OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escoles Agustí Gifré

Les Escoles Agustí Gifré són un monument del municipi de Sant Gregori (Gironès) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici escolar constituït per dos pavellons, un per nens i l'altre per a nenes, separats per un espai central que en el projecte original havia de contenir l'ajuntament del poble. Actualment aquell espai és ocupat per una ampliació realitzada a principis dels anys setanta, correctament integrada amb l'edificació més antiga. Dels pavellons originaris en destaquen el cos d'accés amb uns remats ceràmics vidriats de color groc. Els paraments exteriors combinen la pedra de riu com a basament, els carreus, l'obra de fàbrica molt localitzada i l'arrebossat i el pintat.

## Història

Hi ha constància en una de les Consuetes de la Parròquia que es conserven de l'any 1718, de l'existència d'un mestre d'escola, que seria l'eclesiàstic dedicat a l'ensenyament de la mainada del poble. L'actual edifici de l'escola pública imparteix el grau primari i la Formació Professional. Els seus orígens cal buscar-los el 1910 en que, segons les Actes Municipals, existia un greu problema en haver de mantenir les escoles que hi havia disperses en els pobles del districte municipal. A finals d'aquell any se sol·licita la creació d'una escola ambulant. Posteriorment la Junta local d'instrucció decideix demanar a la Junta Nacional la construcció d'uns locals escolars i cases pels mestres, acollint-se als beneficis del R.D. d'abril de 1905. L'ajuntament comprà els terrenys a Enric Gifré. El projecte fou redactat per Rafael Masó i Valentí.

## Referències

* 1 2 «Escoles Agustí Gifré». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 desembre 2012].

## Enllaços externs

* Escoles de Sant Gregori a la Fundació Rafael Masó.
# Bandera de les Illes Verges Nord-americanes

La bandera de les Illes Verges Nord-americanes, un territori ultramarí sota dependència dels Estats Units d'Amèrica, és un camp de color blanc on hi apareixen les inicials del territori: "V" "I" en color blau, en el centre, l'àguila nord-americà representada en groc amb l'escut de les barres i les estrelles dels Estats Units; en la seva urpa dreta sosté una branca de llorer i en l'esquerra subjecta un grapat de tres fletxes blaves. A més, els colors de la bandera són: groc, el que representa diverses característiques del territori i les flors en groc, els verds que simbolitzen turons, i blanc que representen els núvols i per acabar els blaus, que representen les aigües.

## Història

El concepte o la idea d'una bandera de les Illes Verges dels EUA va començar amb l'administració de l'almirall Summer Ely Kitelle Whitmore, qui va ser juramentat com a governador de les illes el 26 d'abril de 1921. Es va apropar a Mr White, capità del GRIB, i Sparks Percival Wilson, i els va demanar suggeriments per a un disseny de la bandera. Sparks, un caricaturista, va dibuixar un disseny en paper. Després Sparks va transferir el material de cotó gruixut, i després li va demanar a la seva esposa Grace i la seva germana Blanche José que brodessin el disseny.

## Vegeu també

* Segell de les Illes Verges Nord-americanes
* Vexil·lologia
* Banderes d'estats dels Estats Units d'Amèrica
# Cantó de Damasan

El cantó de Damasan és un cantó francès del departament d'Òlt i Garona, situat al districte de Nerac. Té 11 municipis i el cap és Damasan.

## Municipis

* Ambrus
* Busèth
* Cauvèira
* Damasan
* Hargas d'Orbisa
* Monthurt
* Lo Pui d'Agenés
* Rasimet
* Sent Lugèir
* Sent Leon
* Sent Pèir de Busèth

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1973-2004 | Jean-Romain Argacha | MRG, després PS i després UMP |
| 2004- | Michel de Lapeyrière | UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 5.141 | 5.669 | 5.120 | 5.020 | 4.692 | 4.721 | 4.930 |
# Jianmuïta

La jianmuïta és un mineral de la classe dels òxids.

