OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antón Figueroa

Antón Figueroa (Chantada, Lugo, 1943) és un escriptor gallec.
És catedràtic a la Facultat de Filologia de la Universitat de Santiago de Compostel·la, on ensenya literatura francesa. Aquest ofici el va dur a reflexionar sobre el funcionament de la comunicació literària en contextos de contacte de llengües i de cultures i a intentar precisar els resultats literaris d'aquestes relacions, sense perdre de vista la dinàmica del món literari gallec i les funcions dels seus intercanvis amb altres literatures. En aquesta línia bàsica d'investigació, Figueroa manté una constant preocupació per la renovació metodològica des de les teories de la recepció fins al concepte de camp literari. És autor de diversos llibres (Diglosia e Texto, 1988; Lecturas Alleas, 1996) i d'articles com "Texto y lectura en otra lengua" (1989); "Les Problemes de la Traduction en langues minoritaires" (1992); "Literatura Nacional e sistema literario" (1992); "Texto extranjero y Lectura" (1995); etc. Fruit d'aquest interès pels contactes literaris és el seu llibre publicat en col·laboració amb Xoán González-Millán Communication littéraire et culture en Galice (1997), que tracta de presentar la públic francès la situació del món literari gallec.
# Cantó d'Écouen

El cantó d'Écouen és un antic cantó francès del departament de Val-d'Oise, que estava situat al districte de Sarcelles. Comptava amb sis municipis i el cap era Écouen.
Va desaparèixer al 2015 i el seu territori es va dividir entre el cantó de Fosses, el cantó de Deuil-la-Barre i el cantó de Domont.

## Municipis

* Saint-Brice-sous-Forêt
* Ézanville
* Écouen
* Le Mesnil-Aubry
* Piscop
* Le Plessis-Gassot

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1949 | M. Meyer | SFIO |
| 1949-19.. | M. Garas | RFP |
| 19..-1961 | Henri Coquelle | Divers droite, després UNR |
| 1961-1967 | Raymond Gauriat | PCF |
| 1967-1973 | Michel Mecheri | UDR |
| 1973-1998 | Maurice Gigoi | RI, després UDF |
| 1998-2004 | Marie-Marthe Jesslen | PS |
| 2004- | Philippe Demaret | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Cantó d'Aubervilliers-Est

El cantó de Aubervilliers-Est és un antic cantó francès del departament de Sena Saint-Denis, que estava situat al districte de Saint-Denis. Comptava amb part del municipi d'Aubervilliers.
Al 2015 va desaparèixer i el seu territori va passar a formar part del nou cantó d'Aubervilliers.

## Municipis

* Aubervilliers (part)

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1967-1998 | Madeleine Cathalifaud | PCF |
| 1998-2004 | Nathalie Buisson | PCF |
| 2004-2011 | Evelyne Yonnet | PS |
| 2011- | Pascal Beaudet | PCF |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| - | - | - | - | 37.711 | 36.010 | 42.014 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Embotits de Sallent (ninots)

Els Embotits són uns ninots llegendaris a la vila de Sallent. Reben aquest nom perquè es fan amb vestits omplerts o embotits de palla, cap de roba i careta de cartró. Ningú sap del cert quan van néixer els Embotits, el que sí que se sap és que nasqueren amb la festa de les enramades fa molts anys.

