OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Albrecht Bouts

Albrecht Bouts (1450, Lovaina - març de 1549, Leuven) va ser un pintor flamenc. El seu primer nom és lletrejat de vegades Albert, Albert Jacob o Alberto. Va néixer en una família de pintors. Albrecht pare era Dieric Bouts el Vell (~1415-1475), i el seu germà va ser Dieric Bouts el Jove (ca.1448-1490). Jan Bouts (~1478-~1530), fill de Dieric Bouts el Jove, també va ser pintor. Dieric Bouts el Jove va heretar la botiga del seu pare el 1475, mentre que Albrecht va establir el seu propi taller, també a Lovaina. Atès que Dieric el Jove va continuar l'estil del pare, Albrecht desenvolupà el seu estil propi i inequívoc amb colors forts, textures riques i detalls fins.
Es pot veure obra seva a diferents museus:
* Bob Jones University Museum
* Museu d'Art de Cleveland
* Museu Fitzwilliam (Cambridge)
* Museus d'Art de la Universitat Harvard
* Acadèmia de les Arts d'Honolulu
* Norton Simon Museum (Pasadena, Califòrnia)
* Museu Reial de Belles Arts de Bèlgica
* Staatsgalerie de Stuttgart
Al Museu Nacional d'Art de Catalunya, a Barcelona, es pot veure una obra d'un pintor del seu cercle, copiada d'un original seu, provinent del llegat de Francesc Fàbregas i Mas el 1934.

## Referències

* ↑ Guia online del MNAC. Referència 022901-000

## Bibliografia

* Friedländer, Max J. Early Netherlandish Painting. Translated by Heinz Norden. Leiden: Praeger, 1967-76 AISN B0006BQGOW

## Enllaços externs

* Biografia a ArtCyclopedia
# Carib

S'anomena el Carib l'àrea d'Amèrica banyada pel mar Carib, especialment les nombroses illes que hi ha. La paraula té l'origen en els caribs de la regió.

## Geografia

Aquestes illes, dites també les Antilles i, antigament, les Índies Occidentals, es disposen en una corba que va del sud de Florida, cap al sud-oest, fins al nord-est de Veneçuela. N'hi ha prop de 7.000, entre illes, illots, esculls i cais. S'organitzen en 25 territoris, que inclouen tant estats sobirans com departaments d'ultramar i dependències.
El gentilici és caribeny.
Els territoris del Carib, tant els insulars com els continentals, és part majoritàriament de l'Amèrica Central, si bé també s'hi inclou la costa nord de l'Amèrica del Sud.
El Carib pren aquest nom dels caribs, una de les tribus ameríndies que habitaven la regió abans de l'arribada dels europeus, sobretot les Petites Antilles i una part de les terres veïnes del continent. Ara en resten molt pocs, la major part en zones muntanyoses de mal accés de les Guaianes i de Veneçuela.
La regió caribenca històricament ha estat famosa pels seus pirates i actualment és una destacada destinació turística.

## Organitzacions intergovernamentals de caràcter regional

Llista d'alguns dels organismes de col·laboració entre les diverses illes caribenyes:
* Agència de Resposta a Emergències i Desastres del Carib (CDERA)
* Associació d'Estats del Carib (AEC)
* Associació Hotelera del Carib (AHC)
* Banc de Desenvolupament del Carib (BDC)
* Comissió Econòmica de les Nacions Unides per a l'Amèrica Llatina i el Carib (CEPAL)
* Comunitat del Carib (CARICOM)
* Estats d'Àfrica, el Carib i el Pacífic (ACP)
* Maquinària Regional de Negociació del Carib (MRNC)
* Organització d'Estats del Carib Oriental (OECO)
* Organització del Turisme del Carib (OTC)
* Programa Regional del Carib per a la Competitivitat Econòmica (CPEC)
* Registre d'Adreces d'Internet per a l'Amèrica Llatina i el Carib (LACNIC)

