OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Salvador Canals Frau

Salvador Canals Frau (Sóller, 28 de maig de 1893 - Olivos, 5 de febrer de 1958), fou un etnòleg, antropòleg i americanista espanyol radicat a l'Argentina, que es va especialitzar en l'estudi de la prehistòria d'Amèrica.
Va realitzar els seus estudis a Frankfurt i posteriorment es va radicar a l'Argentina, on va ser professor de les universitats de Buenos Aires i Cuyo. Va fundar a Mendoza l'Institut d'Etnologia Americana.
El 1950, va ser un dels primers antropòlegs a sostenir la hipòtesi del poblament d'Amèrica en múltiples orígens, corrents i rutes, assenyalant almenys quatre com les decisives, contra la llavors dominant teoria de l'ingrés per Beríngia d'Aleš Hrdličca. El 12 de gener de 1948.
Les seves tres obres principals van ser els llibres Prehistòria d'Amèrica (1950), Les poblacions indígenes de l'Argentina (1953) i Les civilitzacions prehispàniques d'Amèrica (1955).
Casat amb Marga Vicens, van ser pares de tres fills. El Museu Arqueològic de la Universitat Nacional de Cuyo porta el seu nom.

## Referències

* ↑ Instituto Etnico Nacional (Argentina): Anales del Instituto Etnico Nacional: Tomo 2, 1949

## Vegeu també

* Història precolombina de l'Argentina
# Cova los Carraos

La cova los Carraos es troba al sud-est de la ciutat de Caracas, al municipi El Hatillo, de l'estat Miranda, Veneçuela. La cova està incorporada en el Cadastre Espeleològic Nacional de Veneçuela amb les sigles Mi.14.

## Característiques de la cova

La cova està enclavada a la paret est del Penyal de las Guacas o de los Carraos, al sector Los Naranjos a l'est de la urbanització La Lagunita; està enclavada en marbres de la fase Zenda de la formació de brises del Juràssic tardà i presenta afloraments càrstics. La boca de la cova és a la cara est del penyal de las Guacas, oberta cap al congost del riu Guaire; en aquesta cova s'ha assenyalant l'existència de ratpenats insectívors dels gèneres Natalus i Myotis, comuns a la zona així com a la cova Zuloaga, situada en el mateix penyal; també s'hi han trobat restes subfosilitzades de la ratapinyada Tadarida aurispinosa. Una altra espècie que s'ha assenyalat com a extinta en aquesta cova són els ocells de l'oli (Steatornis caripensis).
La cova los Carraos es troba en una zona d'interés històric del municipi El Hatillo, perquè al penyal on és hi ha la cova Zuloaga, la més llarga de la capital, i també es troba l'Estació El Encantado, fundada per l'enginyer veneçolà Ricardo Zuloaga, que fou la primera planta hidroelèctrica de Veneçuela i de Llatinoamèrica i amb què s'inicià l'electrificació de Caracas l'any 1897.

## Referències

* ↑ Catastro espeleológico de Venezuela. Boletín de la Sociedad Venezolana de Espelología 2(1): 27-28, 1969.
* ↑ Bellard Pietri, Eugenio. 1993: Bibliografía espeleológica venezolana (1678-1950), un intento de investigación, recolección y registro. Boletín de la Academia de Ciencias Físicas, Matemáticas y Naturales. LIII(173-174):107-132.
* ↑ ZENDA, Fase (Formación Las Brisas)
* ↑ LAS BRISAS, Formación
* ↑ Urbani, Franco. 1973: Carsos de Venezuela. Parte 2: calizas Metamórficas de la Cordillera de la Costa. Boletín de la Sociedad Venezolana de Espeleología, 4(1).15-37
* ↑ Urbani, Franco. 2003:Las cavidades kársticas como sitios potenciales de preservación del registro paleosísmico de una región: notas de avance. Revista Geográfica Venezolana, Vol. 44(1):149-154.
* ↑ Linares, Omar. (1987). Murciélagos de Venezuela. Cuadernos Lagoven. Lagoven, S.A. Caracas – Venezuela. Pp:45. ISBN 980-259-107-6
* 1 2 Urbani, Franco. 1999: Edades de radiocarbono en las cuevas del Indio y Ricardo Zuloaga, sureste de Caracas, Venezuela. Boletín Informativo de la Comisión de Geospeleología No 9
* ↑ Linares O. 1969. Quirópteros subfósiles encontrados en las cuevas venezolanas. Parte 2. Tadarida aurispinosa (Peale) en la Cueva de Los Carraos (Mi.14), Miranda. Bol. Soc. Venezolana Espeleol. 2 (1): 45-48.
* ↑ «Zuloaga Tovar, Ricardo». Arxivat de l'original el 22 de febrer de 2013. [Consulta: 23 març 2016].
* ↑ Schael, Guillermo José. 1975. Casi un siglo. Editorial El Arte. Caracas. 130p.
* ↑ Arraíz Lucca, Rafael. 2006: La Electricidad de Caracas el desarrollo de una empresa de servicio administrada por cuatro generaciones de gerentes venezolanos (1895), y el paso a otra de capital y gerencia globalizada. Universidad Católica Andrés Bello y Universidad Metropolitana
# La Ròchafocaud