## Història

Diu la tradició que una bandositat o força armada va intentar entrar al poble de Sallent i els seus habitants per tal de defensar-se van simular un gran nombre de defensors embotint sacs amb palla com si fossin ninots, armats amb forquetes, dalles i eines del camp. Van col·locar els Embotits sobre les muralles de la vila i al portal de Sant bernat, que era una entrada principal al poble. Feia tanta impressió que van aconseguir enganyar l'enemic de tal manera que va decidir passar de llarg. Així doncs, els Embotits van salvar Sallent.
Aleshores, els empresaris de les fàbriques tèxtils que hi havia a la vila, van trobar apropiat donar festa durant mitja jornada de treball, el dilluns a la tarda de Corpus, que coincidia amb les enramades de Sallent, amb la condició que havien de continuar posant els Embotits al carrer Sant Bernat. Dilluns a la tarda a la plaça Sant Bernat i sota els Embotits se celebraven les balladetes, dansa d'origen popular que ballen parelles de nens i nenes agafats dels dits i acompanyats del so dels grallers de Sallent.
En commemoració a la festa de les enramades de Sallent, l'agrupament Roques Albes de Sallent, coneguts com l'esplai el Cau, cada any per Corpus presenta els Embotits vestits i emperrucats de diferent manera (cortesans de segles passats, nuvis, típics catalans, andalusos, tirolesos, etc.). Actualment, però, els Embotits són uns maniquins que es col·loquen dalt d'un simulat portal fet de fusta que representa el portal emmurallat que hi havia al carrer Sant Bernat. L'any 2009, la Coral Nova Harmonia de Sallent va crear un espectacle audiovisual i musical en directe titulat El Retaule dels Embotits, representant els fets llegendaris dels Embotits.
Encara ara, se segueixen ballant les balladetes dilluns a la tarda a la plaça Sant Bernat, sota els Embotits, acompanyats dels gegantons i els grallers de Sallent que van crear una coreografia donant un ordre a la dansa. Els nens i nenes, en acabar la dansa se’ls obsequia amb una ensaïmada.

## Referències

* ↑ «Tradicionari. Els carnavals». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 5 juliol 2024].
* ↑ TV3. «Els "embotits" de la Festa de les Enramades». Divendres, Els "embotits" la Festa les Enramades. [Consulta: 14 agost 2020].
* ↑ ««El Retaule dels Embotits» de les Enramades de Sallent aplega 900 persones». Nació Digital, 18-06-2017. [Consulta: 14 agost 2020].

## Bibliografia

* SÁNCHEZ, Ferran i RIU, Jaume: "L'Abans, Sallent recull gràfic 1883-1975". Editorial Efadós, SL. Sallent. 2009

## Enllaços externs

* Històries i llegendes
* Festa de les Enramades de Sallent Arxivat 2011-09-04 a Wayback Machine.
# Sant Sadurní de Garrigoles

Sant Sadurní de Garrigoles es troba al bell mig de les masies que formen el poble de Garrigoles. És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'edifici és d'una nau amb capçalera de planta semicircular. La volta de la nau és apuntada i seguida, l'arc triomfal també apuntat —doble, en degradació— i la volta de l'absis té forma ametllada. Les finestres romàniques són de doble esqueixada. En el frontis, aponent, hi ha la portada, de tres arcs de mig punt en degradació, llinda i timpà llis i amb guardapols i motllures incurvades. Al capdamunt s'hi obre una finestra d'arc de mig punt. El mur és coronat per una espadanya de dos pisos amb arcades dobles de mig punt, el superior afegit tardanament. El frontó de l'extrem de llevant de la nau sobrepuja el nivell de la coberta, el seu vèrtex és rematat per una creu grega inscrita en un cercle de pedra. A la cornisa exterior del mur meridional, hi ha un petit personatge esculpit en relleu. L'aparell romànic és de carreus ben escairats i polits. Les capelles laterals afegides al mur N van ser enderrocades en la restauració dels anys 70.

## Història

L'any 1185 l'església de Sant Sadurní de Garrigoles fou cedida de Girona a l'ordre dels cavallers del Sant Sepulcre que hi establiren una comunitat. El 1210 el lloc de Garrigoles, juntament amb el veí de les Olives, passaren a integrar-se als dominis, importants al Baix Empordà, de l'abadia benedictina de Santa Maria d'Amer. A finals del segle xiv, ambdós llocs figuren com a pertanyents a la baronia Verges; al segle xvii eren de la barllia reial de Verges.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 «Església de Sant Sadurní de Garrigoles». Romànic Obert. Arxivat de l'original el 24 de desembre 2013. [Consulta: 21 desembre 2013].
* 1 2 3 «Sant Sadurní de Garrigoles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
# Ana María Besalduch Besalduch

