OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La terra tremola

La terra tremola (títol original en italià: La terra trema) és una pel·lícula italiana dirigida per Luchino Visconti i estrenada l'any 1948.

## Argument

Un jove pescador d'Aci Trezza, 'Ntoni Velastro, treballa en exclusiva per uns majoristes que abusen descaradament d'ell i dels seus companys. Fart de tanta injustícia, 'Ntoni es rebel·la al costat dels altres pescadors, amb els quals és arrestat per haver provocat desordres. Però els mateixos majoristes, que no han trobat amb qui substituir els revoltosos, fan que els alliberin immediatament. 'Ntoni no vol tornar al lloc de treball de sempre, i convenç la seva família que hipotequi la casa per tal de treballar pel seu compte.

## Comentaris

Una de les obres cimeres del neorealisme, que s'inspirava vagament en una novel·la de Giovanni Verga sobre les vicissituds d'una comunitat de pescadors sicilians. El film va ser rodat gairebé amb un esbós de guió i sense cap actor professional, movent-se entre el documentalisme i una lleu ficció. El seu resultat conté la força de la veritat, constatant una realitat poc favorable però sense tancar les portes a l'esperança.

## Referències

* ↑ «La terra trema». The New York Times.
* ↑ Sánchez Noriega, José Luis; Gubern, Román. Historia del cine: teoría y géneros cinematográficos, fotografı́a y televisión. Nueva edición. Madrid: Alianza, 2006. ISBN 978-84-206-7691-3.
# Adolf Joarizti i Lasarte

Adolf Joarizti i Lasarte (Barcelona, 1835 - 1871) fou un escriptor i polític català, pioner del fotogravat a Catalunya.

## Biografia

Era germà de Miquel Joarizti Lasarte. Fou redactor del diari barceloní La Corona de Aragón. Després s'establí un temps a Madrid, on fou redactor de La Discusión. Allí participà en la revolta de la caserna de San Gil de 1866. Participà activament en la revolució de 1868 a Madrid i fundà el diari La Igualdad.
Un cop triomfà la revolució, es va adherir al Partit Republicà Democràtic Federal, amb el qual fou elegit diputat per Manresa a les eleccions generals espanyoles de 1869. Participà en la insurrecció federalista de 1869, raó per la qual hagué d'exiliar-se fins a l'agost de 1870. Fou novament elegit diputat per Terrassa a les eleccions generals espanyoles de 1871, però va morir poc després.

## Obres

* Los progresistas, los demócratas y los individualistas (1861)
* Viaje dramático alrededor del mundo (1864)

## Enllaços externs

* «Adolf Joarizti i Lasarte». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Serra de Coll de Jou

La Serra de Coll de Jou és una serra situada als municipis de Cistella i Vilanant a la comarca de l'Alt Empordà, amb una elevació màxima de 182 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Atsushi Yoneyama

Atsushi Yoneyama (Prefectura de Tochigi, Japó, 20 de novembre de 1976) és un futbolista japonès que disputà un partit amb la selecció japonesa.

## Enllaços externs

* National Football Teams
* Japan National Football Team Database
# Castell de Josa

El castell de Josa és un castell del poble de Josa de Cadí, al municipi de Josa i Tuixén (Alt Urgell) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

En la summitat de la vileta -la qual donà nom a una baronia-, l'església que fou parroquial sembla fer-nos entendre que allí, dalt del pujolet, devia aixecar-se el castell. Alguna pedra antiga esdevé possiblement el testimoni d'un temps pretèrit. Llegim, en efecte, que "l'església, en el punt anomenat el Castell- on radicava la casa senyorial de la família Josa-, fou reedificada en la primera meitat del passat segle"(Rocafort).

