OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Riu Haliàcmon

El riu Haliàcmon (en grec: Αλιάκμονας, Aliàkmonas; en búlgar: Бистрица, Bístritsa) és un riu de la regió grega de Macedònia que neix a les muntanyes del Pindos i desemboca al Golf Termaic, a prop de Tessalònica. Segons el mite, el nom prové del déu Haliàcmon, fill d'Oceà i de Tetis, que era el déu protector del riu.
A l'antiguitat, segons Juli Cèsar, aquest riu marcava el límit de Macedònia amb Tessàlia. A la part inicial corria cap al sud-est, regant Elimea, i després cap al nord-est formant el límit entre Pièria, Eòrdia i Emàtia, fins a desaiguar al Golf Termaic o golf de Tessalònica. Segons Heròdot, el riu Haliàcmon estava unit a un altre riu, el Lídies, i tots dos desembocaven a un llac vora de Pel·la. Però el Lídies, posteriorment, va canviar el seu curs i va passar a desembocar directament a la mar Egea.

## Referències

* ↑ Alberich i Mariné, Joan (dir.); Cuartero i Iborra, Francesc J. (dir.). Diccionari Grec-Català. D'Homer al segle ii dC. Enciclopèdia Catalana - Fundació Institut Cambó, 2015, p. 195. ISBN 9788441224223.
* ↑ Smith, William (ed.). «Haliacmon». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 23 novembre 2022].
# Rafael Hernando Fraile

Rafael Antonio Hernando Fraile (Guadalajara, 13 de novembre de 1961) és un polític espanyol, senador pel Grup Parlamentari Popular al Senat per Almeria i president del Comitè de Drets i Garanties del Partit Popular.

## Biografia

Llicenciat en Dret per la Universitat d'Alcalá, i amb un màster en Administració i Direcció d'Empreses per ICADE, està divorciat i té tres fills.
Va començar la seva carrera política com a regidor de Guadalajara entre els anys 1983 i 1987. En les eleccions autonòmiques d'aquell any va aconseguir un escó com a diputat regional de Castella-La Manxa que va mantenir fins a 1989. A les generals de 1989 va ser elegit senador per Guadalajara, càrrec que va ostentar fins a les següents eleccions generals, les de 1993, en les quals va resultar elegit diputat per Almeria, que és el lloc que conserva des d'aleshores.
Durant tres anys, entre 1987 i 1990, va presidir les Noves Generacions del Partit Popular, i uns anys després va ser elegit coordinador de Comunicació i portaveu del Partit Popular al XIII Congrés de la formació popular.
El juliol de 2005, després de la sessió en què es va rebutjar la proposta del PP que el Govern comparegués al Congrés per explicar la seva resposta davant l'incendi de Guadalajara, va intentar agredir el llavors portaveu parlamentari del PSOE, Alfredo Pérez Rubalcaba.
Després de la designació de Alfonso Alonso com a ministre de Sanitat d'Espanya, el 16 de desembre de 2014 Mariano Rajoy el va nomenar portaveu del Grup Parlamentari Popular al Congrés dels Diputats, a un any del final de la X Legislatura.
Al desembre de 2014 va ser amb donat a pagar 20.000 € al partit polític UPyD per vulnerar l'honor del mateix i acusar-lo de finançar-se il·legalment. No han estat les úniques declaracions que han causat polèmica del diputat, el desembre de 2012 va negar el canvi climàtic adduint que aquests "postulats" responen a "ecocomunisme que profetitza el mateix que això que el proper 21 de desembre s'acabarà el món". L'octubre del 2012 va titllar el jutge Santiago Pedraz de "pijo àcrata", comentari del que va haver de disculpar-se poc després.

## Càrrecs exercits

* Regidor de l'Ajuntament de Guadalajara (1983-1987).
* Diputat per Guadalajara a les Corts de Castella-la Manxa (1987-1989).
* President de Noves Generacions del Partit Popular (1987-1990).
* Senador per Guadalajara (1989-1993).
* Diputat per Almeria al Congrés dels Diputats (des de 1993).
* Portaveu adjunt del Grup Popular al Congrés dels Diputats (2011-2014).
* Portaveu del Grup Popular al Congrés dels Diputats (2014-2018).
* President del Comitè de Drets i Garanties del Partit Popular (2018-actualitat).

