OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Capella de Sant Miquel d'Ordeig

Sant Miquel és una església al lloc de Sant Miquel d'Ordeig a l'esquerra de la Riera de Talamanca a un parell de quilòmetres vers ponent de la població de Vinyoles d'Orís.

## Història

Aquesta església es trobava dins l'antic terme del castell de Voltregà, al lloc d'Ordeig, punt d'intensa població rural. Això motivà que l'església tingués funcions parroquials que perdé per esdevenir sufragània de la parròquia de Vinyoles d'Orís. La seva dependència passà al monestir de Santa Maria d'Amer, al qual pertangué fins a l'exclaustració. El castell de Voltregà comença a aparèixer en la documentació el 902. Les primeres notícies de Sant Miquel d'Ordeig es remunten a l'any 975 i apareix com a «Villa Ordege». El 1059, el noble Miró Foguet, que més tard seria senyor del castell de Voltregà, donà l'església de Sant Miquel amb el domini de la quadra d'Ordeig al monestir d'Amer, cessió confirmada el 1077 pel mateix Amer. Els monjos del monestir d'Amer feren reedificar l'església que fou consagrada l'any 1104 pel bisbe de Vic, Arnau de Malla. Ja abans de 1154, Sant Miquel tenia funcions de parròquia situació de la qual encara gaudia l'any 1330. Segurament perdé aquesta condició a causa de despoblament de la pesta negra del 1348 doncs en la relació feta pel cardenal de Bolonya l'any 1361 ja no apareix entre les parròquies relacionades.
L'any 1618 es construí un portal nou de ponent, se suprimí la porta de migdia i s'alçà un campanar. El 1654, els saqueigs de les tropes franceses provocaren una destrucció quasi total del temple i el seu arxiu. Es cremà un retaule gòtic que el 1460 havia pintat el mestre barceloní Jaume Mesqueró. El 1724 es feu un altar nou, destruït el 1936. El 1978 fou restaurada.

## Arquitectura

Nau rectangular molt llarga, capçada a llevant per un absis semicircular que s'hi obre mitjançant un simple plec i coberta per una volta de canó de perfil apuntat, reforçada per un arc toral situat molt a la vora de l'absis. La porta original s'obria a migjorn però fou substituïda per una nova porta de tipus barroc construïda a la façana de ponent l'any 1618 junt amb el campanar d'espadanya de dos ulls. A l'absis hi ha una petita finestra de doble esqueixada que per la cara exterior forma una arquivolta. Exteriorment tot l'edifici és arrebossat, sense ornamentació llevat de la porta barroca i un senzill ràfec a l'absis. A l'interior l'aparell és de carreuons simplement escairats, disposats en filades uniformes i regulars i agafats amb argamassa. L'estructura de la volta s'adiu als modes de construcció del segle xii, coexistint amb una estructura de murs encara dins la tradició constructiva del segle xi.

## Referències

* 1 2 Pladevall i Font, Antoni; Benet i Clarà, Albert; Adell i Gisbert, Joan-Albert; Giralt i Balagueró, Josep. «Capella de Sant Miquel d'Ordeig». A: Osona II. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1986, p. 420-421 (Catalunya Romànica, III). ISBN 84-8519-477-2.
# Maria Rosa Tamburini i Borràs

Maria Rosa Tamburini i Borràs (Sant Cugat del Vallès, 21 d'agost de 1985) és una ex-jugadora i entrenadora d'hoquei sobre patins catalana, que jugà tota la seva vida esportiva en la posició de davantera al PHC Sant Cugat.

## Trajectòria

Formada com a davantera al club esportiu de la seva ciutat natal, el Patí Hoquei Club Sant Cugat, i ascendí a l'OK Lliga femenina amb el primer equip la temporada 2009-10. De fet, amb nou anys ingressà al club després de practicar patinatge artístic a l'Escola de Patinatge Artístic (EPA) Sant Cugat durant tres temporades, amb dotze s'integrà al primer equip i amb vint es convertí en capitana. Amb el club cugatenc, va aconseguir dues Lligues Nacionals Catalanes, una Copa Catalana, una Copa Generalitat i dues Supercopes Nacionals Catalanes. Internacional tant amb la selecció catalana com l'espanyola, amb la primera guanyà dues Golden Cup, el 2007 i el 2009, i fou subcampiona a la Copa Amèrica de 2007. Amb la selecció espanyola va aconseguir una medalla d'argent del Campionat del Món de 2006. A nivell esportiu, dirigí diversos equips de formació del PHC Sant Cugat, com ara el seu segon equip femení que milita al Primera Catalana o també la direcció tècnica de l'hoquei de base. El maig de 2020 es retirà com a jugadora. D'aquesta forma, romangué vint-i-cinc anys al club vallesà, catorze dels quals com a capitana. Actualment és la segona entrenadora del primer equip del PHC Sant Cugat.

