OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ribera de Feitús

La Ribera de Feitús és un tributari del Ter que neix al lloc dit El Molinàs a Faitús a l'aiguabarreig del Torrent de les Queroses i del Torrent del Rodà i que desemboca al Ter a Llanars.
És catalogat com espai d'interès natural i connector biològic. Des de 2017, l'ajuntament de Llanars actua per renaturalitzar les riberes del riu. La zona riberenca d'una amplada de vint metres a banda i banda esta protegida. Sobretot als curs inferior prop de la desembocadura el Ter, la pressió urbanística comporta un risc de rompre la continuïtat del corredor biològic.
Va tenir unes de les darreres poblacions de llúdrigues abans l'extinció als Pirineus catalans. Com que l'hàbitat convé per a l'espècie s'espera que recolonitzarà la zona en pujar des dels aiguamolls de l'Empordà on va ser reintroduïda amb èxit. Entre d'altres espècies interessant s'hi han observat almesqueres, i respecte als ocells la merla d'aigua, cuereta torrentera, picot garser gros i pinsà borroner. A més, la riera constitueix una zona de reserva genètica de la truita del país (Salmo trutta fario).

## Referències

* ↑ «Ribera de Feitús». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* ↑ «Ribera de Feitús». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Nogué i Font, Joan & Pere Sala i Martí (eds.). Comarques Gironines: catàleg del paisatge. Barcelona: Departament de Territori i Sostenibilitat - Observatori del Paisatge, 2014, p. 94-95. ISBN 9788439392323. Arxivat 2018-05-13 a Wayback Machine.
* ↑ Roura, Xavier «Llanars està netejant la llera de la Ribera de Faitús» (pdf). El Ripollès, XIII, 689, 03-08-2017, pàg. 12.
* ↑ Riera de Faitús, 2009, p. 1.
* ↑ Riera de Faitús, 2009, p. 3.
* ↑ Riera de Faitús, 2009, p. 2-3.

## Bibliografia

* «Riera de Faitús». A: Diputació de Girona, ANG & La Copa. Catàleg d'espais d'interès natural i paisatgístic de les comarques gironines (pdf), abril de 2009.
# Cantó de Lo Buçon

El cantó de Lo Buçon és un cantó francès del departament de Cruesa, situat al districte de Lo Buçon. Té 10 municipis i el cap és Lo Buçon.

## Municipis

* Alairac
* Lo Buçon
* Blaçac
* Neon
* Sent Auprian
* Sent Amand
* Sent Avit de Tarda
* Sent Maissenç
* Sent Marc a Frongiér
* Sent Pardos lo Nuòu

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1973 | Paul Pauly | SFIO, després PS |
| 1973-1980 | Victor Pakomoff | PS |
| 1980-1998 | Jean Mazetier | UDF |
| 1998-2004 | Jacqueline Defemme-Verdier | PS |
| 2004- | Michel Moine | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 8.138 | 8.638 | 8.749 | 8.320 | 7.972 | 7.407 | 6.971 |
# Berenguer d'Anglesola

Berenguer d'Anglesola va ser un sacerdot, primer bisbe de la diòcesi d'Osca de 1383 a 1384 i, més tard, amb l'antipapa Benet XIII, nomenat cardenal el 21 de desembre de 1397, sent destinat a la diòcesi de Girona, on fou bisbe entre el 1384 i 1408.
Va morir el 23 d'agost de 1408 i el seu sepulcre es troba a la catedral de Girona, realitzat per l'escultor Pere Oller. Pertanyia al llinatge familiar fundador de la Baronia d'Anglesola, que havia perdut el títol l'any 1386.

