OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lanapatz

Lanapatz (en francès Lannepax) és un municipi francès situat al departament del Gers i a la regió d'Occitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 737 | 744 | 686 | 652 | 610 | 569 | 554 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Història

L'etimologia de nom Lanapatz, és a dir landa de pau pot ser en la bastida fortificada en l'edat mitjana (segle xiii) sobre el turó d'Ario, on segons la llegenda, Marc Licini Cras va rebre la submissió de la Novempopulània.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Italo Scaravetti | |
| 2001- | Guy Dauriac | |

## Referències

* ↑ «Toponímia occitana». Arxivat de l'original el 2009-12-26. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ Mapa del Gers amb els municipis en gascó
# Cocodril nan

El cocodril nan (Osteolaemus tetraspis) és una espècie de sauròpsid crocodilià de la família Crocodylidae. És l'espècie més petita de cocodril; viu en rius i aiguamolls dels països de l'Àfrica occidental i central amb riba al golf de Guinea.
S'alimenta de petits mamífers, com rosegadors, que s'acosten a l'aigua on viu, així com insectes aquàtics i amfibis. Normalment és solitari i es camufla gràcies a la variació de diversos colors grisencs i verdosos que té a la seva pell. Els cocodrils nans africans són els més petits del món i la major part mai no creixen més enllà de 1,5 metres.
Està distribuït per tot l'oest d'Àfrica i costes de Sierra Leone. Pocs cops ataca a l'home i els nadius els maten per menjar-se'ls i vendre'ls per la seva pell, de la qual se'n fabriquen estris com carteres o bosses.
El 2008 se'n va descobrir una nova espècie al Gabon, amb un haplotip diferent, a les coves d'Abanda. Un terç dels individus tenen la particularitat de tenir la pell ataronjada en comptes de grisa.

## Referències

* 1 2 A Field Guide to the Reptiles of East Africa, 2002, p. 276–277. ISBN 0-12-656470-1.
* ↑ «Osteolaemus tetraspis» (en anglès). Llista Vermella de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura (UICN). [Consulta: 9 agost 2017].
* ↑ «Osteolaemus tetraspis». crocodilian.com, 01-06-2010. [Consulta: 9 agost 2017].
* ↑ La misteriosa historia de los cocodrilos mutantes de las cuevas de Gabón
# Monarca del paradís de São Tomé

El monarca del paradís de São Tomé (Terpsiphone atrochalybeia) és una espècie d'ocell de la família dels monàrquids (Monarchidae) que habita zones boscoses i conreus de l'illa de São Tomé, al golf de Guinea.

## Referències

* ↑ «Monarca del paradís de São Tomé». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/10/2021 (català)
* ↑ Thomson, T. R. H. «Description of a new species of Genetta, and of two species of Birds from Western Africa». The Annals and Magazine of Natural History, Including Zoology, Botany, and Geology, 10, 64, 1842, pàg. 203-205. DOI: 10.1080/03745484209445224.
* ↑ BirdLife International, Species Factsheet Terpsiphone atrochalybeia, accessed 17 January 2019
# Frontera entre el Gabon i Guinea Equatorial

La Frontera entre Guinea Equatorial i el Gabon es compon d'una línia gairebé completament recta que corre paral·lela en les coordenades N 1 (Nord), al sud de Guinea Equatorial, des del golf de Guinea (Oceà Atlàntic) al meridià d'11 E (est). Des d'aquest punt el límit continua en línia recta sobre el meridià 11º i, al trifini entre el Camerun, el Gabon, i Guinea Equatorial al nord-est de Guinea Equatorial, amb un total de 350 km.
La frontera oriental de Guinea Equatorial va ser establerta per una convenció franco-espanyola (Convention franco-espagnole de 1900) signada al juny de 1900. Hi ha tensions entre el Gabon i Guinea Equatorial per la possessió de les illes Mbañe, Conga i Cocoteros, situades a la badia de Corisco. Les Aigües associades a aquestes illes són riques en hidrocarburs. Un mediador internacional va ser nomenat al setembre de 2008 pel Secretari General Ban Ki-moon, per abordar aquest conflicte.