## Història

Coneixem alguna notícia històrica referent al castell de Josa. Així, consta que el 1327 el noble Pere Galceran de Pinós declarava que el castell i la vila de Josa li eren propis, que mai no ho alienaria i que restarien dins la baronia de Pinós, com ho eren "villa Bagadani, castris de Gosol et de Salces et aliis nostris castris", sense que aquesta promesa pogués danyar els possibles interessos d'altri, com P. De Josa, drets "quod nom credimus" existissin. En el mateix segle, el castell de Josa fou arrendat, per 80 lliures barcelonesses. El maig del 1351, Galceran de Pinós-no pas el que hem esmentat- nomenà el donzell Ferrer de castellet per a prestar homenatge, en nom seu, al rei Pere "el Ceremoniós", per la baronia de Josa.- una notícia primerenca del castell de "Iosa" és del 1107, ja intervenint-hi individus que enfilaran la família Pinós. Al s. XIII prengué volada la família dels Josa, també important. El 1307 senyorejava ací Maimó de Josa.

## Referències

* 1 2 «Castell de Josa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 gener 2014].

## Enllaços externs

* «Castell de Josa». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Casa Roda

Casa Roda és un habitatge del municipi de Figueres (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici situat al costat de la plaça de l'Estació. És un edifici de planta baixa i pis. A la planta baixa presenta una porta d'entrada i dues finestres amb dintells d'ornamentació floral. Al primer pis balconada correguda de dos obertures, que repeteix l'ornamentació floral que té a sobre, en aquest cas amb una figura femenina al mig i la data de 1911. La balustrada del balcó la formen elements florals i també està decorada amb elements de ceràmica i forja. Sobre el primer pis hi ha un cos ornamental format per tres arcs escarsers, els dels dos costats al mateix nivell i el central més elevat. Aquests estan decorats en el seu timpà per decoració ceràmica i al centre d'aquest trobem un motiu floral. Cada arc té una mènsula a cada costat, les dues centrals més elevades. Les dues laterals estan decorades amb un bust femení i un escut decorat amb mosaic ceràmic amb una estrella a la part superior. Les mènsules centrals es troben decorades amb el mateix bust femení i amb un fris ceràmic a sobre. L'arc central té com a dovella clau un motiu floral i al seu timpà hi ha el nom HEJME (significa a casa, en esperanto) en ceràmica. Sota el timpà un petit òcul amb un balcó també decorat amb la mateixa ceràmica, sostingut per una gran mènsula floral.

## Referències

* ↑ «Casa Roda». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Adolf Stoecker

Adolf Stoecker (Halberstadt, Saxònia-Anhalt, 1835 - Bozen Gries, 1909) fou un teòleg i polític alemany. Creia que l'essència alemanya estava en el luteranisme, corromput pel capitalisme materialista, sistema que segons ells van iniciar els jueus. Per aquest motiu esgrigué discursos en la línia de l'antisemitisme, idees que el feren guanyar suport popular entre els obrers votants del Christlichsoziale Partei, partit en què militava. Les seves propostes passaven per limitar els drets dels jueus, per tal que no poguessin obtenir el control de les finances i a partir d'elles descristianitzar Alemanya i per reduir la seva presència en llocs de poder.
# Serra de l'Illa

La Serra de l'Illa és una serra situada als municipis de Cistella i Vilanant a la comarca de l'Alt Empordà, amb una elevació màxima de 213 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Attilio Deffenu

Attilio Deffenu (Nuoro, 28 de desembre de 1890 - Fossalta di Piave, 16 de juny de 1918) fou un teòric polític sard. Membre d'una família fortament polititzada, amb Sebastiano Satta va fundar el primer cercle socialista de Nuoro el 1907. Després es traslladà a Sàsser, on va col·laborar en el setmanari socialista La Via, i el 1908 marxà a Pisa per a estudiar jurisprudència. Allí també es relacionà amb els cercles d'esquerra i es graduà en dret. Després tornà a Sàsser i col·laborà amb el Giornale d'Italia, des d'on analitzà els problemes de Sardenya. El 1913 tornà a Milà, on fou advocat sindicalista i va mantenir correspondència amb Nicolò Fancello. Allí el 1914 va fundar la revista Sardegna amb Davide Cova.
Quan Itàlia va entrar en la Primera Guerra Mundial es va allistar amb Cova i altres sardistes a la Brigada Sàsser. Va morir en combat al volant de la cruïlla de Fossalta el 16 de juny de 1918.