## Referències

* ↑ «Un diputat del PP intenta agredir Rubalcaba». El País, 20-07-2005.
* ↑ Rafael Hernando, nuevo portavoz del PP en el Congreso, abc.es, 16 de desembre de 2014.
* ↑ El nou portaveu del PP al Congrés, condemnat a pagar 20.000 euros a UPyD, abc.es, 19 de desembre de 2014.

## Enllaços externs

* Fitxa de diputat
* Fitxa de senador
| Precedit per: Gonzalo Robles Orozco | President de Noves Generacions del Partit Popular 1989-1990 | Succeït per: Tomás Burgos Gallego |
# Herbert Backe

Herbert Backe (Batumi, 1 de maig de 1896 - Nuremberg, 6 d'abril de 1947) va ser un polític nacionalsoscialista durant el Tercer Reich i criminal de guerra alemany.
Va ver secretari d'estat del ministre de l'agricultura i de l'alimentació Richard Walther Darré al qual va succedir com a ministre d'Alimentació (el 1942) i ministre d'Agricultura (el 1944).
Durant la Segona Guerra Mundial Alfred Rosenberg va proposar Backe com a administrador del Reichskommissar d'Ucraïna. Va ser un dels organitzadors del Pla de la fam destinat a fer morir de gana a milions d'eslaus per tal d'assegurar el subministrament d'aliments a l'exèrcit i el poble alemanys.
Capturat, després de la guerra, pels aliats va ser jutjat a Nuremberg però es va suïcidar en penjar-se a la seva cel·la.
# Paula Juste Sánchez

Paula Juste Sánchez (Lleida, 2 de juliol de 2003) és una nedadora catalana que va participar als Jocs Olímpics de París 2024.
Prové d'una família sense altres nedadors. Va començar a nedar als dos o tres anys al CN Lleida. El 2024 estudiava Finances i Comptabilitat a la Universitat Internacional de la Rioja.

## Trajectòria

Membre del CN Lleida des de ben jove, va començar a entrenar al Centre d'Alt Rendiment de Sant Cugat del Vallès el 2015, seleccionada per la Federació Catalana de Natació, juntament a Cristina Garcia i Roger Miret.
Al Campionat d'Espanya d'hivern de Sabadell del 2022 va guanyar en els 400 m estils, els 100 m i 200 m papallona i els 400 m lliures. El març del 2023 va ser tercera en la final dels 200 estils en el meeting d'Edimburg.
L'any de la seva consolidació va ser el 2024. Al meeting de Nimes del març va guanyar els 400 lliures. Al maig del 2024 va batre el rècord de Catalunya als 50 metres papallona. al trofeu Ciutat de Barcelona. Al campionat d'Espanya Open de Palma del juny del 2024 va establir un nou rècord d'Espanya dels 100 papallona amb un temps de 58,48 segons, rebaixant en 25 centèsimes la marca anterior del 2016. Amb aquesta marca va obtenir el passi per anar als Jocs Olímpics de París 2024 a competir amb el 4x200 lliures. El combinat espanyol va ser eliminat en la primera sèrie, després d'efectuar la segona pitjor marca dels 16 equips participants.