## Vegeu també

* Geografia de Guinea Equatorial

## Referències

* ↑ https://web.archive.org/web/20120103143341/http://www.lukor.com/not-mun/africa/portada/06022804.htm
* ↑ « Différend frontalier Gabon-Guinée Equatoriale : Ban Ki-Moon nomme un médiateur international », Les Dépêches de Brazzaville, 18 setembre 2008

## Enllaços externs

* Convenció Franco-Espanyola de 1900
# Merla de São Tomé

La merla de São Tomé (Turdus olivaceofuscus) és un ocell de la família dels túrdids (Turdidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de l'illa de São Tomé, al golf de Guinea.

## Referències

* ↑ «Merla de São Tomé». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2022(català)
# Monarca del paradís d'Annobón

El monarca del paradís d'Annobón (Terpsiphone smithii) és un ocell de la família dels monàrquids (Monarchidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de l'illa d'Annobón, al golf de Guinea.

## Taxonomia

Considerat fins fa poc una subespècie del monarca del paradís ventre-rogenc (Terpsiphone rufiventer), ara és considerat una espècie de ple dret arran estudis recents. Alguns autors, però, el continuen considerant una subespècie.

## Referències

* ↑ I Sinclair i P Ryan. 2003. Birds of Africa South of the Sahara. Princeton University Press, Princeton and Oxford.
* ↑ J del Hoyo, NJ Collar, DA Christie, A Elliott, LDC Fishpool, P Boesman i GM Kirwan.2016. HBW and BirdLife International Illustrated Checklist of the Birds of the World. Volum 2: Passerines. Lynx Edicions and BirdLife International, Barcelona i Cambridge.
# Achroia grisella

Achroia grisella es una espècie de lepidòpter ditrisi de la família dels piràlids (Pyralidae). Les seves erugues es fan servir d'aliment per a animals de companyia com són alguns llangardaixos i peixos. Aquests lepidòpters són molt comuns a gran part del món i de vegades han estat introduïts en algunes zones accidentalment.

## Ecologia

Viuen en climes suaus. El seu cicle vital pot durar set mesos des de l'ou a la mort de l'adult. Passen per quatre estadis de creixement a partir de l'ou (larva, eruga, pupa i imago). Els adults no s'alimenten (viuen de les reserves). La seva dieta típica consisteix en mel, cera i pol·len dels ruscs, residus d'abelles i en alguns caos les cries d'abelles. Fan túnels dins el rusc. Altres aliments poden ser verdures seques emmagatzemades, fruita seca (especialment pomes i panses seques) banyes d'animals, suro i sucre refinat.
Ataquen les colònies d'abelles especialment si estan afeblides i tenen poca població d'abelles i les arnes les poden destruir completament. Per controlar-les dins del rusc s'acostuma a utilitzar fumigacions amb preparats de Bacillus thuringiensis.

## Referències

* 1 2 Savela, Markku. «Markku Savela's Lepidoptera and some other life forms: Achroia grisella», 2010. [Consulta: 16 desembre 2024].
* ↑ «Achroia grisella». Fauna Europaea, 2009 [Versió 2.4, 27 gener 2011]. Arxivat de l'original el 2012-10-14.
* 1 2 Clarke, John Frederick Gates «Pyralidae and Microlepidoptera of the Marquesas Archipelago» (PDF). Smithsonian Contributions to Zoology, 416, 1986, pàg. 1-485. Arxivat de l'original el 2012-03-27.
* ↑ Grabe, Albert (1942): Eigenartige Geschmacksrichtungen bei Kleinschmetterlingsraupen ["Strange tastes among micromoth caterpillars"]. Zeitschrift des Wiener Entomologen-Vereins 27: 105-109 PDF (alemany)

## Bibliografia

* «Wax Moth». MAAREC, 01-02-2000.
* M. T. Sanford. «Wax Moth Control». University of Florida IFAS extension.
* "Wax Moth." 2001. Blessed Bee Apiaries Incorporated. 7 Oct. 2006
* Jia, Feng-You; Greenfield, Michael D. & Collins, Robert D. (2001): Ultrasonic Signal Competition Between Male Wax Moths Arxivat 2012-03-09 a Wayback Machine.. Journal of Insect Behavior 14(1): 19-33 PDF doi:10.1023/A:1007893411662
# Blaveta nívia

La blaveta nívia (Polyommatus nivescens) és una espècie de lepidòpter papilionoïdeu de la família dels licènids (Lycaenidae) present als Països Catalans. Un dels principals perills per l'espècie és el canvi climàtic.

## Distribució

Endemisme ibèric. Es troba a la meitat oriental d'Espanya, des d'Andalusia fins als Pirineus en poblacions molt locals.