Ana María Besalduch Besalduch (Vinaròs, 1973) és una política i advocada valenciana, alcaldessa de Sant Mateu (Baix Maestrat) des del 2011.
Besalduch és llicenciada en dret i ha exercit d'advocada a Vinaròs. Milita al Partit Socialista del País Valencià (PSPV) i és regidora a l'ajuntament de Sant Mateu des de 1999. A les eleccions de 2011 aconseguí l'alcaldia i accedí a l'escó de diputada a les Corts Valencianes.

## Enllaços externs

* Fitxa a les Corts Valencianes Arxivat 2012-06-22 a Wayback Machine.
Càrrecs públics :
| Precedit per: Manuel Ferreres Ferreres | Alcaldessa de Sant Mateu 2011 - Actualitat | Succeït per: En el càrrec |
# Mas Genís (Masarac)

Mas Genís és una masia del municipi de Masarac (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situat al sud-est del nucli urbà de la població de Masarac, al vessant oriental de la serra del Montpedrós, a tocar la riera d'Anyet. S'hi accedeix pel camí que passa pel pla d'en Mitró des de la carretera del Priorat.
Masia formada per quatre grans cossos adossats, que li proporcionen una planta rectangular. Presenten les cobertes de teula de dues vessants i estan distribuïts en planta baixa i pis. La façana principal, orientada a migdia, presenta un cos rectangular adossat al davant cobert amb una terrassa al nivell del pis, des d'on es realitza l'accés a l'interior. La planta baixa està coberta amb dues voltes de mig punt, actualment reformades. Pel que fa a les obertures, a la planta baixa hi ha dos portals d'arc rebaixat, que donen accés als cossos destinats a magatzems i estables. Al pis, en canvi, les obertures són rectangulars i presenten els emmarcaments arrebossats. La resta de façanes també presenten obertures rectangulars, sense cap element destacable. El conjunt es completa amb altres edificis annexos de recent construcció i una tanca delimitadora de l'espai.
La construcció està bastida amb pedra desbastada de diverses mides i maons, lligat amb abundant morter de calç. La façana principal conserva restes del revestiment arrebossat original.

## Referències

* 1 2 3 «Mas Genís». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Antón Paz Blanco

Antón Paz Blanco (Vilagarcía de Arousa, província de Pontevedra 1976) és un regatista gallec, guanyador d'una medalla d'or olímpica.

## Biografia

Va néixer el 8 d'agost de 1976 a la ciutat de Vilagarcía de Arousa, població gallega situada a la província de Pontevedra.

## Carrera esportiva

Va participar, als 28 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2004 realitzats a Atenes (Grècia), on va aconseguir finalitzar en vuitena posició en la classe Tornado al costat de Fernando Echavarri, obtenint així un diploma olímpic. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 2008 realitzats a Pequín (Xina), i juntament amb Echavarri, aconseguí guanyar la medalla d'or en aquesta competició.
Al llarg de la seva carrera ha aconseguit dues medalles d'or en el Campionat del Món de vela els anys 2005 i 2007. L'any 2005 aconseguí, així mateix, una medalla d'or en el Campionat d'Europa de vela.

## Enllaços externs

* (castellà) www.ado.es - Antón Paz Arxivat 2010-06-19 a Wayback Machine.
# Cantó de Champigny-sur-Marne-Oest

El cantó de Champigny-sur-Marne-Oest és un antic cantó francès del departament de Val-de-Marne, que estava situat al districte de Nogent-sur-Marne. Comptava amb part del municipi de Champigny-sur-Marne.
Va desaparèixer al 2015 i el seu territori es va dividir entre el cantó de Champigny-sur-Marne-1 i el cantó de Champigny-sur-Marne-2.