## Enllaços externs

* Valero Anglesola, Joan «El Sepulcre de Berenguer d'Anglesola i els seus referents en l'escultura funerària europea». Annals de l'Institut d'Estudis Gironins, 45, 2004, pàg. 687–731–731. ISSN: 2339-9937.
# Véria

Véria (grec: Βέροια, Béroia, pronunciat Véria) és una ciutat de Grècia al peu del Mont Bèrmion. És capital de la prefectura d'Imathia i de la província d'Imathia, i seu d'un bisbe de l'església grega. Correspon a l'antiga ciutat de Berea, ciutat del regne de Macedònia.

## Història

A la meitat del segle xiii va passar a Sèrbia i més tard fou part de l'estat d'Esteve Dushan; a la mort d'aquest el 1355 va passar a un petit principat serbi governat per Hlapen. La primera conquesta otomana seria obra de Lala Xahin vers el 1385 encara que algunes fonts situen el fet deu anys abans, el 1375/1375; les Cròniques Breus Gregues situen el fet exactament el 8 de maig de 1387. En tot cas fou ocupada definitivament sota Baiazet I (1389-1402). Es creu que a la ciutat hi habitaven els turcs descendents dels partidaris del seljúcida Kaykaus II establerts a l'imperi com a refugiats i convertits al cristianisme, que amb el temps foren els gagausos (kaykaus, Gaygaus, Gagaus). En turc, la ciutat es va anomenar Karaferye, que vol dir 'Véria negra'.
Al segle xvii era un districte (kada) del Sanjaq de Selanik. Ewliya Celebi diu que no tenia ni muralles ni guarnició i tenia uns 4000 habitants la meitat musulmans. El 1885 el kada tenia 46 pobles.
Els grecs la van conquerir el 25 d'octubre de 1912 i la van cedir a Grècia pel tractat d'Atenes de 14 de novembre de 1913.

## Població

| Any | Població | Canvi | Població Municipal | Canvi |
| 1981 | 37,966 | - | - | - |
| 1991 | 37,858 | -108/0,29% | 42,910 | - |
| 2001 | - | - | 42,794 | -116/-0,27% |

## Clima

| Mes | Gen | Feb | Mar | Abr | Mai | Jun | Jul | Ago | Sep | Oct | Nov | Des |
| Maxim. [°C] | 7 | 9 | 10 | 16 | 19 | 29 | 29 | 24 | 19 | 16 | 12 | 5 |
| Mínim [°C] | 3 | 6 | 8 | 11 | 16 | 19 | 17 | 14 | 12 | 10 | 8 | 4 |
| Record de temperatures [°C] | 20 | 22 | 25 | 31 | 36 | 44 | 42 | 39 | 36 | 32 | 27 | 26 |

## Personatges

* Sedat Alp, arqueòleg
* Yiannis Arabatzis, futbolista
* Padelís Kafés, futbolista
* Konstantinos Kallokratos, mestre i poeta
* Pavlos Kontogiannidis, actor i cantant
* Ioannis Kottounios, escriptor i humanista
* Dimitris Mavropoulos, actor i director de teatre
* Metrofanes d'Alexandria, Patriarca d'Alexandria
* Nefon I de Constantinople, Patriarca de Constantinople
* Panagiotis Tsalouchidis, futbolista
* Kostas Tsartsarís, jugador de basket

## Agermanaments

| País | Ciutat |
| Bulgària | Kazanlâk |

## Enllaços externs

* Mapquest - Veria
# Cantó de Bussiera Badiu

El cantó de Bussiera Badiu és un cantó francès del departament de la Dordonya, situat al districte de Nontronh. Té 8 municipis i el cap és Bussiera Badiu.