## Obres

* La Sardegna di fronte al nazionalismo e al protezionismo, a La Nuova Sardegna, Sassari, 1913, n. 113.
* Noi e gli altri, "L'Avanguardia", 12 dicembre 1914.
* Teoria marxista del valore-lavoro, inèdit. • La tendenza dei profitti al pareggiamento, inèdit

## Enllaços externs

* Biografia
# Lluís Camós i Cabruja

Lluís Camós i Cabruja (Palamós, 17 d'abril, 1892 - Barcelona, 22 de novembre, 1952) fou un historiador i compositor català.
Es llicencià en lletres el 1916 a Barcelona el 1916, i estudià música amb Felip Pedrell i Enric Granados. El 1922 fou nomenat conservador de l'Arxiu Històric de Barcelona. Poc temps abans de la seva mort fou elegit membre de l'Acadèmia de Bones Lletres. Fou l'autor d'una abundosa labor historiogràfica, molt dispersa en revistes i a Barcelona Divulgación Histórica (1947). Es reparteix entre Palamós (Catàleg dels pergamins de l'Arxiu Municipal de Palamós, 1935; El Palau Reial de Palamós, 1936; Dietari de l'obra del rellotge i la campana del Castell de Perpinya l'any 1356 (1936); Los Pallarès en la historia de Palamós, 1948), Girona (La Força Vella de Girona en 1462-63, 1936), Barcelona (Retablo de la Barcelona pretérita, 1934). (Referencias documentales en torno al tráfico del coral en Barcelona en el siglo XV (1946) i Historia de dos retablos (1951).
Home de lletres, la música va ser una segona activitat en la seva vida, com també ho fou la pintura. Va compondre mitja dotzena de sardanes els anys 20 i 30. Alguns dels seus títols són: Cançó, El cor del poble, Elegia, Merceneta, Serenata o Vora el foc. I Cançó de l'amor traïda: per a una veu i piano [19..].
El seu fons documental està dipositat al Servei d'Arxiu Municipal de Palamós.

## Referències

* ↑ https://www.musicsperlacobla.cat/compositor.php?autor_id=1049
* ↑ https://www.enciclopedia.cat/gran-enciclopedia-catalana/lluis-camos-i-cabruja
* ↑ https://www.worldcat.org/title/dietari-de-lobra-del-rellotge-i-la-campana-del-castell-de-
* 1 2 https://www.worldcat.org/title/historia-de-dos-retablos/oclc/888644574

## Enllaços externs

* Llista de sardanes a Sardanista.cat
# Santa Eulàlia de les Anoves

Santa Eulàlia de les Anoves és una església romànica del municipi d'Oliana protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici religiós d'una sola nau amb absis semicircular alterat per una construcció posterior adossada. Els murs són de pedres irregulars sense escairar. Pel canvi de materials, s'observa que en algun moment el mur perimetral de l'església fou elevat.
L'església està coberta amb volta de canó, que arrenca d'una imposta bisellada que s'estén al llarg dels murs perimetrals. Tot i que l'absis originalment era semicircular, avui és rectangular degut a un afegit posterior.
La porta- situada al sud- té tres arcs en degradació amb les arquivoltes llises, sense motllures.
Sobre la paret de ponent s'eleva un campanar d'espadanya de dos ulls.

## Història

El lloc de les Anoves és citat en un document referent a una donació de terres de l'any 972, així com l'any 1036.
La parròquia de "Lezonovas" és esmentada en el document de l'acta de consagració de la Seu d'Urgell. La seva senyoria corresponia al capítol.
De l'església de Santa Eulàlia sabem que al segle xviii tenia com a sufragànies les esglésies de Sant Joan de les Anoves i Santa Eugènia de la Mora Condal. Des de mitjans del segle xix passà a dependre de la parròquia d'Oliana.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Santa Eulàlia de les Anoves». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 gener 2014].
# Adolph Hausrath

Adolf Hausrath, conegut també pel seu pseudònim George Taylor (13 de gener de 1837, Karlsruhe - † 2 d'agost de 1909, Heidelberg) fou un teòleg protestant alemany.

## Biografia

Estudià a les universitats de Jena, Göttingen, Berlín i Heidelberg, on es convertí en Privatdozent el 1861, professor extraordinari el 1867 i professor ordinari el 1872. Fou deixeble de l'escola de Tübingen i un protestant influent de la seva època.