## Palmarès
### Clubs

* 2 Lligues Nacional Catalana (2012-13, 2015-16)
* 1 Copa Catalana d'hoquei sobre patins femenina
* 1 Copa Generalitat d'hoquei sobre patins femenina (2015-16)
* 2 Supercopes Nacional Catalana d'hoquei sobre patins femenina (2016-17, 2018-19)

### Selecció catalana

* 1 medalla d'argent a la Copa Amèrica d'hoquei sobre patins (2007)
* 2 Golden Cups (2007 i 2009)

### Selecció espanyola

* 1 medalla d'argent al Campionat del Món d'hoquei patins femení (2006)

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Maria Rosa Tamburini i Borràs». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 López Puig, Àlex. «Maria Rosa Tamburini: passió per l'hoquei i pel PHC Sant Cugat». TotSantCugat.cat, 19-01-2016. [Consulta: 21 maig 2020].
* ↑ Ballart, Nielo. «Rosa Tamburini penja els patins després de 25 anys amb el PHC Sant Cugat». TotSantCugat.cat, 20-05-2020. [Consulta: 21 maig 2020].
* ↑ «Maria Rosa Tamburini». PHCSantCugat.com, 21-05-2020. Arxivat de l'original el 11 d’agost 2020. [Consulta: 21 maig 2020].
* ↑ Martí, Joan Ferran. «Es retira Maria Rosa Tamburini, un referent del PHC Sant Cugat i de l'hoquei patins femení». CCMA.cat, 19-05-2020. [Consulta: 21 maig 2020].

## Enllaços externs

* Fitxa de Maria Rosa Tamburini i Borràs - RinkHockey.net (anglès)
# Mas Ordeig

Mas Ordeix és una masia eclèctica de les Masies de Voltregà (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de planta rectangular, coberta a quatre vessants i amb torre de planta quadrada adossada a la part esquerra. Aquesta és construïda a base de còdols de riu i està coberta a quatre vessants. La finca està envoltada per jardins, l'accés a la casa és per sota un pont, damunt del qual hi ha unes galeries que comuniquen amb una gran terrassa, que al seu torn està situada damunt l'habitatge dels masovers i l'estança dels propietaris.
El portal d'entrada, de mig punt, és adovellat. Als seus laterals s'hi obren dues finestres rectangulars amb un parell de pilastres amb basa i capitell al seu interior, i més a l'esquerra un altre parell de finestres, en aquest cas més menudes i amb una decoració de pedres emmarcant-les. Al primer pis un balcó d'obertura allindada, amb dues finestres rectangulars flanquejant-lo i dues d'arc de mig punt a la part esquerra del mur, totes amb reixes de forja Les de les golfes són rectangulars i la barbacana també és decorada, a base de mosaics.
A la part dreta, en l’àmbit del primer pis, hi ha una glorieta.

## Història

Antic mas registrat en el fogatge de 1553, de la parròquia i terme de Sant Hipòlit. Aleshores habitava el mas Gabriel Ordeix.
La casa fou ampliada al segle XVII i XVIII. La reforma més important però fou la que es produí a mitjan segle XX en què l'arquitecte Josep Maria Pericas la va convertir en una casa de característiques senyorials.
El propietari actual, Francesc d'Assis Parés, ha estat gran col·leccionista d'antiguitats, de manera que actualment el mas Ordeix s'ha convertit en una mena de museu.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Mas Ordeix». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 16 agost 2021].
# Grup de la pearceïta-polibasita