## Referències

* 1 2 Monge, José Carlos. «“Sin sacrificios no estaría en París”» (en castellà), 22-07-2024. [Consulta: 9 agost 2024].
* ↑ «Paula Juste bitllet per als JJOO». [Consulta: 9 agost 2024].
* ↑ «Base de dades de premsa local d'Alpicat». La Mañana, 19-09-2015. [Consulta: 9 agost 2024].
* ↑ «Paula Juste brilla con cuatro oros y Nahia Garrido apunta alto a los 15 años» (en castellà). dxtcampeon. [Consulta: 9 agost 2024].
* ↑ «Paula Juste, tercera en los 200 estilos de Edimburgo» (en castellà). Marca, 12-03-2023. [Consulta: 9 agost 2024].
* ↑ Feminista, DF Diario. «Bronce para Paula Juste en Edimburgo en 200 estilos con su mejor marca personal | DF Diario Feminista» (en castellà), 17-03-2023. [Consulta: 9 agost 2024].
* ↑ «Emma Carrasco, Pérez Godoy y Paula Juste, victorias en Nimes con Mireia Belmonte tercera en 400 libre» (en castellà). Mundo Deportivo, 31-03-2024. [Consulta: 9 agost 2024].
* ↑ «Africa Zamorano i Paula Juste imposant-se en la primera jornada del trofeu ciutat de Barcelona | Natacio Cat». [Consulta: 9 agost 2024].
* ↑ Camps, Albert. «Paula Juste guanya els 100 m papallona amb un nou rècord estatal (58.48) - 18 juny 2024». [Consulta: 9 agost 2024].
* ↑ Cicutti, Fernando. «Palma 2024: otra mínima de Garach; récord de Paula Juste y más» (en castellà), 18-06-2024. [Consulta: 9 agost 2024].
* ↑ Segre. «Paula Juste anirà als Jocs de París amb el 4x200 lliures», 20-06-2024. [Consulta: 9 agost 2024].
* ↑ «Women's 4 x 200m Freestyle Relay - Heats Results» (en anglès). COI, 01-08-2024. [Consulta: 10 agost 2024].
# Jella Haase

Jella Haase (27 d'octubre de 1992) és una actriu alemanya. Va començar a actuar al teatre a una edat molt primerenca. Els seus crèdits cinematogràfics inclouen Lollipop Monster, Fack ju Göhte i Combat Girls. També ha aparegut als programes de televisió Polizeiruf 110 i Alpha 0.7 – Der Feind in dir. Va guanyar el premi de cinema bavarès a la millor actriu jove el 2012, el premi Günter Strack de televisió el 2013 i va obtenir una nominació als premis del cinema alemany el 2014.

## Biografia

Haase va néixer a Berlín-Kreuzberg. La seva mare és dentista. Haase va començar la seva carrera com a actriu infantil al teatre dramàtic. El 2009, va fer el seu debut cinematogràfic al curtmetratge Der letzte Rest als 15 anys. El seu primer paper important va ser a la pel·lícula de televisió Mama kommt! Després van arribar més produccions de televisió, incloses dues aparicions a Polizeiruf 110. El 2010, va protagonitzar sis episodis d'Alpha 0.7 - Der Feind in dir.
El 2011, va aparèixer a la pel·lícula Men in the City 2. També va tenir un paper protagonista a la pel·lícula sobre neonazis Krigerin, on va aparèixer amb Alina Levshin i Gerdy Zint. Per aquest paper, i també per la pel·lícula Lollipop Monster, va rebre el premi de cinema bavarès a la millor actriu jove el 2012.
El 2013, va interpretar a una prostituta menor d'edat que es filma fent sexe amb jutges per fer-los xantatge, a l'episodi Puppenspieler de la sèrie Tatort. També va rebre premi Günter Strack de televisió el 2013 a la millor actriu. El mateix any, va interpretar l'adolescent Chantal Ackermann a la pel·lícula de comèdia Fack ju Göhte dirigida per Bora Dağtekin. Pel seu paper, va ser nominada al premi del cinema alemany a la millor actriu secundària el 2014.
El 2022, va protagonitzar la sèrie d'espies de Netflix Kleo, amb una segona temporada el 2024.

