
En plantes, hi ha una tendència a que els cromosomes B apareguin en cèl·lules de la línia germinal, però es perden en cèl·lules d'altres teixits, com les fulles o arrels. Existeixen proves dels efectes deleteres de cromosomes supernumeraris a la fertilitat del pol·len, i d'efectes favorables en algunes espècies de determinats hàbitats.
L'origen evolutiu dels cromosomes B no és clar, però es pensa que presumiblement han derivat de segments heterocromàtics de cromosomes normals en un passat remot. En general, " es poden veure els supernumeraris com un tipus especial de polimorfisme genètic, que degut a múltiples mecanismes d'acumulació, no obeeixen les lleis d'herència Mendeliana."
Els cromosomes B poden tenir un paper positiu en els cromosomes A en algunes circumstàncies, ja que suprimeixen l'emparellament homòleg durant la recombinació, que redueix les possibilitats d'emparellament múltiple entre cromosomes de poliploides. A més d'això, els cromosomes B tenen també aquests efectes sobre els cromosomes A:
* Augmenten la distribució asimètrica dels quiasma.
* Augmenten el sobrecruzamiento i les freqüències recombinatorias, és a dir, incrementen la variació.
* Provoquen un augment de cromosomes sense parella, el que conclou en infertilitat.
Tenen tendència a acumular-se en cèl·lules meiòtica, per la qual cosa es produeix un increment progressiu en nombre de cromosomes B a mesura que passen generacions. Tanmateix, aquest efecte és contrarestat per selecció, ja que produeix infertilitat.

## Referències

* 1 2 White, M.J.D.. The chromosomes. 6th. London: Chapman & Hall, 1973, p171 et seq..

## Bibliografia

* White M.J.D. 1973. The chromosomes. 6th ed, Chapman & Hall, London. p171 et seq.
* Juan Pedro M. Camacho, Timothy F. Sharbel & Leo W. Beukeboom. 2000. B-chromosome evolution. Artículo en The Royal Society .
* Juan Pedro M. Camacho, J. Cabrero, M.D. López-León, M. Bakkali y F. Perfectti. 2003. The B chromosomes of the grasshopper Eyprepocnemis plorans and the intragenomic conflict.