## Hàbitat

Terrenys rocosos calcaris, càlids i secs. L'eruga s'alimenta de vulnerària (Anthyllis vulneraria).

## Període de vol

Entre finals de maig i començaments d'agost en emergència prolongada. Hiberna com a larva jove.

## Comportament

Les erugues són ateses per formigues de l'espècie Tapinoma nigerrimum.

## Referències

* ↑ «Proposta de noms comuns per a les papallones diürnes (ropalòcers) catalanes». Butlletí de la Societat Catalana de Lepidopterologia. Arrizabalaga et al., 01-12-2012. [Consulta: 24 gener 2014].
* ↑ «Noms de papallones | TERMCAT». [Consulta: 2 desembre 2024].
* 1 2 3 4 Tolman, Tom; Lewington, Richard. Mariposas de España y Europa (en castellà). Lynx, 2011. ISBN 978-84-96553-84-2.
* 1 2 «Polyommatus nivescens» (en anglès). [Consulta: 29 gener 2014].

## Enllaços externs

* Waste Magazine (castellà)
* Biodiversidad Virtual (castellà)
# Conill dels Andes

El conill dels Andes (Sylvilagus andinus) és una espècie de conill del gènere Sylvilagus. Viu a l'Equador i, esporàdicament, Colòmbia i Veneçuela. El seu hàbitat natural són els páramos andins. Anteriorment era considerat una subespècie del conill del Brasil (S. brasiliensis), del qual fou separat per un estudi publicat el 2017 basant-se en caràcters de morfologia cranial i dental. Està amenaçat per la destrucció del seu medi a causa, entre altres factors, del canvi climàtic. El seu nom específic, andinus, significa 'andí' en llatí.

## Referències

* ↑ Ruedas, Luis A «A new species of cottontail rabbit (Lagomorpha: Leporidae: Sylvilagus) from Suriname, with comments on the taxonomy of allied taxa from northern South America» (en anglès). Journal of Mammalogy, 98, 4, 2017, pàg. 1.042–1.059. DOI: 10.1093/jmammal/gyx048. ISSN: 0022-2372.
* ↑ Ruedas, L. A.; Marques Silva, S.; French, J. H.; Platt II, R. N.; Salazar-Bravo, J.; Mora, J. M.; Thompson, C. W. «A prolegomenon to the systematics of the South American cottontail rabbits (Mammalia, Lagomorpha, Leporidae: Sylvilagus): designation of a neotype for S. brasiliensis (Linnaeus, 1758), and restoration of S. andinus (Thomas, 1897) and S. tapetillus Thomas, 1913» (en anglès). Miscellaneous Publications, Museum of Zoology, University of Michigan, 205, 2017. ISSN: 0076-8405.
* ↑ Thomas, Oldfield «LXVI.—Descriptions of new bats and rodents from America» (en anglès). Annals and Magazine of Natural History, 20, 120, 2009, pàg. 544–553. DOI: 10.1080/00222939709487398. ISSN: 0374-5481.
Espècies vivents de lagomorfs :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Eutheria · Superordre Euarchontoglires :
Ochotonidae :
Leporidae :
Categoria :
# Rellotge de l'Apocalipsi

El Rellotge de l'Apocalipsi, Rellotge del Judici Final o Rellotge de la Fi del Món (en anglès, Doomsday Clock) és una esfera simbòlica mantinguda des del 1947 per la Junta Directiva, a l'inici de la guerra freda, del Bulletin of the Atomic Scientists (Butlletí dels Científics Atòmics) de la Universitat de Chicago. Utilitza l'analogia dels minuts que li queden a la humanitat per arribar a mitjanit, hora que representa la total destrucció de la humanitat per guerra o desastre nuclear.
Aquest rellotge ha aparegut a la coberta de cadascun dels exemplars del Butlletí des de la seva introducció.
El nombre de minuts abans de mitjanit, és una mesura arbitrària del grau d'amenaça nuclear que la Terra pateix, aquest s'actualitza periòdicament. Aquest rellotge, que des del 2002 marcava set minuts abans de mitjanit ha anat canviant l'hora segons les tensions internacionals i les amenaces. El punt més tens va ésser el 1953, quan els Estats Units i la Unió Soviètica van rivalitzar amb sengles proves nuclears.
L'últim canvi data del 22 de gener del 2015, quan es va endarrerir dos minuts respecte a l'última hora, de manera que falten 3 minuts per la mitjanit (les 23:57 h).
El 17 de gener del 2007 s'havia decidit avançar-lo a 5 minuts per les ambicions nuclears de Corea del Nord i de l'Iran, la proliferació de material radioactiu incontrolat a Rússia, les amenaces d'al-Qaida, i l'enorme potencial nuclear dels Estats Units. També hi va contribuir la pressió creixent perquè l'energia nuclear fos l'alternativa al petroli, arran de la demostració que el planeta experimenta un canvi climàtic que pot tenir (i ha tingut) conseqüències devastadores. Aleshores, el canvi d'hora del rellotge es va oficialitzar amb dos actes simultanis a Londres i a Washington, amb la presència de científics com Stephen Hawking i Martin Rees.