## Vegeu també

* Afro-francesos
* Afrobritànics
* Història del Carib

## Referències

* ↑ «carib | enciclopèdia.cat». [Consulta: 18 octubre 2020].
# Monongah

Monongah és una població dels Estats Units a l'estat de Virgínia de l'Oest. Segons el cens del 2000 tenia 939 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Monongah tenia 939 habitants, 406 habitatges, i 263 famílies. La densitat de població era de 771,4 habitants per km².
Dels 406 habitatges en un 24,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 50,5% hi vivien parelles casades, en un 10,3% dones solteres, i en un 35% no eren unitats familiars. En el 32,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 17,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,31 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,92.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21% tenia menys de 18 anys, un 8,8% entre 18 i 24, un 26,9% entre 25 i 44, un 25,1% de 45 a 60 i un 18,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 91,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 25.750 $ i la renda mediana per família de 33.000 $. Els homes tenien una renda mediana de 25.417 $ mentre que les dones 19.722 $. La renda per capita de la població era de 14.079 $. Entorn del 12,2% de les famílies i el 15,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Monongah». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 14 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Monongah». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Grisó

Els grisons (Galictis) són un gènere de mustèlids que conté dues espècies vivents. Tant el grisó petit (Galictis cuja) com el grisó gros (Galictis vittata) viuen a Sud-amèrica, però aquest últim arriba fins a Centreamèrica (sud de Mèxic). El gènere també conté una espècie extinta, Galictis sorgentini, que visqué durant el Plistocè a la regió del que avui en dia és l'Argentina.

## Referències

* ↑ «The Paleobiology Database. Informació taxonòmica i de distribució sobre plantes i animals fòssils.» (en anglès). Arxivat de l'original el 2013-05-27. [Consulta: 19 febrer 2011].
Espècies vivents de carnívors :
Regne: Animalia  ·  Embrancament: Chordata  ·  Classe: Mammalia  ·  Infraclasse: Eutheria  ·  Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Feliformia :
Família Felidae :
Família Viverridae (inclou les civetes) :
Família Eupleridae :
Subordre Caniformia (continua més avall) :
Subordre Caniformia (continua més amunt) :
Família Canidae :
Família Mustelidae :
# Ròcabruna (Gironda)

Ròca Bruna (en francès Roquebrune) és un municipi francès situat al departament de la Gironda i a la regió de la Nova Aquitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 282 | 258 | 237 | 230 | 213 | 217 | 227 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Paul Granereau | |
| 2008- | Jean Nouvel | |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Josep Rossell i Ramonet

Josep Rossell i Ramonet (Organyà, 3 de novembre de 1928 - Cerdanyola del Vallès, 29 d'agost de 2007) fou rector de l'església de Sant Martí de Cerdanyola del Vallès durant més de vint-i-cinc anys. Declarat fill adoptiu de la vila el 1995, va estudiar Filosofia i Teologia al Seminari de la Seu d'Urgell durant tretze anys. El 12 de juny de 1953 rebé l'Orde del Sotsdiaconat i el 20 de juny de l'any següent fou ordenat sacerdot. Fou destinat com a vicari a La Pobla de Segur el 1954, i a Guissona el 1956. El 1961 fou nomenat ecònom de Llavorsí, i l'any 1966 d'Isona. El 1968 va ser traspassat al Bisbat de Barcelona en el qual l'any 1970 fou nomenat ecònom de la parròquia de Sant Martí de Cerdanyola del Vallès. Va suposar una autèntica revolució social la seva arribada, ja que va coincidir amb els últims anys del franquisme i l'etapa de la transició, i va saber adaptar-se a tots els canvis socials de l'època i donar suport a tothom que s'acostava a demanar ajuda. Va ser rector de la parròquia durant 36 anys, fins a la seva jubilació canònica l'any 2006. L'any 1995 va ser nomenat fill adoptiu de Cerdanyola. Va morir el 29 d'agost de 2007 a l'edat de 78 anys.
A finals dels setanta, Rosell, va expressar el seu escepticisme sobre les suposades aparicions de la Mare de Déu de Lorda a Can Cerdà i va alertar sobre el perill que grups integristes poguessin explotar el fenomen amb finalitats econòmiques.