## Municipis

* Champigny-sur-Marne (part)

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1967-1976 | Pierre Vincenot | PCF |
| 1976-1994 | Guy Poussy | PCF |
| 1994- | Christian Favier | PCF |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| - | - | - | - | 17.867 | 17.106 | 17.051 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Cantó de Cormeilles-en-Parisis

El cantó de Cormeilles-en-Parisis és un antic cantó francès del departament de Val-d'Oise, que estava situat al districte d'Argenteuil. Comptava amb 2 municipis i el cap era Cormeilles-en-Parisis.
Va desaparèixer al 2015 i el seu territori es va dividir entre el cantó de Franconville i el cantó d'Herblay.

## Municipis

* Cormeilles-en-Parisis
* Montigny-lès-Cormeilles

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1964-1982 | Claude Weber | PCF |
| 1982-1988 | Michel Buttard | CNI |
| 1988-2001 | Robert Hue | PCF |
| 2001-2008 | Christophe Durand | UDF, després UMP |
| 2008- | Anita Bernier | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| 17.041 | 20.851 | 22.351 | 29.128 | 34.429 | 36.826 | 42.079 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Mas Clastés

Mas Clastés és una masia del municipi d'Albanyà inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia construïda a partir d'un nucli primitiu al que s'hi afegiren d'altres dependències fruit del desenvolupament agrari. L'habitatge constava d'una planta baixa destinada a les quadres pel bestiar, que actualment és el menjador, la primera i segona planta amb habitacions. El nucli principal té les cobertes inclinades a la façana principal; en data posterior segurament, s'hi afegiria l'enorme porxada que corre tota la façana. Són sis arcades de punt rodó que donen accés a la planta baixa. Així mateix aquest porxo dona lloc a una eixida, situada a recer de la tramuntana. En una finestra que dona a l'eixida trobem la data 1822.Actualment l'entrada es fa per una porta d'arc rebaixat situada al darrere. Prop d'aquesta porta hi ha una mena de passadís que possibilita donar la volta a la masia. Aquest passadís-magatzem està cobert per una volta gairebé de punt rodó.L'aparell és diferent segons les èpoques. A diferents indrets (porxo i parets adjacents) veiem pedres lleugerament escairades, molt poc. En altres llocs apareixen carreus ben escairats.

## Referències

* ↑ «Mas Clastés». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 gener 2014].
# Ana Nuño

Ana Nuño (Caracas, 29 de juliol de 1957) és una escriptora veneçolana resident a Catalunya.

## Biografia

És llicenciada i doctorada en Filologia anglesa per la Universitat de la Sorbona. Ha desenvolupat la seva activitat en tres fronts: la poesia, el periodisme i la política.
La seva poesia ha estat publicada a Espanya i inclosa en antologies en aquest país i a Veneçuela, Colòmbia, Argentina, Mèxic, Brasil i els Estats Units d'Amèrica. Ha estat traduïda a l'anglès, francès, italià i portuguès.
Ha publicat assajos, articles i ressenyes crítiques sobre literatura, política i cinema, entre altres mitjans, en Vuelta (Mèxic); Syntaxis, Quimera, El Viejo Topo, La Vanguardia, Letras Libres (Espanya); El Nacional i El Universal (Veneçuela). Va dirigir la revista de literatura Quimera (1997-2001). El 2004 va fundar, l'editorial Revers Edicions.
El 2005 va impulsar la formació d'un nou partit polític: Ciutadans-Partit de la Ciutadania.
Actualment resideix a Barcelona.

## Algunes obres publicades

* Las voces encontradas. Màlaga: Dador, 1989.
* Sextinario. Caracas: Tierra de Gracia, 1999; Barcelona: Plaza & Janés, 2002.
* Lezama Lima. Barcelona: Omega, 2001.