## Referències

* ↑ Geisenhanslüke, Ralph. «Ich wünsche mir, immer wieder an meine Grenzen zu kommen» (en german). Die Zeit, 25-08-2011. Arxivat de l'original el 2 February 2014. [Consulta: 22 setembre 2014].
* 1 2 Uslar, Moritz Von. «Jella Haase Überhaupt nicht harmlos» (en german). Die Zeit, 28-07-2014. [Consulta: 22 setembre 2014].
* 1 2 «Jella Haase» (en german). Crew United. [Consulta: 22 setembre 2014].
* ↑ Hoedge, Erik Brandt. «Was guckst du so, Jella Haase?» (en german). Süddeutsche Zeitung, 08-04-2013. Arxivat de l'original el 2 February 2014. [Consulta: 22 setembre 2014].
* ↑ «Ministerpräsident Horst Seehofer verleiht 33. Bayerischen Filmpreis / Ehrenpreis für Regisseur Wim Wenders / Produzentenpreis für die Filme 'Hotel Lux' und 'Halt auf freier Strecke'» (en german). Bayern Digital, 20-01-2012. Arxivat de l'original el 23 October 2013. [Consulta: 22 setembre 2014].
* ↑ Basan, Sandra. «Der "Fack ju Göhte"-Star lebt in einem Punker-Haus!» (en german). Bild.de, 19-01-2014. [Consulta: 22 setembre 2014].
# Agnetina flavescens

Agnetina flavescens és una espècie d'insecte pertanyent a la família dels pèrlids.
Es troba a Nord-amèrica: Alabama, Arkansas, Geòrgia, Illinois, Indiana, Kentucky, Maryland, Minnesota, Missouri, Carolina del Nord, Nova York, Ohio, Oklahoma, Pennsilvània, Carolina del Sud, Tennessee, Virgínia i Virgínia Occidental.

## Referències

* ↑ Klapálek, 1907. Evproske druhy rodu Perla Geoffr. Rozpravy Ceské akademie ved a umení. Trída II. (Mathematicko prírodovedecká) (Rozpr. Ceské. Akad.) 16(16):16. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2010-07-10. [Consulta: 19 juliol 2012].
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Walsh, 1862. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. 1862 14:363.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Stoneflies of the United States - Stoneflies of Georgia (anglès)
* ↑ The Stoneflies (Plecoptera) of Illinois Revisited (anglès)
* ↑ DeWalt, R.E., C. Favret i D.W. Webb, 2005. Just how imperiled are aquatic insects? A case study of stoneflies (Plecoptera) in Illinois. Annals of the Entomological Society of America 98(6):941-950.
* ↑ Stoneflies of the United States - Stoneflies of Maryland (anglès)
* ↑ Pennsylvania Aquatic Insects Arxivat 2016-03-05 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Basinwide Assessment Report Little Tennessee River Basin (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* Nomina Insecta Nearctica Arxivat 2015-09-10 a Wayback Machine. (anglès)
# Agrupació Musical Senienca

Agrupació Musical Senienca és una agrupació musical fundada a la Sénia el 1904 per iniciativa del mestre Joan Baptista Esteller i Esteller (1881-1935) de Sant Jordi del Maestrat. Aviat en formarà una banda i una escola de música. Va mantenir una intensa activitat musical interrompuda per la guerra civil espanyola. El 1944 Simó Arasa i Torrens va reprendre les activitats de l'Agrupació i la va dirigir fins al 1984. L'agrupació participà en concursos de bandes de música d'arreu dels Països Catalans i d'Espanya, i el 1998 guanyà el segon premi de la Tercera Secció del Certamen Internacional de Bandes de València.
La Banda de Música ha aconseguit premis en certàmens internacionals: València (1998), 2n premi de la tercera secció; Kerkrade (Holanda – 2001), 1er premi de la 2a. Secció i Altea, 2n premi de la 1a secció i el 2002 va rebre la Creu de Sant Jordi per la projecció que ha contribuït a donar —també amb el concurs de l'escola de música— a la vila de la Sénia i a la comarca del Montsià en el seu conjunt.
Entre l'octubre de 2003 i novembre de 2004 va celebrar els actes del seu centenari. Des del 2007 organitza l’únic certamen internacional de bandes de música que se celebra a Catalunya. També ha organitzat diversos cursos de direcció amb destacats professors de nivell internacional, entre altres Eugene Corporon, Johan de Meij, Alex Schillings, Thomas Doss i José Rafel Pascual Vilaplana.