## Característiques

La jianmuïta és un òxid de fórmula química ZrTi⁴⁺Ti³⁺₅Al₃O₁₆. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional en el mes de setembre de l'any 2023, i encara resta pendent de publicació. Cristal·litza en el sistema tetragonal.
Les mostres que van servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troben conservades a la col·lecció mineralògica del Museu Geològic de la Xina, a Beijing (República Popular de la Xina), amb el número de catàleg: GMCTM2023005, i al Museu Nacional d'Història Natural, l'Smithsonian, situat a Washington DC (Estats Units).

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al dipòsit de crom de Kangjinla, situat al comtat de Qusum, dins la prefectura de Shannan (Tibet, República Popular de la Xina). Aquest indret és l'únic a tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Jianmuite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 24 octubre 2023].
* ↑ Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 75». European Journal of Mineralogy, 35, 5, 20-10-2023, pàg. 891–895. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-35-891-2023 [Consulta: 24 octubre 2023].
# Cantó de Larmont

El cantó de Larmont és un cantó francès del departament de la Gironda, situat al districte de Bordeus. Té 4 municipis i el cap és Larmont.

## Municipis

* Ambés
* Bassens
* Larmont
* Sent Loís de Montferrand

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1982-1988 | Maurice Belleaud | PS |
| 1988- | Jean Touzeau | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 12.411 | 19.023 | 28.475 | 31.560 | 32.438 | 33.009 | 32.556 |
# Bet-at-home Open 2012

El Torneig d'Hamburg 2012, oficialment conegut com a bet-at-home Open 2012, és una competició tennística jugada sobre terra batuda que està inclosa dins de les sèries 500 de l'ATP. La 105a edició del torneig es va celebrar entre el 14 i el 22 de juliol de 2012 a l'Am Rothenbaum d'Hamburg, Alemanya.

## Quadre individual masculí

| 2a ronda | 2a ronda | 2a ronda | 2a ronda | 2a ronda | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Final | Final | Final | Final |
| 1 | N. Almagro | 6 | 6 | |
| | N. Davidenko | 4 | 3 | | 1 | N. Almagro | 7 | 7 |
| | F. Fognini | 5 | 2 | | 6 | P. Kohlschreiber | 5 | 5 |
| 6 | P. Kohlschreiber | 7 | 6 | | | | | | 1 | N. Almagro | 6 | 3 | 4 |
| 3 | J. Mónaco | 7 | 6 | | | | | | 3 | J. Mónaco | 3 | 6 | 6 |
| Q | D. Muñoz de la Nava | 6$^4$ | 3 | | 3 | J. Mónaco | 6 | 7 | | | | | |
| | J. Chardy | 7 | 6 | | | J. Chardy | 3 | 5 | | | | | |
| WC | J. Reister | 5 | 4 | | | | | | | | | | | 3 | J. Mónaco | 7 | 6 |
| | L. Rosol | 6$^8$ | 6 | 3 | | | | | | | | | | WC | T. Haas | 5 | 4 |
| | A. Ramos | 7 | 4 | 6 | | A. Ramos | 4 | 6⁵ | | | | | |
| Q | F. Delbonis | 3 | 2 | | 4 | M. Čilić | 6 | 7 | | | | | |
| 4 | M. Čilić | 6 | 6 | | | | | | 4 | M. Čilić | 6$^7$ | 0 | |
| 7 | F. Mayer | 6 | 6 | | | | | | WC | T. Haas | 7 | 6 | |
| | R. Haase | 2 | 1 | | 7 | F. Mayer | 1 | 4 | | | | | |
| WC | T. Haas | 4 | 6 | 6 | WC | T. Haas | 6 | 6 |
| 2 | G. Simon | 6 | 3 | 4 | | | | |