## Enllaços externs

* «Barcelona, mujeres poetas (6). Ana Nuño». Barcelona Review.
# Mas Bofill

Mas Bofill és una masia del municipi d'Ordis inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casal situat a un quilòmetre i mig de la vil·la d'Ordis. És un casal aïllat i és l'edifici situat més a migdia dels que formen part d'aquest veïnat de Pols. Edifici de planta baixa i dos pisos. A la planta baixa trobem dos grans arcs rebaixats que fan de porxo a les dues entrades de la façana. Al costat d'aquests hi ha un pou que arriba fins al segon pis. Els dos arcs rebaixats es converteixen al segon pis en una eixida. La façana està arrebossada i destaquen algunes finestres del segon pis. El tercer pis està totalment refet de la mateixa manera que la façana que està arrebossada. De la façana destaquem un portal rectangular i dues finestres d'arcs conopials decorats amb arabesc calat. La finestra més gran té dues testes en relleu en l'inici del guardapols i decoració geomètrica i escuts a les impostes de l'arc. L'altra finestra posseeix petites testes a les impostes i a les mènsules del guardapols. Hi ha una petita obertura d'arc trilobulat i algunes altres més senzilles amb llindes rectangulars. Destaca també un petit portal d'arc de mig punt adovellat, que ostenta una creu en relleu. A la llinda de la porta de la lliça hi ha un escut, molt erosionat. En els sostres d'algunes estançes de l'interior hi ha motllures de guix molt interessants

## Referències

* ↑ «Mas Bofill». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Antón Risco

Antón Martínez-Risco Fernández (Allariz, 1926-Vigo, 1998) és un escriptor gallec conegut per Antón Risco.
Fill de l'escriptor Vicente Martínez-Risco e Agüero (Vicente Risco). Creix a Ourense, on aviat es manifesta el seu esperit inquisitiu i imaginatiu. Comença dret, però prefereix viure, llegir i pensar. Abandona els estudis i treballa en una fosca oficina. Reprèn filosofia i lletres, estudis que conclou amb facilitat. Es converteix en deixeble de Rafael Lapesa. Amb més de 30 anys decideix marxar a Tolosa del Llenguadoc com a lector de castellà i al cap d'uns anys es trasllada a Eugene-Oregon (EUA), on roman un curs. Passa a la Universitat Laval, al Québec, on Antón Risco serà successivament professor i catedràtic, durant 30 anys. S'interessa profundament pel nacionalisme canadenc francòfon. Simpatitzant comunista, evolucionarà cap al nacionalisme. Al final dels seus dies escull tornar a Galícia, però la malaltia acaba amb ell. La figura d'Antón Risco cobra una especial rellevància en la literatura gallega per la seva obra de creació, en la qual destaquen les novel·les Memorias dun emigrante (1986), Premi Nacional de la Crítica 1987, As metamorfoses de Proteo (1989), Mascarada (1995) o Os fillos do río (pòstuma, 1999).
# Cantó de Joinville-le-Pont

El cantó de Joinville-le-Pont és un antic cantó francès del departament de Val-de-Marne, que estava situat al districte de Nogent-sur-Marne. Comptava amb el municipi de Joinville-le-Pont.
Al 2015 va desaparèixer i el seu territori va passar a formar part del cantó de Charenton-le-Pont.

## Municipis

* Joinville-le-Pont

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1967-1976 | Georges-Maurice Defert | CD |
| 1976-1982 | Jean-Pierre Garchery | CNI |
| 1982-2001 | Pierre Aubry | RPR |
| 2001-2002 | Marie-Paule Peyre-de-Fabrègues | Divers droite |
| 2002-2008 | Pierre Aubry | RPR, després UMP |
| 2008- | Georges Nérin | UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| 17.797 | 17.467 | 17.608 | 16.934 | 16.657 | 17.117 | 17.802 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Cantó d'Arcueil

El cantó d'Arcueil és un antic cantó francès del departament de Val-de-Marne, que estava situat al districte de L'Haÿ-les-Roses. Comptava amb 2 municipis i el cap és Arcueil.
Va desaparèixer al 2015 i el seu territori es va dividir entre el cantó de Cachan i el cantó de Le Kremlin-Bicêtre.

