# Batalla de La Chabotterie

La batalla de La Chabotterie, va tenir lloc el 23 de març de 1796 durant la guerra de Vendée. Acaba amb la victòria dels republicans que capturen el general de la Vendée Charette, posant així fi a la Segona Guerra de la Vendée.

## Forces presents

Quatre columnes republicanes es van dedicar als combats, entre elles la de l'ajudant general Jean-Pierre Travot, de 350 homes forts, procedent de Chauché, i la de l'ajudant general François Valentin, formada de cent homes, procedent dels Lucs. Les altres dues columnes estaven formades per cent granaders de Saint-Philbert-de-Grand-Lieu i l'altra per 85 homes. Per la seva banda, Charette només té amb ell de 45 a 50< lluitadors.

## Procés

A l'alba del 23 de març, la tropa de Charette va ser sorpresa per una columna de granaders a La Pellerinière, al nord de Lucs-sur-Boulogne. Després creua Boulogne al molí de Gâtebourse i fuig per camins enfonsats cap a l'est. Però a les 9 del matí, la columna de l'ajudant general Valentin va caure al seu torn sobre els Vendéans prop de la granja de La Guyonnière. Deu homes de Charette van ser assassinats, inclòs l'alemany Pfeiffer, el seu guardaespatlles, Aleshores, els Vendéans van continuar retirant-se cap a l'est, disparant. La persecució dura tres hores. Els fugitius van anar cap a Sableau, després van arribar no gaire lluny a Boulaye, on es van trobar amb una nova tropa de 85 republicans. A continuació, Charette es dirigeix cap al nord-est cap a Morinière, per arribar al bosc d'Essart. Aleshores creu que ha perdut els seus perseguidors.
La columna de l'ajudant general Travot, que va passar la nit a La Pinnetière, prop de Chauché, va aparèixer llavors a l'est. En moviment des de les 6 de la matinada, va ser notablement reunit pel camí prop de Saint-Denis-la-Chevasse per 20 homes del batalló Le Vengeur. Al migdia, s'entra en combat. Els Vendéans van córrer a refugiar-se dins del bosc de Chabotterie, al sud-est de Saint-Sulpice-le-Verdon. Charette es va ferir lleument al cap, l'espatlla i la mà dreta. Quan els republicans van començar a envoltar el bosc, el líder de la Vendée es va amagar en un matoll molt espès i després va intentar tornar sobre els seus passos, però Travot va exposar l'enginy.
A Charette només li quedaven dos homes quan va ser perseguit a la vista per Travot al capdavant de tres caçadors de la Vendée i uns quants caçadors de muntanya. Esgotat per les seves ferides, el general de Vendée va ser ben aviat encalçat, envoltat, després llençat a terra. Aleshores, un crit d'alegria es va estendre entre els soldats republicans: "Charette és capturat!".

## Pèrdues

Segons l'informe del general Grigny al general Lazare Hoche, gairebé tots els homes de Charette van ser morts. De fet, hi va haver uns 30 morts —inclosos 17 a La Chabotterie i 10 a La Guyonnière — i 3 presoners, entre ells Charette.
Entre els morts hi havia Pfeiffer, el guardaespatlles de Charette, Bossard, el seu criat i un oficial anomenat La Roche-Davo. Un jove noble, Samuel François Marie de Lespinay, de 21 o 22 anys, va aconseguir escapar però va morir a causa de les seves ferides el 26 de març de 1796.
Per part republicà, cap dels agents es va prendre la molèstia d'esmentar les pèrdues als informes. Només l'armador de Sablais André Collinet va esmentar en el seu diari dos voluntaris ferits.