## Municipis

* Bussairòla
* Bussiera Badiu
* Champs Niers e Relhac
* Estoars
* Puei 'Gut e Pluviers
* Sent Bertomiu de Bussiera
* Sodac
* Varanha

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1979-1996 | Bernard Bioulac | PS |
| 1996- | Didier Vignal | MDC, després PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 5.108 | 4.751 | 4.417 | 4.233 | 4.069 | 3.787 | 3.645 |
# Safita

Safita (àrab: صافيتا, Ṣāfītā) és una població del nord-oest de Síria, situada al sud-est de Tartús i al nord-oest del Crac dels Cavallers. Construïda en la cadena muntanyosa de la costa siriana (Jabal Bahra), s'estén sobre tres turons i les valls del mig. La població tenia 32.213 habitants el 2009.
Hi va haver en aquest lloc una ciutat fenícia i després un establiment cananeu. Els romans d'Orient tenien una fortalesa a l'est del poble que anomenaren Castell Blanc (en llatí Castrum Album), que els àrabs anomenen Burdj Safitha (Torre Safita), que dominava la ruta principal que anava d'Hamat a Tartús. El 1102, Ramon IV de Tolosa va conquerir aquests territoris que pertanyien als Banu Ammar de Trípoli; després de 4 anys de setge va conquerir Trípoli i els territoris de l'entorn hi foren agregats entre els quals estava Safita. Després, el 1118, un grup de templers comandats per Hug de Payens ampliaren la fortalesa. El 1132 els croats van construir fortaleses al Jabal Ansariyya per fer front als ismaïlites, que els van pagar tribut. El castell fou destruït en els terratrèmols que van durar 25 dies a partir del 29 de juny del 1170. Fou reconstruït amb dificultat però un altre terratrèmol el 1201 seguit d'una forta sacsejada el 20 de maig del 1202 va causar danys seriosos i només va resistir la capella. Al segle xiii, Safita era un encreuament que comunicava amb el Crak, Masyad i Rafaniyya. Qalawun va ocupar el castell el 1289 i en endavant Safita fou musulmana, primer mameluca i després otomana.
El 1788 va patir un altre terratrèmol greu. El 1854 Ismail Bey, un cap tribal, es va apoderar de Safita i es va proclamar mushir, aixecant els musulmans de la regió. Va morir el 1858 assassinat per un parent. Safita era un kada de l'Imperi Otomà i formava part del sanjaq de Tartús (junt amb els kada de Tell Kalah, Umraniya, al-Markab i Tartús). Dos terços dels seus habitants eren alauites. La municipalitat es va regir per la llei otomana del 5 d'octubre del 1877. El 1920 va passar a ser un districte del Gran Líban, format per 202 pobles amb 41.500 habitants (20.000 alauites) però el març del mateix any fou segregat del sanjaq de Tarabulus i agregat a l'Estat dels Alauites que el 29 de juny de 1922 va entrar a la Federació. L'1 de gener de 1925 va esdevenir capital d'un kada del sanjaq de Tartús. El 1925 es va produir un terratrèmol.

## Bibliografia

* Claude Cahen, La Syrie du nord a l'époque de les Croisades, Damasc, 1940.
* René Grousset, Histoire des Croisades et ru royaume franc de Jerusalem, París 1935.
# Marquesat de Camarasa

El marquesat de Camarasa és un títol nobiliari concedit per Alfons el Benigne, el 1330, al seu fill Ferran, a la mort del qual, el 1363, revertí a la corona. El 1368 Pere el Cerimoniós el lliurà al seu fill Martí, que el 1392, ja rei, el cedí a la seva muller Maria de Luna, la qual el vengué a la ciutat de Lleida el 1396. El marquesat tornà a la corona el 1414. Adquirida la senyoria per Francesc d'Arinyó, secretari d'Alfons el Magnànim, el 1428 la cedí a Joan el Sense Fe, a canvi de la meitat de Calaceit.
El 1458 fou venuda a Luís de Coscon, i per matrimoni passà als Luna, senyors de Ricla. El marquesat fou concedit de nou el 1543 a Diego de los Cobos i a la seva muller Francisca Luisa de Luna, senyora de Camarasa i de Ricla.
La grandesa d'Espanya sobre el marquesat fou atorgada el 1626 a llur net i sisè titular, Diego Sarmiento de los Cobos Luna i Guzmán.
Fa referència a l'antiga jurisdicció territorial de la Noguera anomeada «el Marquesat», que comprenia els llocs de Camarasa, Cubells, Llorenç, Montgai, Privà, Santa Linya, Alòs, Vilanova de Meià, Fontllonga, Llimiana, Vernet, Castelló de Meià, Ariet i Fabregada.