## Referències

* 1 2 «Missa exequial per Ms. Josep Rossell i Ramonet». NacióLleida, 30-08-2007. [Consulta: 21 desembre 2018].
* ↑ «Mig segle de les "aparicions de la verge" a Can Cerdà: un fenomen que va col·lapsar Collserola». Tot Cerdanyola, 11-07-2024. [Consulta: 1r desembre 2024].
# Cap de Begur

El cap de Begur és l'extrem més oriental del massís de Begur que, juntament amb el cap de Sant Sebastià i les cales que alternen, constitueix el sector més característic de la Costa Brava. Als documents medievals es coneix com el cap d'Aiguafreda.
El penya-segat de cap de Begur es troba immers l'espai natural de les muntanyes de Begur, les quals són la prolongació vers el litoral de les Gavarres, i formen petits turons que cauen al mar i originen penya-segats.

## Vegeu també

* Cap Celebàntic

## Referències

* ↑ «Carrer del Cap de Begur». Ajuntament de Palafrugell. [Consulta: 20 octubre 2012].

## Enllaços externs

* Del cap de Begur a Platja d'Aro Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., Edu3.cat
# Huitzilopochtli

En la mitologia asteca Huitzilopochtli (pronunciat Uitzilopoxtlli) és un dels déus originals dels asteques quan eren una tribu seminòmada. En nàhuatl el seu nom significa "el colibrí esquerre", tanmateix, segons Laurette Sejourne, en l'idioma esotèric nàuhatl, el nom també es pot traduir, com a "el que ve del sud", ja que en els mapes asteques, el sud és a l'esquerra, i és on es trobava el paradís.
Segons la tradició, Huitzilopochtli va néixer de Coatlicue, la mare terra, que es va embarassar amb una bola de plomes que va caure del cel. Els seus 400 germans en notar l'embaràs de la seva mare i a instàncies de la seva germana Coyolxauhqui, varen decidir executar-la per amagar la seva deshonra, però Huitzilopochtli va néixer i en va matar la majoria. Va vèncer i matar Coyolxauhqui qui va quedar desmembrada en caure, però la seva mare el va reprendre de tal violència, de manera que Huitzilopochtli va agafar el cap de la seva germana i el va llançar al cel, convertint-se en la lluna, essent Huitzilopochtli el sol.
Com a déu tribal d'una tribu guerrera, era un déu eminentment guerrer, quan els asteques varen prendre els déus de les altres cultures nahuas, com la Tolteca, varen elevar el seu déu al nivell dels grans déus de mesoamèrica, com Tlàloc, Quetzalcoatl i Tezcatlipoca.
Així, al centre de la seva ciutat, Tenochtitlan, varen construir un temple amb dos altars, un dedicat a Tlàloc i l'altre a Huitzilopochtli. Sobre el petit temple primitiu, cada 52 anys se li afegia una altra construcció, cada vegada més grossa. En les ruïnes actuals s'hi poden veure les diferents etapes, com si fossin capes d'una ceba.
A aquests déus se'ls oferien sacrificis humans de captius presos en combat. Quatre sacerdots sostenien al captiu de cada extremitat i un cinquè li feia una incisió amb el seu ganivet esmolat d'obsidiana i n'extreia el cor. El presoner estava completament cobert de gris, que era el color del sacrifici, i potser estava drogat, ja que els crits es consideraven de mal gust en el cas del sacrifici a Huitzilopochtli.
El propòsit dels sacrificis a Huitzilopochtli consistia a donar-li vigor, perquè pogués subsistir en la seva contesa diària i aconseguir que el sol tornés a sortir l'endemà.
En la mitologia asteca, els guerrers que morien en batalla, els que morien sacrificats i les dones que morien en el part, estaven destinats al paradís, i possiblement (els relats no són molt clars en aquests aspecte), renéixer en aquesta terra com a papallones. Per això es considerava un honor ser sacrificat per Huitzilopochtli.

## Referències

* ↑ Mires, Alfredo. Así en Las Flores Como en el Fuego: La Deidad Colibrí en Amerindia y el Dios Alado en la Mitología Universal (en castellà). Ediones Abya-Yala, p. 114. ISBN 997804664X.
# Bulevard Ion C. Brătianu