## Conseqüències

Charette va ser transportat no gaire lluny d'allà al Château de La Chabotterie, on li van curar les ferides a la cuina de la casa. Intercanvia comentaris cortesos amb Travot. Al final del dia, el van portar a Poiré-sur-Vie per passar la nit. L'endemà va ser enviat a Angers. El presoner és rebut amb respecte pels oficials republicans i sopa a la seva taula després que les seves ferides hagin estat tractades pel doctor Lachèze. El general Hédouville també va lliurar a Travot el seu certificat de general de brigada.
Charette va ser embarcat en una canonera i va sortir d'Angers pel Loira el 26 de març, a les 9 del matí, acompanyada dels generals Grigny, Travot i Valentin. Va aterrar a Nantes a les 11 del vespre i va ser tancat a la presó de Bouffay a la 1 del matí.
A les 9 del matí va ser traslladat al general Dutilh, comandant del lloc, que va procedir a interrogar-lo. Aleshores, Dutilh decideix portar-lo a passejar pels carrers de la ciutat. Durant aquesta processó, inspirada en els triomfs romans, Charette és precedida per 50 tabalers i 50 músics, envoltada de gendarmes, seguida de 50 genets, 50 granaders, 50 artillers i oficials d'estat major. La processó recorre la Place du Bouffay, la Rue de Hermitage, la Place Graslin i la Place du Pilori, després torna a Le Bouffay. Portat de nou a la presó, Charette pot rebre les visites de la seva germana, Marie-Anne, i de la seva cosina, la senyora Charette de Thiersant. Després va ser sotmès a un segon interrogatori dirigit pel capità Perrin, del 4t batalló de voluntaris de l'Hérault.
El 29 de març, a les 9 del matí, va ser jutjat davant un consell militar presidit per Jacques Gautier, comandant del 4t batalló de voluntaris de l'Hérault. És defensat per l'advocat Mathieu-Guillaume-Thérèse Villenave i se sotmet a un tercer interrogatori públic. Va rebre la seva condemna a mort amb una calma impertorbable. Va sol·licitar un sacerdot refractari, però com que la seva petició no es va poder satisfer, va acceptar la confessió de l'abat Guibert, sacerdot constitucional de Sainte-Croix de Nantes.
A les quatre de la tarda, Charette va ser portat a la plaça Viarme, aleshores anomenada Place des Agriculteurs. Allí l'esperen mil soldats i dotze generals. Divuit homes van formar l'esquadra d'afusellament. Charette treu el braç ferit de la funda i es nega a agenollar-se o a que li embenen els ulls. Li disparen a les cinc i catorze minuts de la tarda.
La mort de Charette marca el final de la guerra de la Vendée, encara que encara queden alguns grups de rebels. A Poitou, Jean Savin va ser capturat el 28 d'abril. A l'exèrcit central, Vasselot, successor de Sapinaud, va ser capturat i després afusellat el 4 de maig. A Anjou, Charles d'Autichamp, successor de Stofflet, i Henri Forestier van deposar les armes el 21 de maig. La regió encara va viure algunes insurreccions els anys 1799, 1815 i 1832, però van ser de molta menys intensitat que el conflicte de 1793-1796.

## Notes

* ↑ « "Segons Le Bouvier-Desmortiers, un soldat alemany de Charette va agafar el seu barret per posar-se'l al cap i així tirar foc sobre ell. Segons aquest autor, els republicans eren guiats per Hyacinthe Hervouët de La Robrie. Aquesta versió també la donen l'abat Remaud i el marquès de la Jaille en una carta a la seva dona, però la nega Travot. Per a l'historiador Lionel Dumarcet, no hi ha cap prova de la presència de La Robrie en aquesta lluita. »
* ↑ « "Travot i Charette haurien tingut aquest intercanvi: "Ets Charette? - Sí, sóc jo. On és el teu comandant? - Jo sóc el comandant. - Ets Travot? - Ho sóc. - En el moment adequat; Ets a tu a qui volia rendir-me. »
* ↑ « "Com que és important que estigueu informats per quins mitjans es va aconseguir la important captura de Charette i quins homes valents hi van col·laborar, us envio una còpia dels informes que vaig rebre sobre tot el que va passar la jornada del 23 de març. Veureu amb satisfacció quant zel i energia s'han desplegat per dur a terme les vostres ordres i complir les vostres intencions. Feia quasi un mes que les nostres tropes feien diversos moviments, sense haver pogut arribar a Charette; Em desesperava, mentre recolzava el seu ardor. El comandant de Saint-Gilles va llançar aquest líder de la Vendée sobre el comandant de Saint-Philibert; aquest, [després d'haver-lo perseguit durant un temps, el va tirar a Valentí. Va ser Valentin qui va perseguir Charette més temps. Aquest mateix bandoler va disparar dos trets del seu rifle contra aquest oficial; finalment Charette, sense alè, es va llançar sobre un destacament del Vengeur que jo havia ordenat al comandant Dupuis que enviés cap als Brousils o Gralas. A partir d'aquí, Charette finalment va caure a la columna de Travot que va matar gairebé tots els que encara el seguien, i el va prendre viu entre dues morts. Travot anava acompanyat d'un capità de muntanya. Aquest és el resultat de la reunió d'aquestes diferents columnes. Cada comandant tenint a cor de prendre Charette, vaig concebre que tot corrent cap al mateix objectiu, un d'ells l'aconseguiria també els vaig animar, estimulat amb totes les meves facultats: no vaig dormir fins que aquest cap estigués en el nostre poder. Li dec elogis al ciutadà Grimes, que va ser assignat per perseguir Charette. Havia deixat un bitllet al capellà de Mormaison per a una reunió amb Charette que es va negar a anar, tot i que va afirmar davant els seus jutges que, segons aquest bitllet, hi volia anar; però la seva no compareixença a la reunió, i l'informe de Travat i Valentí que constata la seva presa d'armes a la mà, han demostrat la nul·litat d'aquesta al·legació. Vaig conduir Charette a Angers; Vaig pensar que et trobaria allà i que aquesta era la teva intenció; Llavors el vaig portar a Nantes on el van jutjar i on va sofrir la seva condemna. Vaig veure el general Rey; Estic esperant la seva arribada a Montaigu. M'agradaria molt que hi vinguessis un moment. D'Autichamp va reunir prop de cent cinquanta desertors, però cap habitant. Rézeau i Cailleau, oficials de Charette, van venir, mentre jo era a Angers, per sotmetre's a les lleis de la República; Els espero demà amb algú que es diu Martineau. Penso mantenir-los fins a la vostra decisió. 'L'esperit del Bocage no és millor. Hi ha molts canalles disfressats de pagesos a l'interior de la Vendée, que amb els seus discursos sedueixen els habitants del camp." » — Informe del general Grigny, el 31 de març a Fontenay-le-Comte, general en cap Hoche.
* ↑ « "Segons Urbain-René-Thomas Le Bouvier-Desmortiers, Charette va tenir una paraula a favor del general Jacob, empresonat després de la seva derrota a la batalla de La Roullière. El vescomte Walsh afirma que Charette va declarar a l'esquadra, posant-se la mà al cor: "Soldats, tingueu cura, aquest és el lloc per colpejar un home valent". Altres autors afirmen que Charette hauria assentit amb el cap per comandar el foc de l'escamot. Segons l'historiador Lionel Dumarcet, cap dels dos testimonis oculars que van informar de l'execució esmenta aquests fets." »
* ↑ « "Segons Pitre-Chevalier, abans d'exhalar, Charette es recolza sobre el colze "com si volgués retardar la caiguda". Aquesta història és falsa segons Lionel Dumarcet, Charette s'ensorra cap enrere." »