La Ròchafocaud (en francès La Rochefoucauld) és un municipi francès situat al departament del Charente i a la regió de la Nova Aquitània. L'any 1999 tenia 3.228 habitants.

## Història

Fou una petita vila on es va construir el 1026 un castell per Foucauld I al lloc del fortí. El senyor del castell Adhemar va dotar l'assentament d'una església el 1060. Els senyors van prendre el nom de Rochefoucauld. Els senyors que van seguir a Adhemar sembla que es digueren Guiu, i van ser cinc. Vers el 1200 apareix Foucauld II. La successió va continuar regularment de pare a fill. Francesc I (1471-1528) fou el primer comte de La Rochefoucauld, el darrer any del seu govern; fou erigit per la unió de les baronies de La Rochefoucauld, de la Baronia de Marthon, de les Castellanies de Blanzac, Montignac, Verteuil, Saint-Laurent-de-Déris i Cellefrouin. El seu besnet Francesc V (1591-1650) fou el primer duc, al convertir-se el comtat en ducat pairia el 1622. Els ducs foren també prínceps de Marcillac. Francesc VII fou a més a més marques de Guercheville i Baró de Verteuilforen; va abdicar el 1713 en favor del seu fill i va morir un any després; el fill Francesc VIII fou comte de Duretal, Comte de La Roche-Guyon (després Duc de La Roche-Guyon), a més de duc de La Rochefoucauld i príncep de Marcillac; també va posseir el Marquesat de Barbezieux, i les baronies de Verteuil, de Montignac i d'Estissac. Francesc VIII fou comte de Montignac, comte de Duretal, Duc de La Roche-Guyon, Senyor del Ducat d'Hallwin, Marques de Liancourt, Baró de Verteuil, de Marthon i d'Estissac. El 1732 es van unir al ducat les senyories de Marcillac, Anville, Génac i Ambérac, però el 1765 en van tornar a ser separades. Extinta la dinastia va passar per matrimoni el 1762 als marquesos de Roucy. Encara que el títol va continuar i existeix avui en dia, els drets senyorials van ser suprimits el 1789.

## Llista de senyors, comtes i ducs de La Rochefoucauld

* Foucauld I vers 1020
* Adhemar vers 1060
* Guiu I vers 1080
* Guiu II vers 1100
* Guiu III vers 1130
* Guiu IV vers 1160
* Guiu V vers 1180
* Foucauld II vers 1200
* Aimeric I fins a 1249
* Guiu VI 1249-1295
* Aimeric II 1295-1297
* Guiu VII 1297-1344
* Aimeric III 1344-1362
* Guiu VIII 1362-1427
* Foucauld III 1427-1467
* Joan I 1467-1471
* Francesc I 1471-1528
* Francesc II 1528-1533
* Francesc III 1533-1572
* Francesc IV 1572-1591
* Francesc V 1591-1650
* Francesc VI 1650-1680
* Francesc VII 1680-1713
* Francesc VIII 1713-1728
* Alexandre I 1728-1762
* Lluïsa Elisabet 1762
* Joan Baptista Frederic de Roucy 1762 (espòs)
* Lluís Alexandre I 1762-1789
* abolició 1789
Vegeu: Casal de La Rochefoucauld

## Referències

* ↑ http://www.oocities.org/toponimiaoccitana/16.html
# Orleans

Orleans (en francès Orléans) és un municipi francès situat al departament de Loiret i a la regió de Centre - Vall del Loira. L'any 1999 tenia 113.126 habitants. Joana d'Arc és anomenada a vegades «la donzella d'Orleans».