El bulevard Ion C. Brătianu de Bucarest es troba al sector 3 i connecta la plaça de la Universitat amb la plaça Unirii. El bulevard travessa de nord a sud el centre històric de Bucarest, que divideix en dues parts aproximadament iguals.
El bulevard té vuit carrils (quatre en cada sentit) i, aproximadament a la meitat del camí, els dos carrils centrals en cada sentit baixen al passatge de la Unió, que surt més enllà de la vora sud de la plaça de la Unió als quatre carrils centrals del bulevard Dimitrie Cantemir.
El bulevard va néixer entre 1936-1943, arran de l'adopció del "Pla Director per a la sistematització de Bucarest" el 1936. Aquest pla implementava una idea més antiga, la d'estendre el carrer Colței, que es va convertir en l'actual bulevard Ion C. Brătianu, fins a la plaça que s'havia format als peus del turó Metropolità. L'últim tram de la nova artèria, entre la plaça Sfântul Gheorghe i la plaça Unirii, es va inaugurar el 27 de novembre de 1943.
El nom de la rambla es va canviar diverses vegades: inicialment es deia Albert I, després Constantin Brâncoveanu, Ion C. Brătianu. Durant el període comunista es va anomenar Boulevard 1848 i després, després de 1989, va reprendre el seu nom anterior: Ion C. Brătianu. Al bulevard Ion C. Brătianu hi ha una sèrie d'edificis i monuments històrics, com el palau de Suțu, l'església “Tres jerarques”: Colțea, hospital Colțea, Estàtua del respatller Mihail Cantacuzino, “St. Gheorghe Nou”, l'estàtua de Constantin Brâncoveanu i l'església de Bărăția. Al recorregut del bulevard hi havia una vegada la Torre Colța.

## Galeria

* Palau Suţu
* Església "Tres jerarques" - Colțea
* L'estàtua del respatller Mihail Cantacuzino
* Església Sfântul Gheorghe Nou
* Monument al Km "O"
* L'estàtua de la lloba
* Església Bărăția
* Boulevard Ion C. Brătianu a la intersecció amb la plaça Unirii

## Referències

* 1 2 «Strada Covaci – o amintire dintr-un București dispărut». Arxivat de l'original el 2016-11-03. [Consulta: 15 setembre 2021].

## Bibliografia

* Colectiv, București: Ghid Arxivat 2014-11-08 a Wayback Machine., Editura Meridiane, București, 1962
* Victor Bilciurescu, București și bucureșteni de ieri și de azi Arxivat 2014-11-08 a Wayback Machine., Editura Universul, București, 1945
* Constantin C. Giurescu, Istoria Bucureștilor - Din cele mai vechi timpuri pînă în zilele noastre Arxivat 2014-11-08 a Wayback Machine., Editura pentru Literatură, București, 1966
* George Potra, Din Bucureștii de altădată Arxivat 2014-11-08 a Wayback Machine., Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1981
* Alexandru Ofrim, Străzi vechi din Bucureștiul de azi, Editura Humanitas, București, 2011, ISBN 978-973-50-2918-0

## Enllaços externs

* Boulevard Ion C. Brătianu a Flickr.com
* Ion C. Brătianu Boulevard a Google Maps: vista del carrer
# Luigi Roncaglia

Luigi Roncaglia (Roverbella, Màntua, 10 de juny de 1943) és un ciclista italià, ja retirat, que fou professional entre 1969 i 1970. Es dedicà principalment al ciclisme en pista.
Durant la seva carrera esportiva va prendre part en dos Jocs Olímpics, els de 1964, a Tòquio, en què aconseguí guanyar una medalla de plata en la prova de persecució per equips, junt amb Franco Testa, Vincenzo Mantovani i Carlo Rancati; i els de 1968, a Ciutat de Mèxic, en què guanyà una medalla de bronze en la mateixa prova, aquest cop junt a Lorenzo Bosisio, Cipriano Chemello i Giorgio Morbiato.

## Palmarès

* 1964
** Medalla de plata als Jocs Olímpics de Tòquio en persecució per equips
* 1966
** Campionat del món de persecució per equips amateur, amb Cipriano Chemello, Antonio Castello i Gino Pancino
* 1968
** Campionat del món de persecució per equips amateur, amb Giorgio Morbiato, Cipriano Chemello i Lorenzo Bosisio
** Medalla de bronze als Jocs Olímpics de Ciutat de Mèxic en persecució per equips
* 1970
** 1r als Sis dies de Melbourne, amb Robert Ryan