## Municipis

* Arcueil
* Gentilly (part)

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1976-1985 | Mme Mathieu | PCF |
| 1985-2004 | Marcel Trigon | PCF, després CAP |
| 2004- | Daniel Breuiller | CAP, després EELV |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| - | - | - | - | 26.836 | 24.312 | 26.398 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Sant Vicenç de Principi

Sant Vicenç de Principi és una església romànica del municipi d'Albanyà inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Antiga església parroquial, va ser unida el 1228 a Bassegoda i després el 1614 unida a Oix. Actualment és en ruïnes, ubicada al lloc de Principi, en els vessants nord-occidentals del Puig de Bassegoda, a prop del límit municipal de Montagut i Oix. El temple és una construcció romànica amb característiques pròpies del segle XI; resten en peu panys dels murs, perduts entre la boscúria que cobreix l'indret on està situat. És possible veure part de la cornisa que recorria l'interior de l'església, la forma de volta de canó i la finestra que s'obria a la façana de ponent.

## Història

El topònim del lloc ja és citat l'any 872 com a "collis Principii" en un document on es fa referència al cenobi de Sant Aniol d'Aguja. Temps després, en 1279, consta ja l'existència del temple ara sota el patronatge de Sant Vicenç. Com a tal, ve citat el 1315 per primera vegada, en la prestació d'homenatge feta per Ramon de Vilamarí a favor de Guillem, bisbe de Girona i abat de Sant Feliu de Girona, per la meitat de les dècimes de la parròquia de "Sahcti Vicencii de Pricipi", que tenia en feu del prelat i de l'església gironina.
La població vinculada a aquesta església parroquial, la de Sant Julià de Ribelles i de la Sant Corneli de la Muga era molt i molt baixa, cosa que va fer que totes tres parròquies fossin unides a Oix el 1614.

## Referències

* ↑ Mallorquí, Elvis. El llibre verd del Bisbe de Girona (1362-1371). Girona: Diputació de Girona, 2012 (Col·lecció Francesc Eiximenis). ISBN 978-84-96747-85-2.
* 1 2 «Sant Vicenç de Principi». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 gener 2014].
* ↑ Marquès, Josep Maria «Creació i extinció de parròquies al bisbat de Girona». Annals de l’Institut d’Estudis Gironins, 35, 1995, pàg. 405-446.
# Analytical Review

Analytical Review va ser una revista londinenca que va difondre les idees de la Il·lustració i els ideals polítics de la Revolució Francesa entre els cercles anglosaxons. Va publicar-se entre 1788 i 1798. Els seus redactors signaven amb un pseudònim, per tal de poder expressar-se amb llibertat.
Comptava amb diversos departaments de redacció, dedicats a la ciència, a la literatura, a la política i la religió. Alguns dels seus col·laboradors més destacats van ser Mary Wollstonecraft, John Aikin, Thomas Christie o William Enfield, tots ells simpatitzant del moviment enciclopedista i el liberalisme.
# Anvil (motor de videojocs)

Anvil (anomenat provisionalment Scimitar abans del 2006) és un motor de videojoc creat el 2007 per l'empresa de videojocs Ubisoft per a l'ús en Microsoft Windows, PlayStation 3 i Xbox 360.

## Llista de videojocs usant Anvil

* Assassin's Creed (2007)
* Prince of Persia (2008)
* Shaun White Snowboarding (2008)
* Assassin's Creed II (2009)
* Prince of Persia: The Forgotten Sands (2010)
* Assassin's Creed: Brotherhood (2010)

## Tecnologia

Claude Langlais (director tècnic d'Ubisoft Mont-real) diu que el modelatge es realitza en 3ds Max per a l'entorn i ZBrush per als personatges. El motor utilitza middleware Autodesk HumanIK per col·locar correctament les mans del personatge i els peus les animacions d'escalar i empènyer en temps real. Anvil s'ha millorat per Assassin's Creed II.
Viccionari