## Obres seleccionades

* Neutestamentliche Zeitgeschichte (2a edició, Heidelberg 1877-79, 4 volums)
* Religiöse Reden und Betrachtungen (2a edició, Leipzig 1882)
* David Friedrich Strauß und die Theologie seiner Zeit (Heidelberg 1877-78, 2 volums)
* Kleine Schriften religionsgeschichtlichen Inhalts (Leipzig 1883)
Sota el pseudònim George Taylor publicà els romanços històrics:
* Antinous (Leipzig 1880, 6a edició, 1886)
* Klytia (Leipzig. 1883, 5a edició, 1884)
* Jetta (Leipzig 1884)
* Elfriede (Leipzig 1885)
# Aristonides de Rodes

Aristonides (en grec antic: Ἀριστονείδας, llatí: Aristonīdās), fill de Mnasítim, fou un escultor de l'antiga Grècia del segle iv aC natural de l'illa de Rodes. És el primer de tota una nissaga d'escultors rodis, anomenats Aristonides, Mnasítim, Timàgores i Telesó.
Plini el Vell parla d'una de les seves obres, una estàtua de bronze i ferro d'Atamant, que diu que al seu temps es trobava a Tebes. Més endavant, Plini afirma que va ser el pare de Mnasítim, un pintor i escultor; a més, també va tenir un altre fill, Timàgores. Mnasítim va tenir tres fills: Telesó, Aristonides II i Timàgores II. Telesó va tenir un fill, Mnasítim II, al seu torn pare de Telesó II, pare de Mnasítim III, gairebé tots coneguts per fonts epigràfiques. També pertany a aquesta nissaga l'escultor Ofelió, de parentiu desconegut.

## Referències

* 1 2 «Aristonidas 1». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
* ↑ Smith, William (ed.). «Aristonidas». A: Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown, & Comp., 1867, p. 327.
# Serra d'en Ribes

La Serra d'en Ribes és una serra situada al municipi d'Abrera a la comarca del Baix Llobregat, amb una elevació màxima de 243 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Auenstein (Suïssa)

Auenstein és una petita localitat a la riba oest del riu Aare, i alhora pertanyent al cantó suís d'Argòvia. A la ribera oest hom hi troba els municipis de Wildegg i de Holderbank. El municipi d'Auenstein és a mig camí de les ciutats d'Aarau i de Brugg, i queda unida a la primera per mitjà d'una línia de bus local. Tot i el seu reduït nombre d'habitants, Auesntein compta amb un remarcable casalot fortificat conegut com a Auenstein Schloss (Castell d'Auenstein). A la mateixa regió, i a pocs quilòmetres de distància, hi ha altres castells com ara el Castell d'Habsburg, el Castell de Wildegg i el Castell de Lenzburg entre d'altres.
# Decenàlia

Decenàlia o Decènia (en llatí Decennalia o Decennia) era un festival amb jocs celebrat cada deu anys pels emperadors romans.
Tenia el seu origen en el fet que August va refusar el poder suprem quan se li va oferir de forma vitalícia i el va acceptar només per deu anys, i quan va arribar al terme, per altres deu anys (i així successivament fins a la mort). Encara que altres emperadors van rebre l'imperi vitalíciament, es va conservar el costum de celebrar la renovació amb les Decennalia cada deu anys.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). A Dictionary of Greek and Roman antiquities. Vol. I. Londres: John Murray, 1875, p. 387.
# Adolphe Stoeber

Adolphe Stoeber – o Adolf Stöber –(Estrasburg, 1810 - Mülhausen, 1892) fou un religiós i escriptor alsacià, fill d'Ehrenfried Stoeber i germà d'Auguste Stoeber. Estudià teologia i fou destinat com a pastor protestant a Metz (1832), Oberbronn (1836) i Mülhausen, on el 1860 fou president del Consistori Reformista. Alhora, el 1838 fundà amb el seu germà la revista Erwinia, amb el que col·laborà a recollir llegendes alsacianes i suïsses en alsacià.