## Història

Cènabum va ser una fortalesa gal·la, una de les principals ciutats de la tribu dels carnuts, on es realitzava la reunió anual dels druides. Fou conquerida per Juli Cèsar el 52 aC. Civitas Aureliani, 'la ciutat d'Aurelià' va ser fundada durant l'Imperi Romà. El 451, Àtila va intentar prendre-la i saquejar-la, però va ser refusat per l'arribada a l'últim moment d'un exèrcit sota el comandament conjunt de Teodoric II, rei dels visigots, i el general romà Aeci.
Orleans va ser el més lluny que van arribar els anglesos quan van intentar envair França durant la Guerra dels Cent Anys.

## Economia

Orleans està equipada des de l'any 2000 amb una primera línia de tramvia orientada de nord a sud i, des de 2012, d'una segona línia d'11 km de llarg, entre Saint-Jean-de-Braye i La Chapelle-Saint-Mesmin. Les indústries principals de la ciutat són la farmacèutica, la mecànica, l'agroalimentària, l'electrònica i la logística.

## Fills il·lustres

* Michel Woldemar (1750-1816) violinista, compositor i inventor musical.
* Anatole Loquin (1834-1903) compositor i musicògraf.
* Laurent François-Anatole de Rillé (1828-[...?]), compositor musical.

## Referències

* ↑ Juli Cèsar, De bello gallico VII, 10-12

## Enllaços externs

* Orleans - Lloc web oficial
* Visiting Orléans (anglès)
* Llista dels alcaldes d'Orleans (francès)
# Polinhac (Alt Loira)

Polinhac (en francès Polignac) és un municipi francès situat al departament de l'Alt Loira i a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps. L'any 1999 tenia 2.602 habitants. Situat al nord-oest de Lo Puèi de Velai (Le Puy-en-Velay), al Velai.
Poblada des dels temps dels romans, tenia un temple dedicat al déu Apol·lo. Al segle X esdevingué capital del vescomtat de Polignac o Polinhac (després comtat i ducat), que vers el segle xiii va fortificar el castell situat a uns singles de més de 100 metres d'alt que el feien quasi impossible de conquerir, i que fou engrandit al segle xiv. Al segle xvii s'hi va fer una capella. Els Polinhac van abandonar el castell amb la revolució i es van establir llavors a Lavoute-Polignac, a pocs kilòmetres.
És molt apreciat el conyac de Polignac.
# Tula (Llemosí)

Tula (en francès: Tulle, en occità: Tula) és un municipi francès situat al departament de la Corresa i a la regió de la Nova Aquitània. L'any 2007 tenia 15.647 habitants. És capital del departament i de la comarca occitana del Baix Llemosí. És situada a la riba del riu Corresa.

## Evolució demogràfica

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 9 662 | 9 362 | 9 153 | 8 097 | 8 689 | 9 700 | 9 669 | 10 769 | 11 895 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 11 653 | 12 410 | 12 606 | 13 680 | 15 342 | 16 196 | 16 277 | 18 964 | 17 374 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 17 412 | 17 245 | 15 942 | 13 732 | 14 349 | 15 021 | 15 617 | 18 202 | 19 372 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 19 084 | 20 016 | 20 100 | 18 880 | 17 164 | 15 496 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Alcaldes de Tula :
* 1944-1947: Jules Lafue
* 1947-1949: Clément Chausson
* 1949-1959: Jean Massoulier
* 1959-1971: Jean Montalat
* 1971-1977: Georges Mouly (RPR)
* 1977-1995: Jean Combasteil (PCF)
* 1995-2001: Raymond-Max Aubert (RPR)
* 2001-2008: François Hollande (PS)
* 2008- : Bernard Combes (PS)

## Economia

Tradicionalment ha estat coneguda per la fabricació d'armes i d'instruments musicals, i més recentment, la indústria elèctrica, tèxtil i alimentària. És seu episcopal, i entre els monuments medievals que conserva es destaca la catedral (ss XII-XIV).