## Referències

* ↑ «RONCAGLIA Luigi». [Consulta: 8 desembre 2024].
* ↑ «Olympedia – Luigi Roncaglia». [Consulta: 8 desembre 2024].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Luigi RONCAGLIA» (en italià). [Consulta: 8 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa de Luigi Roncaglia a sitiodeciclismo.net
# Arinsal

Arinsal és un nucli de població del Principat d'Andorra situat a la parròquia de la Massana. L'any 2009 tenia 1.623 habitants.
Està situat en la vall del riu Arinsal a 1.467 metres d'altitud. Dins del seu territori es troben els pics de Coma Pedrosa, el Medacorba i el del Pla de l'Estany que són els més alts d'Andorra.
Des dels anys setanta del segle xx s'hi va bastir una estació d'esquí situada a la vall de Comallémpia i que des de gener de 2001 està enllaçada amb l'estació d'esquí de Pal. Més tard l'any 2004 es va produir la unió comercial de les estacions de Pal-Arinsal i Ordino-Arcalís: Vallnord.

## Referències

* ↑ «Arinsal». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Població per poble». Departament d'Estadística d'Andorra. Arxivat de l'original el 14 de novembre 2016. [Consulta: 30 novembre 2010].
# Ice Age. El gran cataclisme

Ice Age: el gran cataclisme (títol original en anglès: Ice Age: Collision Course) és una pel·lícula d'animació estatunidenca estrenada el 2016. Es tracta del cinquè lliurament de la saga ambientada a l'edat de gel. La pel·lícula ha estat dirigida per Mike Thurmeier i Galen T. Chu i produïda per la 20th Century Fox / Blue Sky Studios. La banda sonora de la pel·lícula la va compondre John Powel. Aquesta pel·lícula ha estat doblada al català.
La saga la formen Ice Age: L'edat de gel (2002), Ice Age 2: El desglaç (2006), Ice Age 3: L'origen dels dinosaures (2009) i Ice Age 4: La formació dels continents (2012) i Ice Age. El gran cataclisme, que és el cinquè i últim títol.

## Argument

La pel·lícula comença amb Scrat, l'amant de les glans. El hilarant personatge organitza un embolic de proporcions còsmiques quan, en plena persecució de la seva estimada gla, acaba fent un viatge a l'espai. Aquest desplaçament provocarà una reacció en cadena que es convertirà en una amenaça per al planeta. Scrat cau en una nau espacial i, accidentalment, l'encén donant inici al seu viatge. Després d'intentar enterrar la seva gla en un asteroide, provocarà que un meteorit gegant es dirigeixi cap a la terra. Manny, Sid, Diego i la resta de la colla es veuran obligats a deixar la seva llar i embarcar-se en un emocionant viatge ple de rialles, desventures i nous descobriments. Terres exòtiques i un grapat de nous personatges esperen a aquests peculiars herois que s'hauran d'enfrontar a un nou enemic que resultarà ser com un germà per a un dels protagonistes, per tal de salvar al nostre món del desastre.

## Estrena i recaptació

La pel·lícula va ser estrenada als cinemes dels Estats Units el 22 de juliol del 2016, i és una de les que va recaptar més fons durant aquell any. A nivell mundial, es va deixar de projectar el 3 de novembre del 2016, havent recaptat un total de 408.579.038 milions de dòlars.
A Catalunya es va poder veure a 30 sales.

## Referències

* 1 2 Títol en català a l'Ésadir
* ↑ Ice Age. El gran cataclisme a FilmAffinity (castellà)
* ↑ Taquilla de la pel·lícula a Sensacine (castellà)
* ↑ «Estrena de la pel·lícula a Catalunya». Arxivat de l'original el 2017-03-12. [Consulta: 10 març 2017].

## Enllaços externs

* Tràiler en català
# Llista il·lustrada dels ocells del món de HBW i BirdLife International

La HBW and BirdLife International Illustrated Checklist of the Birds of the World o Llista il·lustrada dels ocells del món de HBW i BirdLife International és una llista d'inventari amb il·lustracions de totes les espècies d'ocells del món publicada per Lynx Edicions en associació amb BirdLife International en dos volums el 2014 i el 2016. Aquesta llista segueix els 16 volums del Handbook of the Birds of the World (HBW), o Manual dels ocells del món (publicat també per Lynx Edicions) i s'utilitza com a base per als ocells de la Llista vermella d'espècies amenaçades de la UICN i moltes altres organitzacions.
És considerada una de les quatre principals llistes mundials d'ocells.