## Referències

* ↑ «Rellotge de l'Apocalipsi». ésAdir. [Consulta: 27 gener 2024].
* ↑ «Timeline - Bulletin of the Atomic Scientists».

## Enllaços externs

* Doomsday Clock (anglès)
# An Inconvenient Truth

An Inconvenient Truth és una pel·lícula documental de 2006 sobre el canvi climàtic, dirigida per Davis Guggenheim, i presentada per l'ex-vicepresident dels Estats Units Al Gore. La preestrena es va fer al Festival de Cinema de Sundance de 2006, i l'estrena oficial a Ciutat de Nova York i Los Angeles el 24 de maig del mateix any.
Paral·lelament, la novel·la escrita pel mateix Gore, Una veritat incòmoda: La crisi planetària de l'escalfament global i com afrontar-la, assolí el número 1 de la llista de llibres de no-ficció del New York Times el 2 de juliol següent.
Mesos després, el 21 de novembre, la companyia Paramount Home Entertainment va treure al mercat la versió en DVD.
El documental ha estat guardonat amb l'Oscar al millor documental i a la millor cançó original, aquest últim pel tema I Need To Wake Up de Melissa Etheridge.
Ha arribat a guanyar 49 milions de dòlars de les taquilles d'arreu del món, convertint-se en la quarta pel·lícula documental amb majors ingressos als Estats Units (en valors nominals, des de 1982 fins a l'actualitat), després de Fahrenheit 9/11 (de Michael Moore), La Marche de l'empereur (de Luc Jacquet), i Sicko (també de Michael Moore).

## Referències

* ↑ «New York Times Bestsellers: Paperback Nonfiction» (en anglès). NYTimes.com, 02-07-2006. [Consulta: 14 abril 2009].
* ↑ «NY Times: An Inconvenient Truth» (en anglès). NYTimes.com. [Consulta: 14 abril 2009].
* ↑ Documentary 1982 - Present (film rankings by lifetime gross), Box Office Mojo (data d'accés: 14-04-09) (anglès)

## Enllaços externs

* Web oficial de la pel·lícula Arxivat 2010-04-20 a Wayback Machine. (anglès)
* Transcripció no oficial a l'anglès Arxivat 2006-11-05 a Wayback Machine. (anglès)
# Nit tropical

Nit tropical és aquella jornada en la qual la temperatura mínima no baixa dels 20 °C. Aquest límit s'utilitza en diversos països europeus; al Japó els serveis meteorològics pugen el llindar de nit tropical als 25 °C.
El recompte de nits tropicals es fa en climes extratropicals on assolir aquest llindar de temperatura no és gaire freqüent.
En clima mediterrani litoral les temperatures mitjanes mínimes mensuals dels mesos de juliol i agost superen els 20 °C, i les nits tropicals són la norma durant aquests mesos. L'efecte d'illa de calor fa que en les ciutats es donin més nits tropicals que a la seva rodalia rural.
En altres climes les temperatures pròpies de nit tropical són més esporàdiques, però als Països Catalans ocasionalment es poden donar també a altituds d'uns 1000 m sobre el nivell del mar.
En general amb temperatures mínimes superiors als 20 °C la xafogor provoca una incomoditat que pot dificultar el dormir.
Segons les previsions de canvi climàtic el nombre de nits tropicals anirà en augment i s'estendran en latitud i altitud. Durant l'estiu de 2018 el nombre de nits tropicals van ser important també als Països nórdics, i a Catalunya van ocórrer nits amb una temperatura mímina cap amunt 30 graus i més.