El grup de la pearceïta-polibasita és un grup de minerals format per deu espècies de la classe dels sulfurs, concretament sulfosals d'argent i coure. Aquestes espècies són: argentopearceïta, argentopolibasita-T2ac, auropolibasita, benleonardita, cupropearceïta, cupropolibasita, pearceïta, polibasita i selenopolibasita. De vegades aquest grup també és anomenat com a grup de la pearceïta o grup de la polibasita. Tots els minerals que formen aquest grup cristal·litzen en el sistema trigonal, excepte la polibasita que ho fa en el sistema monoclínic.
| Espècie | Fórmula |
| Argentopearceïta | Ag$_{16}$As₂S$_{11}$ |
| Argentopolibasita | Ag$_{16}$Sb₂S$_{11}$ |
| Auropearceïta | [Ag₉AuS₄][Ag₆As₂S₇] |
| Auropolibasita | [Ag₉AuS₄][Ag₆Sb₂S₇] |
| Benleonardita | Ag$_{15}$Cu(Sb,As)₂S₇Te₄ |
| Cupropearceïta | [Cu₆As₂S₇][Ag$_9$CuS₄] |
| Cupropolibasita | [Cu₆As₂S₇][Ag$_9$CuS₄] |
| Pearceïta | [(Ag,Cu)₆](As,Sb)₂S₇][Ag$_9$CuS₄] |
| Polibasita | [(Ag,Cu)₆](Sb,As)₂S₇][Ag$_9$CuS₄] |
| Selenopolibasita | [(Ag,Cu)₆](As,Sb)₂(S,Se)₇][Ag$_9$Cu(S,Se)₂Se₂] |
Segons la classificació de Nickel-Strunz la benleonardita pertany a 02.LA.10, sulfosals sense classificar sense Pb essencial, juntament amb: dervil·lita, daomanita, vaughanita, criddleïta, fettelita, chameanita, arcubisita, mgriïta, tsnigriïta, borovskita i jonassonita. La resta d'espècies del grup pertanyen a "02.GB - Nesosulfarsenits, etc. amb S addicional» juntament amb els següents minerals: argentotennantita, giraudita, goldfieldita, hakita, tennantita, tetraedrita, selenoestefanita, estefanita i galkhaïta.
Als territoris de parla catalana han estat descrites dues d'aquestes espècies: la pearceïta i la polibasita. Se n'ha trobat pearceïta a L'Espluga de Francolí i a la mina Atrevida (Vimbodí i Poblet), totes tots dos indrets a la Conca de Barberà. La polibasita ha estat trobada a Glorianes (Conflent) i també a la mina Atrevida, al mateix indret que la pearceïta.

## Referències

* ↑ «Pearceite-Polybasite Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 18 agost 2024].
# Tetradimita

La tetradimita és un mineral de la classe dels sulfurs que pertany i dona nom al grup de la tetradimita. Rep el seu nom del grec tetradumos, quàdruple, al·lusió a la seva habitual macla en quatre fulles. Va ser descoberta l'any 1831 en una mina de la regió de Banská Bystrica (Eslovàquia).

## Característiques

La tetradimita és un sulfur de bismut i tel·luri. Es pot confondre amb facilitat amb la nagyagita. Soluble en HNO₃ i H₂SO₄. A més dels elements de la seva fórmula, Bi₂Te₂Sm sol portar com impureses: seleni, or, coure i plom. Cristal·litza en el sistema triclínic formant prismes piramidals. També s'hi pot trobar de manera granular, massiva o foliada. És usada com a mena de bismut i or.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la tetradimita pertany a «02.DC: Sulfurs metàl·lics, amb variable M:S» juntament amb els següents minerals: hedleyita, ikunolita, ingodita, joséita-B, kawazulita, laitakarita, nevskita, paraguanajuatita, pilsenita, skippenita, sulfotsumoita, tel·lurantimoni, tel·lurobismuthita, tsumoita, baksanita, joséita-C, protojoséita, sztrókayita, vihorlatita i tel·luronevskita.

## Formació i jaciments

Apareix en filons hidrotermals de quars amb or, de moderada a alta temperatura de formació. També en jaciments de metamorfisme de contacte. Sol trobar-se associada a altres minerals com: tel·luri, telurobismutita, or, plata, bismut, hessita, petzita, calaverita, matildita, altaïta, pirita, pirrotina, galena, esfalerita, arsenopirita, calcopirita o quars. Els seus jaciments són molt rars. Es coneixen jaciments a Ciclova Română (Romania), als Estats Units i al Japó.