## Marquesos (des del 1543)

| Marquès | Titular | Període |
| I | Diego de los Cobos y Mendoza | 1543-1575 |
| II | Francisco Manuel de los Cobos y Luna | 1575-1612 |
| III | Diego de los Cobos Guzmán y Luna | 1612-1645 |
| IV | Manuel de los Cobos y Luna | 1646-1668 |
| V | Baltasar Gómez de los Cobos y Luna | 1668-1715 |
| VI | Miguel Baltasar Sarmiento de los Cobos | 1715-1733 |
| VII | María Micaela Gómez de los Cobos | 1733-1761 |
| VIII | Leonor Gómez de los Cobos | 1761-1762 |
| IX | Isabel Rosa de los Cobos y Luna | 1762-1773 |
| X | Baltasara de los Cobos y Luna | 1773-1791 |
| XI | Domingo Gayoso de los Cobos | 1791-1803 |
| XII | Joaquín María Gayoso de los Cobos y Bermudez de Castro | 1803-1849 |
| XIII | Francisco de Borja Gayoso Téllez-Girón de los Cobos Luna y Mendoza | 1849-1860 |
| XIV | Jacobo Gayoso de los Cobos y Téllez-Girón | 1860-1871 |
| XV | Francisca de Borja Gayoso de los Cobos y Sevilla | 1871-1926 |
| XVI | Ignacio Fernández de Henestrosa y Gayoso de los Cobos | 1926-1948 |
| XVII | Victoria Eugenia Fernández de Córdoba y Fernández de Henestrosa | 1948-2013 |
| XVIII | Victoria Elisabeth von Hohenlohe-Langenburg | 2018 |

## Referències

* ↑ «Marquesat de Camarasa». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Marquesat de Camarasa, del Montsec al Sió». quinalafem.blogspot.com. [Consulta: 2 agost 2020].
* ↑ «Camarasa: señorío y marquesado». fundacionmedinaceli.org. [Consulta: 2 agost 2020].
* ↑ «Marquesat de Camarasa». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Domingo Rubies, Dolors «La privatització del patrimoni reial i el deute públic: la Terra del Marquesat (1330-1496)». Programa de Doctorat: La Construcció Europea: societat, cultura, dret i educació, 2016.
# Ducat d'Alcalá de los Gazules

El Ducat d'Alcalá de los Gazules és el títol nobiliari espanyol que el rei Felip II d'Espanya va concedir a Pedro Afán Enríquez de Ribera y Portocarrero el 1558. El seu nom es refereix a la localitat gaditana d'Alcalá de los Gazules i en deriva la denominació de la Casa d'Alcalá dels Gazules.
Al segle xvii, la Casa Ducal s'integrà a la Casa de Medinaceli, primer als de la Cerda i després als Fernández de Córdoba. L'any 2018, per successió de la XVI duquessa, passà als Hohenlohe-Langenburg, membres de la Casa principesca homònima d'origen alemany.