## Quadre dobles masculins

| Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Final | Final | Final | Final |
| 1 | Mahesh Bhupathi Rohan Bopanna | 7 | 3 | [7] |
| | Jérémy Chardy Gilles Simon | 5 | 6 | [10] | | Jérémy Chardy Gilles Simon | 0 | 2 | |
| Alt | Rogério Dutra da Silva Daniel Muñoz de la Nava | 6 | 3 | [13] | Alt | Rogério Dutra da Silva Daniel Muñoz de la Nava | 6 | 6 | |
| | Robin Haase Jean-Julien Rojer | 3 | 6 | [11] | | | | | | Alt | Rogério Dutra da Silva Daniel Muñoz de la Nava | 4 | 3 |
| | Pablo Andújar Fabio Fognini | 3 | 1 | | | | | | | | David Marrero Fernando Verdasco | 6 | 6 |
| 4 | Jonathan Erlich Andy Ram | 6 | 6 | | 4 | Jonathan Erlich Andy Ram | 7 | 4 | [12] |
| | David Marrero Fernando Verdasco | 7 | 4 | [10] | | David Marrero Fernando Verdasco | 6$^0$ | 6 | [14] |
| 2 | Alexander Peya Nenad Zimonjić | 5 | 6 | [8] | | | | | |

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2010-06-11 a Wayback Machine. (alemany) (anglès)
* Quadre individual masculí PDF
* Quadre dobles masculins PDF
Hamburg :
1968
1969
1970
1971
1972
1973
1974
1975
1976
1977
1978
1979
1980
1981
1982
1983
1984
1985
1986
1987
1988
1989
1990
1991
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
2004
2005
2006
2007
2008
2009
2010
2011
2012
2013
2014
2015
2016
2017
2018
2019
2020
2021
2022
2023
2024 :
ATP World Tour 2012
< 2011
2013 > :
ATP World Tour Finals, Londres :
# Sant Cristòfol de Corbera

Sant Cristòfol de Corbera és una capella de Corbera de Llobregat (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una capella d'una nau, l'absis de la qual, suposadament de planta rectangular, així com la part superior de les parts, foren reformats a primers del segle xi. L'absis, que es conserva només en la paret de llevant, té una forma corba, que no és un semicercle complet. Hi ha dues finestres del segle xi de doble esqueixada. La coberta, d'embigat de fusta, és especialment interessant.
La capella és emplaçada damunt un sòl inestable: sobre unes roques que, en part, en ser buides a la part inferior, han cedit i s'han trencat.

## Història

Bé que el terme de Corbera és documentat des del 992, i el 998 s'esmenta un alou que fou del difunt Dacconi de Corbaria, que potser era un primitiu senyor del lloc, el fet de no posseir gairebé documentació del monestir de Sant Ponç de Corbera, molt proper a Sant Cristòfol, ni tampoc del castell, almenys pel que fa a l'època antiga (el monestir de Sant Ponç és documentat el 1235, subjecte a Sant Pere de Casserres i el castell és mencionat esporàdicament el 1031), comporta que tampoc s'hagi conservat documentació de Sant Cristòfol. Com a hipòtesi, suggerim que potser fou una cel·la de Sant Ponç, vista la proximitat i les petites dimensions de Sant Cristòfol.
Al segle xvi, a la capella hi havia un ermità.

## Referències

* ↑ «Sant Cristòfol de Corbera». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 «Sant Cristòfol de Corbera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 desembre 2012].

## Enllaços externs

* «Sant Cristòfol de Corbera». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
# Bandera del Friül

La bandera del Friül és la bandera de la nació i regió històrica del Friül, reconeguda oficialment per la llei de tutela de minories lingüístiques, és exposada als municipis i províncies de parla friülana. Sobre el fons blau, hi ha una àliga groga amb les ales esteses.

## Història
### Els orígens

L'origen de la bandera es troba a la Pàtria del Friül (Patrie dal Friûl), estat històric friülà que fou independent de 1077 a 1420 sota la supervisió del Patriarca d'Aquileia. La bandera oficial d'aquell estat era idèntica a la del Friül, i es feia servir a tots els actes oficials. L'àguila (tanmateix, era un grifó) potser era d'origen germànic, ja que els patriarques eren escollits entre els prínceps alemanys. L'àguila groga amb fons blau actual prové de l'escut d'armes del patriarca Bertrand, on hi havia una àguila imperial.