## Obres

* Alsatisches Vergißmeinnicht (1825)
* Alsabilder (1836)
* Reisebilder aus de Schweiz (1850)
* Elsasser Schatakastlein (1877)
* Epheukranz aus das Grabmal einer Heimgegangenen (1884)
* Spiegel deutscher Frauen (1892)
# Mont de Tàreu

El Mont de Tàreu és una muntanya de 1.331 metres que es troba al municipi d'Àger, a la comarca catalana de la Noguera.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Auer

Auer (italià Ora) és un municipi italià, dins de la província autònoma de Tirol del Sud. És un dels municipis del districte d'Überetsch-Unterland. L'any 2007 tenia 3.427 habitants. Limita amb els municipis d'Aldein, Branzoll, Montan, Tramin an der Weinstraße i Pfatten.

## Situació lingüística

| Pertinença lingüística (cens 2001) | 69,91% alemany |
| Pertinença lingüística (cens 2001) | 29,84% italià |
| Pertinença lingüística (cens 2001) | 0,25% ladí |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2004- | Roland Pichler | Llista cívica |
# Sant Martí d'Altafulla

Sant Martí d'Altafulla és una església del municipi d'Altafulla protegit com a bé cultural d'interès local. L'església d'Altafulla està consagrada a Sant Martí de Tours. Es construí amb maçoneria reforçant els cantons amb carreus, una forma molt habitual a l'època. La imatge d'aquest sant presideix la façana, ja que està situada dins d'una petita fornícula.Dins l'església reposen les restes dels marquesos de Tamarit, els Montserrat.
El pany de paret és de poc mèrit i a més força senzilla. L'edifici presenta una clara barreja d'estils i així mentre la façana se suposa barroca, la planta és neoclàssica -de creu llatina, amb tres naus i creuer que no sobresurt-, està coronada per una cúpula octogonal. A la dreta hi ha un campanar no gaire alt amb planta baixa i tres cossos.

## Referències

* 1 2 3 4 «Sant Martí d'Altafulla». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 abril 2013].

## Enllaços externs

* «Sant Martí d'Altafulla». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Sant Salvador d'Adraén

Sant Salvador d'Adraén és una església del municipi de la Vansa i Fórnols protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Església d'una sola nau, amb capçalera plana a llevant i coberta amb entramat de fusta a doble vessant amb teula industrial que substitueix l'antic llosat de pedra rogenca del país. A l'interior hi ha un fals sostre recobert de guix. El terra de la nau és de lloses planes. La capella presenta dues obertures: al mur occidental hi ha la porta d'accés que és de mig punt i al presbiteri s'obre un finestró quadrangular.
A l'exterior veiem dues fases constructives ben diferenciades. A la meitat del mur meridional el parament està rebaixat i hi ha un gruixut contrafort. A l'interior aquest contrafort es correspon amb un arc faixó que divideix la nau en dos trams. A les cantonades de la part més antiga de l'església, per sota del morter de calç s'intueixen carreus ben tallats mentre que en la zona més recent els paraments són de reble. El parament de carreus fa pensar en un possible origen baix medieval. A la façana de migdia hi ha una llosa amb la data 1908, que no se sap a què correspon.

## Història

L'ermita de Sant Salvador d'Adraén es torba al mig del bosc en la partida de Sant Jaume, als contraforts septentrionals de la Serra del Cadí. El lloc d'Adraén és documentat des de l'any 835. De l'ermita, però, no se'n tenen notícies fins a l'any 1519 quan s'esmenta com un límit territorial. En les visites pastorals de 1575 I 1758, consta com capella depenent de l'església parroquial de Sant Martí d'Adraén.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Salvador d'Adraén». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 gener 2014].
# Moderato cantabile

Moderato cantabile és una pel·lícula de Peter Brook estrenada el 1960, adaptació de la novel·la Moderato cantabile de Marguerite Duras. El títol s'inspira en una expressió utilitzada en música (moderato cantabile). Ha estat doblada al català.

## Argument

En una ciutat portuària, una avorrida mestressa de casa, Anne Desbaresdes, és testimoni de l'assassinat d'una dona pel seu promès en un bar. Pel biaix de converses entre persones ocioses, que vagaregen per la tarda en un cafè, Anne confronta la seva vida assenyada amb una passió basada en un ideal desenvolupat al llarg de la pel·lícula, i per casualitat, coneix un home, Chauvin, un treballador, que comparteix la seva fascinació per l'assassinat.