## Llista de titulars

| | Titular | Període |
| Creació per Felip II |||
| I | Pedro Afán Enríquez de Ribera y Portocarrero | 1558- 1571 |
| II | Fernando Enríquez de Ribera i Portocarrero | 1571- 1594 |
| III | Fernando Afán Enríquez de Ribera y Téllez-Girón | 1594- 1637 |
| IV | María Afán Enríquez de Ribera y Moura | 1637- 1639 |
| V | Ana María Enríquez de Ribera y Portocarrero | 1639- 1645 |
| VI | Juan Francisco de la Cerda i Enríquez de Ribera | 1645- 1691 |
| VII | Luis Francisco de la Cerda i Aragó | 1691- 1711 |
| VIII | Nicolás Fernández de Córdoba y de la Cerda | 1711- 1739 |
| IX | Luis Antonio Fernández de Córdoba y Spínola | 1739- 1768 |
| X | Pedro de Alcántara Fernández de Córdoba y Moncada | 1768- 1789 |
| XI | Luis María Fernández de Córdoba y Gonzaga | 1789- 1806 |
| XII | Luis Joaquín Fernández de Córdoba y Benavides | 1806- 1840 |
| XIII | Luis Fernández de Córdoba i Ponce de León | 1840- 1873 |
| XIV | Luis Fernández de Córdoba i Pérez de Barradas | 1873- 1879 |
| XV | Luis Jesús Fernández de Córdoba i Salabert | 1880- 1951 |
| XVI | Victoria Eugenia Fernández de Córdoba i Fernández de Henestrosa | 1951 - 2013 |
| XVII | Victoria Elisabeth von Hohenlohe-Langenburg | 2018 |

## Enllaços externs

* Casa d'Alcalá de los Gazules - Fundació Casa Ducal de Medinaceli Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (castellà)
* «Ducat d'Alcalá de los Gazules». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Berenguer de Tarragona

Berenguer d'Aguiló (? - ?, v. 1175?) fou el fill petit de Robert d'Aguiló i la seva muller Agnès, prínceps de Tarragona.
La primera referència data del 1149, quan, juntament amb els seus germans, ajudava en tasques de govern de Tarragona al seu pare.
Visqué els conflictes entre la seu metropolitana i la seva família. El 1171 assassinà l'Arquebisbe Hug de Cervelló a Tortosa, en venjança pel crim ordenat per l'eclesiàstic contra el germà de Berenguer, Guillem d'Aguiló (assassinat el 1168).
Berenguer i el seu germà Robert s'exiliaren a Mallorca, on escrigueren una carta per al rei Alfons el Cast, on es feien responsables del crim i explicaven tots els actes violents ordenats per l'arquebisbe Cervelló.
El 1173 morí de malaltia el seu germà Robert i poc després, Berenguer rebé el perdó reial i tornà a Tarragona. El 1175 se'n perd la pista.
# Ximon bar Kokhebà

Ximon bar Kokhebà (en hebreu: שמעון בר כוכבא) fou el líder jueu que dirigí la Segona Revolta Jueva contra l'Imperi Romà l'any 132 dC, i que va establir un estat jueu independent que dirigí durant tres anys com a Nassí ("Príncep" o "President"). Després d'una guerra de dos anys els romans van conquerir-lo.
Originalment anomenat Ximon ben Kosebà (שמעון בן כוסבא), Rabí Akiva li donà el nom de Bar Kokhebà (en arameu "Fill d'una estrella", referint-se al verset bíblic de Nombres 24:17, "Descendirà una estrella de Iacob") forma metafòrica referent al Messies.
Després de la derrota de la rebel·lió, molts contemporanis, inclòs alguns rabins, es referien a ell com Ximon "bar Kozebà" o ben Kozibà (בן כוזיבא), "Fill de la mentida".

## Segona Revolta Jueva

La Segona Revolta Jueva també anomenada Revolta de Bar Kokhebà, va tenir lloc 60 anys després de la Gran Revolta Jueva i va aconseguir restablir un estat jueu independent durant tres anys. Aquest estat va emetre les seves pròpies monedes, que tenien la inscripció: "El primer any de la redempció d'Israel". Bar Kokhebà governà amb el títol de "Nassí". Els romans tingueren un pobre paper en l'etapa inicial de la rebel·lió, enfrontats a una força jueva totalment unida a diferència de la Primera Revolta Jueva que segons Flavi Josep enfrontà tres exèrcits jueus separats. Una legió romana completa fou aniquilada. El nou estat jueu només conegué un any de pau. Els romans van desplegar nou legions, un terç del total de forces de l'imperi, per reconquerir Israel. Els romans evitaren enfrontar-se en una batalla oberta i, adoptaren una estratègia de terra cremada. Bar Kokhebà es refugià en la fortalesa de Betar. Els romans la van capturar i van matar el seu cabdill. Segons Cassius Dio, en la revolta van morir 580.000 jueus i 50 pobles fortificats i 985 viles foren arrasades. Jerusalem també fou arrasada i, per evitar el retorn dels jueus, una nova ciutat romana, Èlia Capitolina, fou construïda en el seu lloc.