## Grup de la tetradimita

El grup de la tetradimita està format per tel·lururs i selenurs que cristal·litzen en el sistema cristal·lí trigonal.
| Espècie | Fórmula |
| Ingodita | Bi₂TeS |
| Kawazulita | Bi₂Te₂Se |
| Skippenita | Bi₂TeSe₂ |
| Sulfotsumoita | Bi₃Te₂S |
| Tel·luronevskita | Bi₃TeSe₂ |
| Tetradimita | Bi₂Te₂S |
| Tsumoita | BiTe |
| Vihorlatita | Bi$_{24}$Se$_{17}$Te₄ |

## Referències

* ↑ «Tetradymite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 22 març 2015].
* 1 2 «Tetradymite Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 22 març 2015].
# Blanca Pinedo Texidor

Blanca María Pinedo Texidor es una política i activista antiavortament espanyola. Viceconsellera de Presidència del Govern de la Comunitat de Madrid entre 2018 i 2019, es regidora de l'Ajuntament de Madrid des de 2019.
Filla de Fernando Pinedo y de Noriega i de Blanca Texidor y Nachón. Es va llicenciar en dret per la Universitat Complutense de Madrid i en administració i gestió d'empreses per la European Business School de Madrid. Assessora des de 2012 d'Ángel Garrido, el 2016 va entrar com alt càrrec al govern regional de la Comunitat de Madrid, nomenada directora general de Relacions amb l'Assemblea de Madrid, en substitució de Cristina Álvarez. Activista antiavortament, el 2014 es va convertir en heroïna de l'associació ultracatòlica Hazte Oír, després de parir a un nen amb 24 setmanes de gestació (que tot i això va acabar morint). Després de l'investidura com a president del govern regional d'Ángel Garrido el maig de 2018, Pinedo va ser nomenada viceconsellera de Presidència. Inclosa com a candidata al número 13 de la llista del Partit Popular per a les eleccions municipals de 2019 a Madrid encapçalada per José Luis Martínez-Almeida, va ser elegida regidora per a la corporació 2019-2023. Després de l'investidura com a alcalde de Martínez-Almeida, Pinedo va ser nomenada regidora-presidenta del districte de Tetuán.

## Referències

* ↑ «Esquela». ABC, 11-07-2014, pàg. 77 [Consulta: 15 agost 2019].
* ↑ «Concejales electos para el municipio de Madrid». Ajuntament de Madrid. [Consulta: 15 agost 2019].
* ↑ «Biografías de altos cargos del nuevo gobierno de la Comunidad de Madrid nombrados hoy». Govern de la COmunitat de Madrid, 24-05-2018. Arxivat de l'original el 2023-06-16. [Consulta: 15 agost 2019].
* ↑ Medialdea, Sara «Cifuentes anuncia una veintena de ceses y nombramientos en su Gobierno». ABC, 22-11-2016 [Consulta: 15 agost 2019].
* ↑ Moreno, Marisu «Cristina Cifuentes, una laicista a tiempo parcial con 'ultras infiltrados' entre sus altos cargos». El Plural, 30-11-2016 [Consulta: 15 agost 2019].
* ↑ «Almeida reivindica al presentar su lista que el PP ganó el 28-A al resto de partidos de derecha en Madrid». El País, 01-05-2019 [Consulta: 15 agost 2019].
* ↑ «Almeida anuncia su Gobierno con mayoría de mujeres». Telemadrid, 16-06-2016. [Consulta: 15 agost 2019].
# Turó dels Quatre Vents

El Turó dels Quatre Vents és una muntanya de 433 metres que es troba al municipi de Valls, a la comarca catalana de l'Alt Camp.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Les Guixeres (Montblanc)

Les Guixeres és una muntanya de 614 metres que es troba entre els municipis de Valls, a la comarca de l'Alt Camp i de Montblanc, a la comarca de la Conca de Barberà.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Lo Pòrt d'Arle

Lo Pòrt d'Arle (en francès Port-Saint-Louis-du-Rhône) és un municipi francès situat al departament de les Boques del Roine i a la regió de Provença – Alps – Costa Blava. L'any 1999 tenia 8.121 habitants.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1965-1989 | Vicent Porelli | PCF |
| 1989-2008 | Philippe Caizergues | |
| 2008- | Jean-Marc Charrier | PCF |

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| - | 2 388 | 2 702 | 3 682 | 4 174 | 4 284 | 4 448 | 3 982 | 4 923 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 6 278 | 8 285 | 10 393 | 10 378 | 8 624 | 8 123 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |
# Untamed (pel·lícula de 1955)

Untamed és una pel·lícula estatunidenca de Henry King estrenada el 1955.