## Referències

* ↑ «Les Bandes de Musica». Arxivat de l'original el 2021-11-07. [Consulta: 7 novembre 2021].
* 1 2 «Banda de Música de l’Agrupació Musical Senienca», 10-10-2018. [Consulta: 7 novembre 2021].

## Enllaços externs

* Pàgina de l'Agrupació Musical Senienca Arxivat 2007-09-30 a Wayback Machine.
# Agrupació de Guerrillers Espanyols

L'Agrupació de Guerrillers Espanyols (també Agrupació Guerrillera Espanyola o Guerrillers Espanyols) (AGE) és la denominació que van rebre els voluntaris espanyols a França que van participar integrats en la Resistència contra els nazis durant la Segona Guerra Mundial. Els membres integrants de l'AGE van ser espanyols obligats a l'exili a França en acabar la Guerra Civil espanyola. Bona part d'ells havien passat prèviament pels camps de concentració francesos. La denominació (Agrupació de Guerrillers) i la seva estructura van ser molt posteriors a les primeres accions armades.

## Orígens

L'origen de l'AGE es remunta a les Companyies de Treball creades per les autoritats franceses en la primavera de 1939, mesos abans d'iniciar-se la Segona Guerra Mundial, i que es van formar amb els espanyols procedents dels camps de concentració. Estaven destinades a la millora de les comunicacions, reparacions de vies, ponts, construcció de sistemes defensius i, en general, obres destinades a la defensa de França enfront d'un possible atac alemany. Quan es van iniciar les hostilitats entre França i el Tercer Reich, i fins a agost de 1940, les Companyies de Treball es van convertir, també, en part de l'exèrcit francès, situant-se al comandament oficials militars. Algunes van arribar a combatre, d'altres, no obstant això, seguirien amb les tasques de suport en la rereguarda. Les primeres creades van ser quatre companyies procedents del camp d'Argelers en la primavera de 1939. L'última va ser creada al juny de 1940, en plena retirada francesa i estava formada per les restes d'altres quatre companyies de treball.
Van ser gairebé dues-centes companyies, algunes de vida efímera, però es tenen dades d'unes quaranta aproximadament. El nombre d'integrants variava entre 200 i 250 homes, i les seves zones d'actuació van ocupar tota França, especialment en la línia Maginot, voltants de París, Alps francesos, Baccarat, Dunkerque (on quedaria copada la 118 companyia), zones properes al canal de la Mànega, Verdun i Corresa.

## Homenatges públics

A França, hi ha molts homenatges oficials, sobretot al sud del país i a París, la capital.
Així, el monument nacional de França a les guerrillers existeix a Prayols, a l'Arieja, amb cerimònies oficials cada any.
A París, els Guerrillers tenen memorials oficials a l'espai públic, precisament on van caure : Manuel Bergés i Arderiu, José Barón Carreño o Conrad Miret i Musté, per exemple.

## Bibliografia

* Eduard Pons Prades: Republicanos españoles en la Segunda Guerra Mundial. Ed. La Esfera de los Libros, 2003. ISBN 84-9734-109-0

## Referències

* ↑ «José Barón i l'Olimpíada Popular de Barcelona». Fundació l'alternativa, 21-10-2019. [Consulta: 19 desembre 2020].
* ↑ «Mairie de Paris» (en francès). Arxivat de l'original el 27 de juliol 2020. [Consulta: 19 desembre 2020].
* ↑ «Conrat Miret i Musté». Les hores i els dies. [Consulta: 19 desembre 2020].
# Lluís Arcarazo Martínez

Lluís Arcarazo Martínez (Barcelona, 1 de febrer del 1959) és un escriptor i guionista català de cinema i televisió. Ha estat guionista de sèries catalanes molt populars, així com de llargmetratges i documentals. També ha escrit una obra de teatre i una novel·la de literatura infantil.
Lluís Arcarazo va guanyar el premi Goya al millor guió adaptat per Salvador (Puig Antich) l'any 2007, així com el de la Institució de les Lletres Catalanes al millor guió per Nissaga de poder, el 1998.
Lluís Arcarazo és professor de guió a la Universitat Ramon Llull i ha estat president de Guionistes Associats de Catalunya i membre del Patronat de la Fundació SGAE i del Consell Territorial de la SGAE a Catalunya.