## Exemples de nits tropicals

* A Reus s'observa l'increment de nits tropicals des de la perifèria al centre de la ciutat (Carretera de Falset, Bellisens, Carrer Doctor Vilaseca) el mes de juliol de 2009 el nombre de nits tropicals van ser respectivament de 10, 21 i 24.
* Al centre de Gavà el juliol de 2009 hi va haver 25 nits tropicals.
* A l'Hospitalet de l'Infant 27 nits tropicals en el mateix mes i any.
* A Honshu (Japó) el període de nits tropicals s'estenia a principi de segle des de mitjan juliol a mitjan agost i actualment ho fa des de finals de juny fins a setembre.

## Referències

* ↑ Gòmez, Néstor «Nit tropical, nit d'insomni». CCMA, 16-06-2017.
* ↑ Bredenberg, Felicia «Sverige mot toppnotering» (en suec). expressen.se, 21-07-2018 [Consulta: 8 agost 2018].
* ↑ Cascante, Manel «Nova nit de rècords històrics de temperatura mínima». Ara.cat, 05-08-2018 [Consulta: 8 agost 2018].
* ↑ http://www.meteoreus.net/blog/tag/nit-tropical/ Arxivat 2009-09-17 a Wayback Machine.
# Salvador Rivas Martínez

Salvador Rivas Martínez (Madrid, 16 de juliol de 1935 - Pozuelo de Alarcón, 27 d'agost de 2020) fou un biòleg espanyol.
Va néixer dins una família d'apotecaris i botànics, com el seu avi, Marcelo Rivas Mateos, amb una presència de més de cent anys a la universitat espanyola. Ha compaginat la botànica amb la passió per l'escalada. Es mostra contrari respecte a la gran importància que es dona al canvi climàtic actual.
Es va doctorar en farmàcia l'any 1961 i es va llicenciar en biologia el 1967. Va ser catedràtic de botànica a la Facultat de Farmàcia de la Universitat de Barcelona i vicerrector de la Universitat Complutense de Madrid.
Entre altres càrrecs fou vicepresident de l'Associació Internacional de Fitosociologia.

## Algunes obres

* “Aportaciones a la fitosociología hispánica” (1955)
* “Die Pflanzen-gesellschaften des Ausendeichslandes von Neuwer” (1957)
* “Acerca de la Ammophiletea del Este y Sur de España” (1958)
* "Estudio agrobiológico de la provincia de Sevilla, memoria y mapa de vegetación” (1962)
* “El dinamismo de los majadales silíceos extremeños” (1963)
* “Une espèce nouvelle d'Asplenium d'Espagne” (1967)
* “Notas sobre el género Marsilea en España” (1969)
* “Notas sobre la flora de la Cordillera Central” (1971)
* “La vegetación de la clase Quercetea ilicis en España y Portugal” (1974)
* “De plantis hispaniae, notulae, systematicae, chorologicae et ecologicae” (1976)
* “Observaciones syntaxonomiques sur quelques vegetations du Valais Suisse, Documents phytosociologiques” (1978)
* “Sobre la vegetación de la Serra da Estrela (Portugal)” (1981)
* “La erosión de los suelos de Andalucía: la cobertura vegetal y su importancia en los fenómenos erosivos” (1982)
* “Memoria del mapa de series de vegetación de España 1: 400.000”. 268 pp. ICONA. Ministerio de Agricultura, Pesca y Alimentación, Madrid. ISBN 84-85496-25-6 (1987)
* “El proyecto de cartografia e inventariación de los tipos de habitats de la directiva 92/43/CEE en España” (1993)

## Referències

* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)

## Bibliografia

* Dialnet
* Real academia de ciencias exactas, física y naturales
# Vianant

Un vianant és la persona que transita a peu per les vies i terrenys públics aptes per a la circulació o que condueix a peu un cicle o ciclomotor de dues rodes.

## Salut i entorn

Caminar sovint és molt important, tant per a la salut de les persones com per al medi ambient. Com a exercici regular, pot prevenir l'obesitat i problemes mèdics relacionats. L'hàbit tan estés de desplaçar-se en automòbil fins i tot per a trajectes curts contribueix significativament a aquests problemes de salut, així com al canvi climàtic, que es crea degut en gran part a les emissions dels vehicles de motor de combustió interna, extremament ineficients durant els primers minuts de funcionament. La disponibilitat de transport públic incita a caminar, ja que en general aquest transport no condueix directament a destinació.