## Argument

Paul Van Riebeck, un africà del Sud d'origen holandès, va a comprar cavalls a Irlanda, en la propietat d'O’Neill. Hi coneix la seva filla, Katie. Aquesta se sent de pressa atreta per Paul. Però Van Riebeck no pensa més que a tornar a Sud-àfrica, ja que és al capdavant dels comandos que intenten crear un estat lliure holandès i lluiten contra els zulus. Després de la seva marxa, Katie es casa amb Shawn Kildare, el soci del seu pare, que li dona un fill. Una terrible epidèmia afecta Irlanda. La parella decideix emigrar a Ciutat del Cap, en companyia de la majordoma Aggie...

## Repartiment

* Tyrone Power: Paul Van Riebeck
* Susan Hayward: Katie O'Neill
* Richard Egan: Kurt Hout
* John Justin: Shawn Kildare
* Agnes Moorehead: Aggie
* Rita Moreno: Julia
* Hope Emerson: Maria De Groot
* Brad Dexter: Christian
* Henry O'Neill: Squire O'Neill
* Alexander D. Havemann: Jan
* Louis Mercier: Joubert

## Referències

* ↑ «Untamed». The New York Times.
# Los últimos golpes de «El Torete»

Perros callejeros III: Los últimos golpes de «El Torete» (1980) és una pel·lícula dirigida per José Antonio de la Loma i protagonitzada per El Torete. Forma part del gènere cinematogràfic conegut com a cinema quinqui i és la tercera part de la trilogia Perros callejeros.

## Sinopsi

El Torete i El Vaquilla (Bernard Seray) són dos delinqüents juvenils amb nombrosos antecedents penals que coincideixen en el robatori del mateix banc, decidint-se ser companys a partir de llavors.

## Doblatge

La pel·lícula no va ser exhibida amb les veus originals dels intèrprets, que van ser doblats per actors professionals com Joan Pera (el Vaquilla).

## Referències

* ↑ Los últimos golpes de El Torete a abc.es
* ↑ Fitxa del doblatge

## Enllaços externs

* Tràiler de Los últimos golpes de «El Torete» a Youtube
# Parlament d'Ossètia del Sud

El Parlament d'Ossètia del Sud és la legislatura unicameral de la República d'Ossètia del Sud, parcialment reconeguda. Els 34 membres del parlament s'elegeixen mitjançant un sistema mixt de representació proporcional de llistes de partit i districtes uninominals, amb 17 membres en cada modalitat. Ossètia del Sud té un sistema multipartidista, actualment 5 partits estan representats al parlament i té 6 diputats independents elegits per districtes uninominals.
El parlament està dirigit per un portaveu, que és elegit d'entre els membres. Des del 15 de setembre de 2022 el president del parlament és Alan Alborov, un dels quatre diputats del partit Nykhaz del president Alan Gagloev, després que Alan Tadtaev d'Ossètia Unida fos obligat a dimitir.
El parlament d'Ossètia del Sud es reuneix a la capital Tskhinvali. L'edifici del parlament, construït el 1937, va ser molt danyat durant la guerra d'Ossètia del Sud de 2008.

## Referències

* ↑ «New Speaker of the Parliament of South Ossetia's criminal past». JAM News, 21-09-2022. [Consulta: 22 setembre 2022].
* ↑ «Speaker of the Parliament of South Ossetia Alan Alborov invited to pay an official visit to the State Duma of Russia» (en rus). RES agency, 21-09-2022. [Consulta: 22 setembre 2022].
* ↑ «Dozens of Unique Historical And Cultural Monuments Were Obliterated and Demolished On the Territory of the Republic of South Ossetia». OSRadio, 05-10-2008. [Consulta: 21 novembre 2009].
# Consell Regional de Sardenya

Consell Regional de Sardenya (Consiglio Regionale di Sardegna) és l'òrgan de màxim poder legislatiu de Sardenya, regió amb Estatut Especial aprovat el 1948. L'estatut li concedeix un cert grau teòric d'autonomia administrativa, compta amb un Consiglio Regionale, de 76 consellers escollits, un per cada 20.000 habitants, pel sistema proporcional cada cinc anys, i la Giunta Regionale.
Segons el text de l'estatut, el govern regional té potestat legislativa exclusiva en circumscripció municipal, policia local, agricultura i boscos, obres públiques, beneficència, cacera i pesca, artesanat, turisme i règim local; pel que fa a les matèries d'indústria i comerç, crèdits, petita i mitjana empresa, electricitat, assumpció de poders públics, assistència social i sanitat, la potestat legislativa de la regió és compartida amb la de l'Estat.
En matèria de treball, educació, antigüitats i altres, la regió té facultat de dictar normes d'integració i d'actuació. Per altra banda, el Consiglio Regionale pot presentar a la Cambra italiana vots i propostes de llei en matèries que afectin a la regió. Quan la regió es trobi directament interessada, pot ser representada en els projectes de tractats comercials, tarifes ferroviàries, reglamentació del servei nacional de comunicacions i transports que l'afectin directament.