### La bandera actual

Avui dia aquesta bandera és visible a molts edificis públics al costat de la bandera oficial del Friül-Venècia Júlia, la d'Itàlia i la de la Unió Europea, sobretot el 3 d'abril, quan es recorda l'antic estat patriarcal, encara que alguns la consideren erròniament un símbol nacionalista o separatista. També és present entre els aficionats al futbol quan juga l'Udinese Calcio.
L'agost de 2008 es produí una forta polèmica entre el club i els aficionats perquè a la samarreta porten al capdavant la bandera de la regió i no pas la de Friül, raó per la qual alguns aficionats han acusat als directius d'insensibilitat i traïció.
La distribució dels colors de la bandera de la regió de Friül-Venècia Júlia recorda molt els de la bandera del Friül, i representa una imatge al·legòrica trobada a un mosaic d'Aquileia.

## Altres versions

Hi ha una altra versió alternativa a l'oficial, usada pel Patriarca en temps de guerra, que era idèntica però amb el fons vermell i no blau. Alguns grups nacionalistes han difós una bandera alternativa de color blau amb una franja groga i un estel groc, però sense l'àliga.
# Cantó de Baiona-Est

El cantó de Baiona-Est, (en euskera Baiona-Ekialdea) és una divisió administrativa francesa, situada al departament dels Pirineus Atlàntics i la regió Nova Aquitània.
El seu Conseller general és Jérôme Aguerre, del PS. Està format per una part de la vila de Baiona.

## Consellers generals

Llista de Consellers generals :
| Data d'elecció | Identitat | Partit | Qualitat |
| 1961 | Henri Grenet | RAD | alcalde de Baiona |
| 1967 | Henri Grenet | RAD | alcalde de Baiona |
| 1973 | Henri Grenet | RAD | alcalde de Baiona |
| 1979 | Henri Grenet | UDF-RAD | alcalde de Baiona |
| 1985 | Henri Grenet | UDF-RAD | alcalde de Baiona |
| 1992 | Jean Grenet | UDF-RAD | |
| 1995 | Jean-Michel Barnetche | UDF | |
| 1998 | Jean-Michel Barnetche | UDF | |
| 1999 | Jean-René Etchegaray | UDF | |
| 2004 | Jérôme Aguerre | PS | |
| No es coneixen les dades anteriors a 1961. ||||

## Vegeu també

* Cantons de Pirineus Atlàntics

## Enllaços externs

* Mapa del Cantó al web de la prefectura Arxivat 2008-12-06 a Wayback Machine.
# Desorita

La desorita, en anglès i originalment désorite, és un mineral de la classe dels fosfats. Rep el nom en honor de Joy Désor (n. 1990), pel seu treball analític sobre minerals nous. A proposta seva, el nom désorite també honra al seu avantpassat Pierre Jean Édouard Desor (Friedrichsdorf, Gran Ducat de Hesse, 13 de febrer de 1811 - Niça, 23 de febrer de 1882), geòleg suís i professor de l'Acadèmia de Neuchâtel, del que destaquen els seus estudis sobre paleontologia i fenòmens glacials tant d'Europa com d'Amèrica del Nord.

## Característiques

La desorita és un fosfat de fórmula química Pb₂(Fe³⁺₆Zn)O₂(PO₄)₄(OH)₈. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional en el mes de desembre de l'any 2023, i sent publicada poc després. Cristal·litza en el sistema triclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3. És una espècie isostructural amb la jamesita i la lulzacita.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions mineralògiques del Museu d'Història Natural del Comtat de Los Angeles, a Los Angeles (Califòrnia) amb el número de catàleg: 76300.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Schöne Aussicht, a prop de la localitat alemanya de Dernbach, al districte de Westerwald (Renània-Palatinat, Alemanya), on es troba en forma de cristalls irregulars d'uns 0,25 mm de llarg, que es presenten en agregats subparal·lels i radials. Aquest indret és l'únic a tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Désorite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 6 febrer 2024].
* 1 2 Kampf, Anthony R.; Möhn, Gerhard; Ma, Chi «Désorite, Pb2(Fe3+6Zn)O2(PO4)4(OH)8, a New Phosphate Mineral Isotypic with Jamesite». Minerals, 14, 2, 2-2024, pàg. 175. DOI: https://doi.org/10.3390/min14020175 [Consulta: 6 febrer 2024].
* ↑ Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 77». European Journal of Mineralogy, 36, 1, 06-02-2024, pàg. 165–172. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-36-165-2024 [Consulta: 6 febrer 2024].
# Tractat de Gottorp