## Carrers i carreteres

Avui en dia, especialment a les zones urbanes, els carrers i carreteres compten amb una zona destinada al trànsit pedestre, anomenada vorera. També hi ha zones destinades al trànsit de vianants que no estan lligades a carreteres. Si estan en zones silvestres o muntanyoses, solen anomenar-se senders, en alguns dels quals els vianants comparteixen la via amb ciclistes i genets. Alguns carrers, els carrers de vianants, estan reservats per a ús exclusivament pedestre. Són més freqüents en zones comercials o turístiques.

## Pedestralització

En els Estats Units s'estan duent a terme esforços per part de grups activistes per recuperar l'ús pedestre de les noves construccions, de les quals del 20 al 30 per cent no compte amb voreres. Molts urbanistes han obviat les virtuts dels carrers pedestres en zones urbanes. En nombroses ciutats d'aquest país no hi ha ni tan sols enllumenat de carrer, amb l'excusa que els automòbils tenen llur pròpia il·luminació. Una notable excepció és Nova York, l'única ciutat nord-americana en la qual més de la meitat de les famílies no tenen cotxe. Aquesta figura arriba al 75% en el cas de Manhattan, la qual cosa contrasta amb el 8% de mitjana nacional. Arxivat 2006-10-02 a Wayback Machine.
En canvi, el trànsit pedestre és l'opció preferida per governs i població en moltes parts de la Unió Europea i es dedica especial atenció a la separació de vies per a tràfic rodat i pedestre, juntament amb l'existència de xarxes desenvolupades de transport públic. A Copenhaguen, la zona comercial pedestre més gran del món, l'Strøget, ha estat desenvolupada durant els últims 40 anys principalment gràcies al treball de l'arquitecte danès Jan Gehl.

## Altres usos

La paraula pedestre s'usa també com a metàfora de cosa poc imaginativa o ordinària. Això es deu al contrast de la figura del qui va a peu amb la del cavaller o genet, i les tradicionals implicacions socials d'aquesta diferència.

## Vegeu també

* Pas de vianants
* Pont de vianants
* Passarel·les per als vianants de Montjuïc
* Xarxa viària per a vianants de Tiana
* Xarxa viària per als vianants (el Masnou)
# Mesquita Blava

La mesquita blava o del soldà Ahmed (en turc, Sultanahmet Camii), a Istanbul, Turquia, és una obra de Sedefkâr Mehmed Ağa, un deixeble de l'arquitecte Mimar Sinan. Està situada a la plaça de Sultanahmet, al barri de Sultanahmet, enfront de l'església de Santa Sofia, separades ambdues per un bell espai enjardinat, i és l'única al país que té sis minarets.
Les quatre galeries del pòrtic estan cobertes per trenta cúpules que són suportades per 26 columnes de marbre. L'interior està impregnat per una tonalitat blava, molt suau. 260 finestrals, que no conserven els vitralls originals del segle xvii, s'alineen en cinc nivells i permeten una filtració de la llum que es reflecteix en les rajoles d'Iznik de color blau amb les quals va ser coberta i que han donat el nom a la mesquita.
L'interior de les cúpules i voltes semicirculars de la mesquita està pintat amb arabescs sinuosos. El mínbar, del segle xvii, està treballat en marbre blanc i és utilitzat per l'imam durant l'oració del divendres.
El pati té les mateixes dimensions que la sala d'oració, i queda així equilibrat el conjunt arquitectònic. Al centre, hi ha la font de les ablucions, hexagonal. Actualment, només compleix una funció ornamental, ja que es realitzen en unes fonts situades a l'exterior de la mesquita.
En la seva època, va provocar moltes discussions perquè es va creure que els sis minarets de la mesquita constituïen un intent de rivalitzar amb la Meca.

## Referències

* ↑ Partal, Vicent. Fronteres. Comanegra, 2022. ISBN 978-84-18857-59-1.
* ↑ Estambul.Guías Visuales (en castellà). Santillana Ediciones Generales, 2006, p. 78. ISBN 978-84-03-50501-8.
# Gina Rinehart

Gina Rinehart (nascuda el 1954) és la dona més rica del món i una de les més poderoses gràcies al negoci familiar de mineria anomenat Hancock Prospecting. Va finançar campanyes científiques contra el canvi climàtic i va aconseguir que una muntanya australiana portés el nom de la seva família (Hancok Range).

## Referències

* ↑ http://www.theaustralian.com.au/media/the-2917-billion-woman-gina-rinehart-tops-brws-rich-list/story-e6frg996-1226364335069
* ↑ http://www.forbes.com/power-women/list/