## Enllaços externs

* Web del Consell Regional Arxivat 2012-12-26 a Wayback Machine.
# Noah Glass

Noah Glass és un emprenedor i desenvolupador de software estatunidenc conegut per participar en la creació d'Odeo i Twitter.
Noah Glass, com altres emprenedors com Jack Dorsey o Mark Zuckerberg, va abandonar els seus estudis universitaris. Abans de conèixer Evan Williams, un dels co-fundadors de Twitter, va treballar en una empresa especialitzada en efectes especials i propietat de George Lucas anomenada Industrial Light and Magic. Posteriorment, ara ja amb Williams, va encapçalar el projecte d'Odeo, un servei de pòdasting que va tancar. L'any 2006 va donar a conèixer Jack Dorsey als executius d'Odeo i defensa que va ser el mateix Glass que va tenir la idea d'anomenar la nova xarxa social "Twttr", que acabaria evolucionant fins a adoptar definitivament el nom de "Twitter".
A causa de certs episodis que Noah Glass va patir, es va enemistar amb el grup fundador de Twitter. La història del seu comiat és confusa: Segons Nick Bilton, Jack Dorsey va arribar a amenaçar d'abandonar el projecte si no se n'expulsava Glass, i la decisió d'acomiadar-lo va ser presa. Dorsey defensa, en canvi, que va ser una decisió exclusivament d'Evan Williams.
Glass explica que malgrat la seva implicació en la germinació del projecte, n'ha obtingut molt pocs guanys econòmics.

## Referències

* 1 2 Badgley, Shawn. «Why the Guy Who Named Twitter Was Ousted Long Ago» (en anglès). [Consulta: 7 febrer 2019].
* ↑ «Who Is Noah Glass? 9 Things To Know About The Ousted Twitter Founder», 10-10-2013. [Consulta: 7 febrer 2019].
* ↑ Flores, Pepe. «Noah Glass, el fundador no reconocido de Twitter» (en espanyol europeu), 14-04-2011. [Consulta: 7 febrer 2019].
* ↑ Bilton, Nick. Hatching Twitter: A True Story of Money, Power, Friendship, and Betrayal (en anglès). Penguin, 2013-11-05. ISBN 9781101605233.
* ↑ Max, D. T. «Two-Hit Wonder» (en anglès). The New Yorker, 14-10-2013. ISSN: 0028-792X.
* ↑ D'Onfro, Jillian. «Here's What Happened To Forgotten Twitter Co-Founder Noah Glass After He Was Kicked Out Of The Company». [Consulta: 7 febrer 2019].
# Apple Pippin

Apple Pippin va ser una consola de videojocs comercialitzada per Apple Computer a mitjans de la dècada de 1990. Estava basada al voltant d'un processador PowerPC 603e a 66 MHz, un mòdem de 14400 bps i una versió limitada del Mac OS. L'objectiu era crear un ordinador barat dirigit principalment a funcionar amb títols multimèdia basats en CD, especialment jocs, però també funcionant com ordinador de xarxa. Disposava d'una unitat CD - ROM 4x i una sortida de vídeo amb connexió normalitzada de televisió.
Apple mai va tenir la intenció de llançar la seva pròpia Pippin. En lloc d'això, pretenia llicenciar la tecnologia a tercers, però l'únic llicenciatari de Pippin que va llançar un producte al mercat va ser Bandai. Es van vendre 42.000 unitats fins a ser retirada en 1997.

## Referències

* 1 2 Baker, Kevin. The Ultimate Guide to Classic Game Consoles (en anglès). eBookIt.com, 2013. ISBN 1456617087.
* ↑ Blake Snow. «The 10 Worst-Selling Consoles of All Time». GamePro.com, 04-05-2007. Arxivat de l'original el 2007-05-08. [Consulta: 25 novembre 2007].