El Tractat de Gottorp fou firmat al castell de Gottorp a la ciutat de Slesvig el 1768 entre el rei Cristià VII de Dinamarca i la ciutat hanseàtica d'Hamburg.
Aquest tractat terminà segles de dissensions entre Dinamarca i la ciutat d'Hamburg, un litigi que va començar el 1584. Les cases de Holstein, Holstein-Glückstadt i Holstein-Gottorp van reconèixer la independència d'Hamburg com a ciutat imperial lliure.
S'ha pactat sobre un bescanvi de territoris considerable i una quitança considerables de deutes danesos vers la ciutat d'Hamburg. Hamburg va cedir 18 pobles als amts de Trittau i Reinbek amb el ducat de Holstein, que poc abans, el 1750 havia adquirit com a penyores i li exonerava una creença de 338.000 tàlers imperials. Eximia la casa real de Dinamarca d'un deute d'un milió de tàlers i l'escreix. En compensació, Hamburg rebé uns enclavaments holsteinencs: l'Schauenburger Hof i el Mühlenhof, les illes de l'Elba entre Billwerder, Waltershof i Finkenwerder, les masies del Veddel i de Grevenhof, els feus de Peute i Müggenburg i uns quants parcel·les i bancs de sorra més. Dinamarca cedí l'autoritat eclesiàstica sobre Eppendorf i baixava el peatge sobre el passatge de l'estret d'Øresund pels vaixells hanseàtics, una font de conflictes des que Eric VII de Dinamarca va instaurar-la el 1429. Hamburg va obtenir l'estatut de soci comercial més privilegiat per als negocis a Dinamarca i Noruega.
Els territoris a les illes de l'Elba, en aparença de poc valor al moment de la signatura del tractat, van adverar-se molt estratègics per al desenvolupament ulterior del port d'Hamburg des del segle xix, al desavantatge del Port d'Harburg Hanoverià, un dels seus competidors des de sempre.

## Referències i enllaços

* ↑ Zeittafel: Hamburg im 18. Jahrhundert, Hamburger Abendblatt, 17 de març de 2007, (traducció: Cronologia d'Hamburg al segle xviii)
* ↑ Hans-Dieter Loose, prefaci a 200 Jahre Gottorper Vergleich. Staatliche Pressestelle – Berichte und Dokumente aus der Freien und Hansestadt Hamburg, tom 128 del 13 de maig de 1968
# Cantó de Lengon

El cantó de Lengon és un cantó francès del departament de la Gironda, situat al districte de Lengon. Té 13 municipis i el cap és Lengon.

## Municipis

* Viaujac
* Bomas
* Castèths Andòrta
* Hargas
* Lengon
* Leujats
* Maseras
* Roalhan
* Sent Lobert
* Sent Pardon de Concas
* Sent Pèir de Mons
* Sautèrnas
* Tolena

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1964 | Louis Langlois | |
| 1964-1982 | Jean-Louis Langlois | SFIO, després PS |
| 1982-1999 | Charles Vérité | PS |
| 1999- | Pierre Augey | PCF |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 10.917 | 11.500 | 11.818 | 13.091 | 14.098 | 15.209 | 17.953 |
# Betty Paoli

Barbara Elisabeth Glück, més coneguda pel pseudònim Betty Paoli (Viena, 30 de desembre de 1814 - Baden, 5 de juliol de 1894), va ser una escriptora, periodista, poetessa austríaca.