## Repartiment

* Jean-Paul Belmondo: Chauvin
* Pascale de Boysson: La propietària del bar de La Gironde
* Jean Deschamps: Desbarèdes
* Jeanne Moreau: Anne Desbarèdes
* Didier Haudepin: el petit Pierre
* Colette Régis: Mlle Girard, la professora de piano
* Valéric Dobuzinsky: L'assassí

## Premis i nominacions
### Premis

* 1960: Premi a la interpretació femenina al Festival de Cannes per Jeanne Moreau

### Nominacions

* 1960: Palma d'or

## Referències

* ↑ esadir.cat. Moderato cantabile. esadir.cat.
* ↑ «Moderato cantabile». The New York Times.
# Adrian Goldsworthy

Adrian Goldsworthy (Penarth, Gal·les, 1969), és un historiador britànic, especialista en història militar del món clàssic. Va estudiar al Saint John's College de la Universitat d'Oxford, i es va doctorar el 1994.
Ha exercit de professor en diverses universitats, tot i que en l'actualitat es dedica a escriure; sovint apareix en documentals del canal The History Channel relacionats amb la seva especialitat.

## Llibres publicats

* The Roman Army at War 100 BC - AD 200 (OUP, 1996)
* Roman Warfare (Cassell, 2000) ISBN 0-304-35265-9
* The Punic Wars (Cassell, 2000) ISBN 0-304-35967-X posteriorment publicat com The Fall of Carthage: The Punic Wars 265-146BC, (Cassell, 2003) ISBN 0304366420
* Fields of Battle: Cannae (Orion, 2001) ISBN 0-304-35714-6
* In the Name of Rome: The Men Who Won the Roman Empire (Orion,2003) ISBN 0-7538-1789-6
* The Complete Roman Army (Thames & Hudson, 2003) ISBN 0-500-05124-0
* Caesar: Life of a Colossus (Yale University Press, 2006) ISBN 0-300-12048-6
* The Fall of the West: The Death of the Roman Superpower (Orion 2009) després publicat als Estats Units sota el nom How Rome Fell: Death of a Superpower, (Yale University Press, 2009) ISBN 0-300-13719-2

### Edicions en castellà

* Goldsworthy, Adrian. Las guerras púnicas. Editorial Ariel, 2002. ISBN 978-84-344-6650-0.
* Goldsworthy, Adrian. Grandes generales del ejército romano. Campañas, estrategias y tácticas. Editorial Ariel, 2005. ISBN 978-84-344-6770-5.
* Goldsworthy, Adrian. El ejército romano. Ediciones Akal, 2005. ISBN 978-84-460-2234-3.
* Goldsworthy, Adrian. César: la biografía definitiva. La Esfera de los Libros, 2007. ISBN 978-84-9734-658-0.

## Enllaços externs

* Entrevista per Orionbooks Arxivat 2007-10-22 a Wayback Machine. (anglès)
* Lloc web de l'autor (anglès)
# Castellona

La Castellona és una muntanya de 931 metres que es troba al municipi de Vilanova de Prades, a la comarca de la Conca de Barberà.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# August Veirièr

August Teodòr Veirièr fou un escriptor francès en occità, nascut a La Cavalariá el 9 de novembre de 1848 i mort a Milhau el 22 de febrer de 1936. Va treballar com a mestre en un taller de sastreria, primer a Montpeller i després a Milhau.
August Veirièr va publicar el 1923 Contes rouergats et poésies françaises. Aqueste recull aplega peces que prèviament ja havia publicat a l'Almanac Montpelhierenc i a la premsa de Milhau. La peça més coneguda és Lou sermou del curat del Mounna. Endemés d'aquesta peça, en va escriure d'altres de caràcter humorístic: L'iou de saumo, Lou pastre et lou poufre, Lous nessis de Machobeire, Lou sermou d'un caluc i Montpellier-lou-Biel. També compongué una Pastourela que fou musicada per Victor Dubernard, director d'Estudiatina millavoise.

## Fonts

* Georges Girard, Œuvres d'Auguste Veyrier : 200 ans de littérature occitane millavoise, 1976