## Obra com a guionista
### Sèries de televisió

* Teresina S.A. (amb altres autors). Sant Joan Despí: Televisió de Catalunya, 1993
* Poble Nou (amb altres autors). Sant Joan Despí: Televisió de Catalunya, 1994-1995
* Secrets de família (amb altres autors). Sant Joan Despí: Televisió de Catalunya, 1995-1996
* Nissaga de poder (amb altres autors). Sant Joan Despí: Televisió de Catalunya, 1996-1998
* La memòria dels Cargols (amb altres autors). Sant Joan Despí: Televisió de Catalunya, 1998-1999
* Nissaga, l'herència. Sant Joan Despí: Televisió de Catalunya, 1999
* El cor de la ciutat (amb altres autors). Sant Joan Despí: Televisió de Catalunya, 2000
* La sagrada família (amb altres autors). Sant Joan Despí: Televisió de Catalunya - Mediapro, 2010

### Telefilms

* Gossos (amb Jordi Galceran). Sant Joan Despí: Televisió de Catalunya, 2002
* Càmping (amb Jordi Galceran i Enric Gomà). Barcelona: Prodigius Cinema - Televisió de Catalunya, 2006
* Mar de plástico (amb Enric Gomà). Barcelona: Prodigius Cinema - Televisió de Catalunya - Producciones Transatlánticas - Salero Films, 2010

### Llargmetratges

* Un plaer indescriptible (amb Joan Marimón Padrosa). Barcelona: Íxia Films, 1991
* Salvador (Puig Antich). Barcelona: Mediapro - Televisió de Catalunya - Future Films, 2006
* Barcelona, la Rosa de Foc. Barcelona: Mediapro, 2012
* Laia (amb Maria Jaén). Barcelona: Brutal Media - Televisió de Catalunya, 2015

### Documentals

* Llach: La revolta permanent (amb Lila Pla Alemany). Mediapro - Bainet Zinema, 2006
* Pepe & Rubianes. Barcelona: Versátil Cinema, 2011

### Altres

* Oh, no! (amb altres autors). Sant Joan Despí: Televisió de Catalunya, 1990 [musical setmanal]
* Pasta gansa (amb altres autors). Barcelona: Catalunya Ràdio, 1990-1994 [ràdio]

## Teatre

* Aloma. Barcelona: Proa - TNC, 2008

## Narrativa infantil i juvenil

* Les aventures d'un bigoti. Barcelona: Cruïlla, 2005

## Premis

* Premi de la Institució de les Lletres Catalanes (1998) per Nissaga de poder
* Premi Goya al millor guió adaptat (2007) per Salvador Puig Antich

## Referències

* ↑ Terrades, Toni. «AELC - Lluís Arcarazo». [Consulta: 5 abril 2019].
* ↑ Terrades, Toni. «Lluís Arcarazo. Biografia». AELC. [Consulta: 5 abril 2019].

## Enllaços externs

* «Lluís Arcarazo Martínez». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana.
# República de Batum

La República de Batum existí del gener del 1919 al juliol de l'any següent.
Forces britàniques van prendre el control de Batum el 6 de gener de 1919, després de l'evacuació turca imposada pel final de la guerra. Els britànics van constituir un consell regional i el 21 de gener es va proclamar la república de Batum (ბათუმის რესპუბლიკა/Batumis Respublika). El 13 de setembre de 1919 el Comitè per l'Alliberament dels Musulmans de Geòrgia establia el parlament d'Adjària a Batum. El 8 d'abril de 1920 el Consell suprem de l'Entente va declarar Batum com a port lliure i la regió d'Adjària un protectorat de la Lliga de Nacions garantit pel Regne Unit, França i Itàlia. El juliol de 1920 els britànics es van retirar i el 20 de juliol l'exèrcit georgià ocupava el país; la República es va dissoldre i fou unida a Geòrgia.