## Biografia

D'origen jueu, el seu pare, un metge, va morir quan era molt jove i la seva família va quedar a la ruïna, per la qual cosa es va veure empel·lida a treballar per viure. Per algun temps va ser mestra a la zona polonesa ocupada pels russos i, quan va tornar a Viena en 1843, va acompanyar a la princesa Marianne Schwarzenberg fins que es va morir el 1848. Els següents tres anys va fer un llarg viatge visitant París i Berlín, i el 1852 es va establir a Viena, on va freqüentar el saló o tertúlia de Josephine i Franciska Wertheimstein, freqüentat pels escriptors Ferdinand von Saar, Hugo von Hofmannsthal, el pianista Antón Rubinstein, el filòsof Franz Brentano i els metges Joseph Breuer, Sigmund Freud i Theodor Meynert. Va escriure periodisme, novel·la i lírica.
La poesia de Betty Paoli és amarga i malenconiosa; demostra una fèrtil imaginació i un gran poder descriptiu. Entre les seves obres destaquen Gedichte (1845), Pest, 1841 (2d ed. 1845); Nach dem Gewitter, ib. 1843 (2d ed. 1850); Die Welt und Mein Auge, ib. 1844; Romancer, ib. 1845; Neue Gedichte, ib. 1850; (2d ed. 1856); Lyrisches und Episches, ib. 1855; Wien's Gemäldegallerien, Viena, 1865; Neueste Gedichte, ib. 1870; Grillparzer und Seine Werke, Stuttgart, 1875.

## Obres

* Pest, 1841 (2d ed. 1845)
* Nach dem Gewitter, ib. 1843 (2d ed. 1850)(poesia)
* Die Welt und mein Auge (Novel·les), 1844
* Gedichte, 1845
* Romancer (poesia), 1845
* Neue Gedichte, 1850 (2d ed. 1856)
* Lyrisches und Episches, 1855
* Wien's Gemäldegallerien, Viena, 1865.
* Neueste Gedichte, 1870
* Grillparzer und Seine Werke, Stuttgart, 1875.

## Enllaços externs

* Article en la Jewish Encyclopaedia
# L'Escola Vella (Corbera de Llobregat)

L'Escola Vella és un edifici de Corbera de Llobregat (Baix Llobregat) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa del poble antic de Corbera, amb l'entrada en un reclau del carrer Major. Tenia portal rodó que es va retallar en llinda en ser utilitzada com Escola. La finestra i les pedres tallades fan intuir, a falta de dades, que la construcció es va fer pels volts dels segles XVI-XVII.

## Història

Antigament la casa havia estat hostal. Al seu entorn i al mateix costat del carrer Major hi havia cellers d'oli i de vi i magatzems de cereals i altres dipòsits de llenya i alfals i altres productes agrícoles.

## Referències

* 1 2 «L'Escola Vella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 desembre 2012].

## Enllaços externs

* «L'Escola Vella». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
# Bandiagara

Bandiagara és una ciutat de Mali que dona nom a la cinglera de Bandiagara declarada Patrimoni de la Humanitat. L'any 2009 tenia 25.564 habitants. És la capital del cercle de Bandiagara dins la regió de Mopti, al País dels dogons.
La ciutat de Bandiagara és a 63 km de la cruïlla de Sévaré, d'on surten les rutes de Mopti, Gao, Timbuctú, Bamako i cap a Burkina Faso.
Hi viuen diverses ètnies (peuls, dogons, bambares, malinkés…).

## Història

La seva fundació és controvertida. mentre els peuls reivindiquen la fundació de Bandiagara pels toucouleurs, els dogons afirmen que va ser fundada per les famílies Ouologuem i Tembely. Segons això, hauria estat fundada l'any 1770 per Nangabanu Tembély, un caçador dogon. L'etimologia de Bandiagara prové de Bandia, que significa 'carbassa', i gara que significa 'graner' en idioma dogon, però aquesta etimologia és discutida pels peuls.
El febrer de 1864, quan morí El Hadj Oumar Tall a Déguembéré (a 19 km de Bandiagara), el seu nebot Tidiani Tall va prendre la successió de l'Imperi toucouleur i regnà fins a la seva mort l'any 1887. El 1891, Sékou Amadou deixà Nioro i va prendre el tron de Bandiagara.

### Colonialització

El 29 d'abril de 1893, les tropes colonials franceses dirigides per coronel Louis Archinard van ocupar Bandiagara. El 1903, creen un cercle administratiu. De l'època colonial, en resten alguns edificis com l'ajuntament i una església catòlica.

## Economia

Ha passat en els darrers 10 anys de l'economia agrària al turisme; hi ha 6 hotels, d'entre aquests tres de luxe. S'hi han construït restaurants i ha augmentat l'artesania local.