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 Gras, 1994, p. 165-167.
* 1 2 3 4 Tabeur, 2008, p. 256.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 Dumarcet, 1998, p. 514-515.
* 1 2 3 4 Dumarcet, 1998, p. 520.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 Gabory, 2009, p. 506-509.
* 1 2 Savary, 1827, p. 267-268.
* 1 2 de Goué, 1911, p. 71.
* 1 2 de Goué, 1911, p. 61.
* ↑ de Goué, 1911, p. 59.
* ↑ La Revue du Bas-Poitou et des Provinces de l'Ouest: Volume 23, p. 362.
* ↑ de Goué, 1911, p. 68.
* ↑ Chassin, 1899, p. 410.
* ↑ de Goué, 1911, p. 60.
* 1 2 3 4 5 Dumarcet, 1998, p. 515.
* 1 2 3 4 5 6 Dumarcet, 1998, p. 516.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 Dumarcet, 1998, p. 521.
* 1 2 3 4 5 6 Dumarcet, 1998, p. 517-518.
* 1 2 Hussenet, 2007, p. 62.
* ↑ Dumarcet, 1998, p. 513.
* ↑ Gabory, 2009, p. 512-513.

## Bibliografia

* Chassin, Charles-Louis. Les pacifications dans l'Ouest, t. II. éditions Paul Dupont, 1899.
* Dumarcet, Lionel. François Athanase Charette de La Contrie: Une histoire véritable. Les 3 Orangers, 1998. ISBN 978-2-912883-00-1.
* Gabory, Émile. Les Guerres de Vendée. Éditions Robert Laffont, coll. «Bouquins», 2009. ISBN 978-2-221-11309-7.
* de Goué, Alain. La Prise de Charette (23 mars 1796): Étude historique et critique d'après des documents inédits. Imprimerie Lafolye frères, 1911. ISBN 978-2-912883-00-1.
* Gras, Yves. La guerre de Vendée: 1793-1796. París: Economica, coll. «Campagnes et stratégies», 1994. ISBN 978-2-7178-2600-5.
* Jacques Hussenet (dir.). «Détruisez la Vendée!» Regards croisés sur les victimes et destructions de la guerre de Vendée. La Roche-sur-Yon: Centre vendéen de recherches historiques, 2007.
* Savary, Jean-Julien. Guerres des Vendéens et des Chouans contre la République, t. VI. París: Baudoin Frères, Libraires-éditeurs, 1827.
* Tabeur, Jean. (préf. Jean Tulard). Paris contre la province: les guerres de l'ouest, 1792-1796. París: Economica, coll. «Campagnes & stratégies / Les grandes batailles» (no 70), 2008. ISBN 978-2-7178-5641-5.