## Bibliografia

* Andrea Duré, ATLAS DEL MUNDO BÍBLICO, Editorial ANAYA (castellà)

## Enllaços externs

* Vídeo Simó bar Kokhba - National Geographic (castellà)
# Balme

Balme (arpità Bârmes) és un municipi italià, situat a la ciutat metropolitana de Torí, a la regió del Piemont. L'any 2007 tenia 92 habitants. Està situat a la Vall d'Ala (Valls de Lanzo), una de les Valls arpitanes del Piemont. Limita amb els municipis d'Ala di Stura, Bessans (Savoia), Bonneval-sur-Arc (Savoia), Groscavallo, Lemie i Usseglio.

## Divisió administrativa

Està format per les fraccions:
* Bogone Bougoùn
* Chialambertetto Tchabartàt
* Cornetti Li Cournàt
* I Frè Li Frè
* Molera La Mouléri
* Molette L'Moulàttess
* Pian della Mussa

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2000- | Giovanni Battista Castagneri | Llista cívica |
# Cantó de Doma

El cantó de Doma és un cantó francès del departament de la Dordonya, situat al districte de Sarlat e la Canedat. Té 14 municipis i el cap és Doma.

## Municipis

* Bosic
* Castèlnòu e la Capèla
* Senac e Sent Julian
* Daglan
* Doma
* Florimont e Gaumièr
* Graulejac
* Nabirac
* Sent Albin de Nabirac
* Sent Cibranet
* Sent Laurenç de Valech
* Sent Marçal de Nabirac
* Sent Plemponh
* Veirinas de Doma

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit | Qualitat |
| 1988- | Germinal Peiro | PS | |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 6.091 | 5.869 | 5.735 | 5.733 | 5.900 | 6.039 | 6.471 |
# Sakoi

Sakoi (en birmà Sagtve) és un estat dels Estats Shan dins l'estat Shan de Myanmar. Té uns 165 km². La capital és Sakoi, petita ciutat propera a la frontera amb el país karenni (Estat Kayah) a la riba del riu Pilu, al final de la vall de Nam Pilu, amb només 175 habitants el 1901. Té a l'est l'estat de Hsatung, al nord el de Samkha, i al sud l'estat Kayah de Myanmar. És un estat pobre amb cultius de subsistència. La població està formada per shan (75%), taungthu (20%) i karen i el 1901 era de 1.387 habitants repartits en 27 pobles. Pagava un tribut de 500 rupies. El principat va formar part de la Confederació d'estats Shan contra els britànics del 1886. El 1887 el príncep va acceptar el protectorat britànic. El 1959 va abdicar com la resta de prínceps del país shan i els principats esdevingueren repúbliques poc favorables a mantenir la unió amb Birmània.

## Referències

* ↑ Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.

## Enllaços externs

* Ben Cahoon. «World Statesmen.org: Shan and Karenni States of Burma», 2000. [Consulta: 21 desembre 2010].
* «WHKMLA : History of the Shan States», 18-05-2010. [Consulta: 21 desembre 2010].
# Tossal de Can Bóta

El Tossal de Can Bóta és una muntanya de 212 metres que es troba al municipi de Llagostera, a la comarca catalana del Gironès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Bruschghorn

El Bruschghorn és una muntanya dels Alps Lepontins situada a Suïssa.