## Referències

* ↑ HBW and BirdLife International Illustrated Checklist of the Birds of the World. Volume 1. Lynx Edicions. ISBN 978-84-96553-94-1.
* ↑ Hoyo, Josep del. HBW and BirdLife International Illustrated Checklist of the Birds of the World. Volume 2. Lynx Edicions, 2014. ISBN 978-84-96553-98-9.
* ↑ Remsen Jr., J. V. Journal of Field Ornithology, 86, 2, 6-2015, pàg. 182–187. DOI: 10.1111/jofo.12102.
* ↑ «Book review: HBW and BirdLife International Illustrated Checklist of the Birds of the World, Vol 1: Non-passerines». Rare Bird Alert. [Consulta: 20 agost 2017].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 22-31. ISBN 978-84-16728-37-4.
# Marcello Bartalini

Marcello Bartalini (Empoli, 12 de març de 1962) és un ciclista italià, ja retirat, que fou professional entre 1988 i 1989. Els seus èxits més importants els va aconseguir com a amateur, especialment la medalla d'or als Jocs Olímpics d'Estiu de 1984 celebrats a Los Angeles en la prova de 100 km contrarellotge per equips.

## Palmarès

* 1980
** 1r al GP Città di Vinci
* 1984
** Medalla d'or als Jocs Olímpics d'Estiu de 1984 en la prova de contrarellotge per equips, amb Marco Giovannetti, Eros Poli i Claudio Vandelli
* 1985
** 1r al Gran Premi San Giuseppe

## Referències

* ↑ «BARTALINI Marcello». [Consulta: 8 desembre 2024].
* ↑ «Olympedia – Marcello Bartalini». [Consulta: 8 desembre 2024].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Marcello BARTALINI» (en italià). [Consulta: 8 desembre 2024].
* ↑ «Cento chilometri d'oro (e non è una battuta),» (en italià). Corriere Fiorentino. [Consulta: 8 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Cama-sec (desambiguació)

«Cama-sec» té aquests significats:
* Cama-sec (grup de bolets) és grup ampli i extraordinàriament divers que inclou bolets força allunyats filogenèticament. El nexe d’unió de bolets tan poc emparentats és, com es dedueix del nom genèric, la primesa de la seva cama.
* Cama-sec col·libioide, o col·libiode, són cama-secs que produeixen espores de color blanc o crema pàl·lid (alguns exemplars de certes espècies poden tenir reflex rosacis o ocracis), de barret convex a estès i làmines adnates
* Cama-sec de soca (Armillaria mellea), també anomenat popularment alzinoi, pollancró, flota d'alzina o rouró, és un fong paràsit molt perjudicial
# Llista Clements dels ocells del món

The Clements Checklist of Birds of the World o Llista Clements dels ocells del món és un llibre de Jim Clements que presenta una llista d'iventari de totes les espècies d'ocells del món.
La versió impresa més recent és la sisena edició (2007), però s'actualitza anualment, la darrera versió és del 2022, i està publicada per Cornell University Press, l'editora de la Universitat Cornell. Edicions anteriors van ser publicades per la pròpia editorial de l'autor, Ibis Publishing. El Laboratori Cornell d'Ornitologia ha proporcionat actualitzacions anuals des de llavors, normalment a l'agost, i la versió més recent està disponible en línia en diversos formats. Aquestes actualitzacions reflecteixen els canvis en curs a la taxonomia dels ocells basats en investigacions científiques publicades.
Clements és la llista oficial utilitzada per l'Associació Americana d'Ornitologia per a les aus a nivell mundial. L'aplicació mòbil de registre d'observacions d'ocells eBird també utilitza la llista de comprobació de Clements com a llista base per a la seva taxonomia, que a més de les espècies també inclou híbrids i altres entitats no específiques informades pels observadors d'ocells.
És considerada una de les quatre principals llistes mundials d'ocells.

## Referències

* ↑ «the eBird taxonomy» (en anglès). Cornell University. [Consulta: 8 desembre 2024].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 22-31. ISBN 978-84-16728-37-4.

## Enllaços externs

* Més informació al lloc web de Cornell University Press
* Laboratori d'Ornitologia de Cornell