## Bandera

Bandera vermella amb un emblema dins un disc blanc al centre.

## Vegeu també

* República de Caucàsia Sud-oriental
# Remas

Remas és un poble i un antic municipi del comtat de Fier, a l'oest d'Albània. Amb la reforma del govern local de 2015 es va convertir en una subdivisió del municipi Divjakë. La població al cens de 2011 era de 4.449 habitants. Conté els pobles Mucias, Karavasta i Bedat.

## Referències

* ↑ «Law nr. 115/2014» (en albanès) p. 6370. [Consulta: 25 febrer 2022].
* ↑ 2011 census results Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
# Partit Independent (Uruguai)

El Partit Independent (PI) és un partit polític socialdemòcrata i socialista cristià de l'Uruguai. Es va crear el 2003 com a resultat de les discrepàncies internes dintre del Nou Espai, que va apostar per unir-se a la causa del partit esquerrà Front Ampli.
L'objectiu original d'aquest nou partit i moviment polític, va ser crear una alternativa davant els partits tradicionals de la dreta, de la centredreta i de l'esquerra. Els militants del PI es consideren centristes, és a dir, moderats i aïllats de tendències de la dreta i de l'esquerra política d'altres moviments partidaris del país.
En les eleccions presidencials del 2004, en va obtenir l'1,84% dels vots. En aquesta oportunitat, el Partit Independent va obtenir-ne un lloc de representació a la Cambra dels Diputats. Va ser, així mateix, el quart partit polític més votat (després del Front Ampli, el Partit Nacional i el Partit Colorado).
Pel que fa a les eleccions presidencials del 2009, el PI torna a postular a Pablo Mieres com a candidat. Segons les darreres enquestes, el partit tindria una previsió de vot del 3%, la qual cosa li permetria obtenir-ne un senador i tres diputats, podent arribar a convertir-se en un actor decisiu en el proper període de govern.

## Resultats electorals
### Presidencials

| Any | Candidat | Vots | % | Vots | % | Resultat |
| Any | Candidat | 1a volta | 1a volta | 2a volta | 2a volta | | Resultat |
| 2004 | Pablo Mieres | 41,011 | 1.84% | — | — | Derrota |
| 2009 | Pablo Mieres | 57,360 | 2.49% | — | — | Derrota |
| 2014 | Pablo Mieres | 73,379 | 3.09% | — | — | Derrota |
| 2019 | Pablo Mieres | 23,580 | 1.01% | — | — | Derrota |
| 2024 | Pablo Mieres | 41,618 | 1.79% | — | — | Derrota |

### Eleccions legislatives

| Any | Vots | % | Diputats | +/- | Senadors | +/- | Govern | Pos. |
| 2004 | 41,011 | 1.84% | 1 / 99 | Nou | 0 / 30 | Nou | Oposició | 4t |
| 2009 | 57,360 | 2.49% | 2 / 99 | 1 | 0 / 30 | = | Oposició | = 4t |
| 2014 | 73,379 | 3.09% | 3 / 99 | 1 | 1 / 30 | 1 | Oposició | = 4t |
| 2019 | 26,313 | 1.01% | 1 / 99 | 2 | 0 / 30 | 1 | Coalició | 7è |
| 2024 | 41,618 | 1.79% | 1 / 99 | = | 0 / 30 | = | | 6è |

## Referències

* ↑ (castellà) "El quart partit en l'arquitectura parlamentària uruguaiana: el Partit Independent" Arxivat 2009-10-15 a Wayback Machine.
* ↑ (castellà) La República: Mieres: "Queremos ser el partido de los que no tienen voz, ni padrinos"
* ↑ (castellà) Cort Electoral: resultats de les eleccions presidencials del 2004 per partit Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* ↑ (castellà) "Els independents repeteixen la fórmula"

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial del Partit Independent (PI)