## Enllaços externs

* Llista de muntanyes de més de 2.000 metres a Suïssa amb les seves coordenades Arxivat 2009-01-29 a Wayback Machine.
# Cantó de La Mothe-Saint-Héray

El cantó de La Mothe-Saint-Héray és un cantó francès del departament de Deux-Sèvres, situat al districte de Niort. Té 8 municipis i el cap és La Mothe-Saint-Héray.

## Municipis

* Avon
* Bougon
* Exoudun
* La Couarde
* La Mothe-Saint-Héray
* Pamproux
* Salles
* Soudan

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1961 | Edmond Audis | Divers gauche |
| 1961-1967 | M. Rousseau | Divers droite |
| 1967-1973 | Edmond Audis | FGDS, després PS |
| 1973-197. | Fernand Ecalle | PS |
| 197.-1992 | Pierre Thomas | Divers droite |
| 1992-1998 | Ségolène Royal | PS |
| 1998- | Jean-Pierre Griffault | Divers droite, després UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2008 |
| 6.496 | 6.380 | 5.869 | 5.549 | 5.442 | 5.326 | 5.379 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Berkel

El Berkel és un afluent de l'IJssel (un braç del Rin) als Països Baixos.
Neix a Billerbeck, a prop de la ciutat alemanya de Münster, al Rin del Nord-Westfàlia. Creua la frontera amb els Països Baixos a prop de Vreden (Alemanya) i Rekken (Països Baixos), fins a unir-se amb l'IJssel a Zutphen, després de 110 kilòmetres.
Algunes de les ciutats que es troben a la riba del Berkel són:
* a Alemanya: Billerbeck, Coesfeld, Gescher, Stadtlohn, Vreden
* als Països Baixos: Eibergen, Borculo, Lochem, Almen, Zutphen
# Banc d'Espanya (Madrid)

La seu principal del Banc d'Espanya es troba a Madrid, amb façanes a la plaça de Cibeles, el carrer d'Alcalá i el passeig del Prado.
El Banc d'Espanya, com a institució, va ser creat el 1856, com a fusió del Banc d'Isabel II amb el Banc de San Fernando, i la seva primera seu va ser l'edifici dels Cinc Gremis Majors, situat al carrer d'Atocha de la ciutat.
L'increment d'activitats va fer insuficient l'espai i el Consell director es va proposar la construcció d'una nova seu, gestionant la compra del Palau de Alcañices, propietat del duc de Sesto, i per l'adquisició va pagar el preu d'uns tres milions de pessetes.
Les obres del nou edifici es van fer seguint el projecte d'Eduardo Adaro i Severiano Díaz de la Lastra, projecte amb el qual aquests arquitectes van guanyar la medalla d'or de l'Exposició Nacional de Belles Arts de 1884. Aquell mateix any, el 4 de juliol, es posava la primera pedra del Banc, en un acte solemne, amb la presència del rei Alfons XII.
La planta es distribueix en crugies paral·leles a una sèrie de patis alineats amb els eixos del passeig del Prado i Alcalá articulades pel tram diagonal del xamfrà. Les façanes recullen un repertori decoratiu eclèctic, encara que la sobrietat de sòcols i plantes baixes accentuen la idea de solidesa representativa que correspon a la institució que acull. L'adequada gradació de la mida d'obertures a les diferents plantes i la seva varietat compensen la marcada horitzontalitat del conjunt.
# Cantó de Jumilhac lu Grand

El cantó de Jumilhac lu Grand és un cantó francès del departament de la Dordonya, situat al districte de Nontronh. Té 7 municipis i el cap és Jumilhac lu Grand.

## Municipis

* Chalés
* La Coquilha
* Jumilhac lu Grand
* Sent Jòri de Chalés
* Sent Pau la Ròcha
* Sent Peir de Frègia
* Sent Prich las Faugieras

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1979-1985 | Guy Besse | PCF |
| 1985-1998 | Jean-Noel Laleu | RPR |
| 1998- | Michel Karp | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 7.110 | 6.582 | 6.150 | 5.611 | 5.211 | 5.068 | 5.036 |