## Personatges il·lustres

* Étienne Baluze (1630-1718), historiador
* Josèp Ros, escriptor en occità i felibre.
* Loisa Paulin, escriptora en occità.
* Robert Nivelle, militar.
* Eric Rohmer, cineasta

## Agermanaments

* Bury
* Errenteria
* Lousada
* Schorndorf
* Smolensk
* Dueville

## Referències

* ↑ «Tulle - Notice Communale». [Consulta: 20 juliol 2019].

## Enllaços externs

* Tula - Lloc web oficial
# Morlaix

Morlaix (en bretó Montroulez) és un municipi francès situat al departament de Finisterre i a la regió de Bretanya. L'any 1999 tenia 15.695 habitants.

## Història

En 1342, durant la guerra dels cent anys tingué lloc la batalla de Morlaix.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2013 |
| 18.866 | 19.919 | 19.237 | 18.348 | 16.701 | 15.990 | 15.264 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1971-1989 | Jean-Jacques Cléach | PS |
| 1989-1995 | Arnaud Cazin d'Honincthun | UDF |
| 1995-1997 | Marylise Lebranchu | PS |
| 1997-2008 | Michel Le Goff | PS |
| 2008- | Agnès Le Brun | LR |
| a completar. ||||

## LLengua

El 27 de juny de 2008 el consell municipal va aprovar la carta Ya d'ar brezhoneg. A l'inici del curs 2007 el 6,1% dels alumnes del municipi eren matriculats a la primària bilingüe.

## Personatges il·lustres

* Jean-Victor Moreau, general de Napoleó.
* Émile Souvestre, escriptor francès.
* Francis Gourvil, escriptor i gramàtic.
* Henri Rol-Tanguy, comunista combatent de les Brigades Internacionals.
* Léon Fleuriot, lingüista.

## Vegeu també

* Batalla de Morlaix.

## Referències

* ↑ Featherstone, Donald F. Wargaming, ancient and medieval (en anglès). David & Charles, 1975, p. 90. ISBN 0882543539.
* ↑ (francès) Ofis ar Brezhoneg: Enseignement bilingue

## Enllaços externs

* Pàgina Oficial
* Cambra de Comerç i Indústria de Morlaix Arxivat 2016-12-03 a Wayback Machine.
* Château du taureau
* Geografia de Bretanya, portal de les viles i països bretons - Morlaix / Montroulez
# Sant Flor

Sant Flor (nom occità) (en francès Saint-Flour) és un municipi francès situat al departament de Cantal i a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps. L'any 1999 tenia 6.625 habitants.
Capital històrica de l'Alta Alvèrnia, està situada al final d'una colada de lava sobre la Planèze, gran altiplà del Cantal, sobre el riu Ander i la vall del Lander. La ciutat està separada per dos nivells, la "ciutat alta" i la "ciutat baixa". Per l'assiduïtat d'aquest fenomen, ha pres el sobrenom de "ciutat dels vents".
La ciutat és situada sobre l'antiga RN9 i sobre l'autopista A75 que connecten París amb Besiers.

## Història

Fou una antiga ciutat fortificada i gairebé inexpugnable que, durant la Guerra dels Cent Anys, protegí a l'Alvèrnia dels atacs anglesos.
La diòcesi de Sant Flor s'edificava el 1317. Va ser jurídicament suprimida per la revolució francesa el 1790 i immediatament restablerta per la Santa Seu d'acord amb el concordat del 1801 napoleònic, coincidint ara els límits de la diòcesi restablerta amb els del departament civil de Cantal.

## Llocs d'interès

La catedral del segle xiv construïda en estil meridional francès s'alça a l'extrem oriental de la ciutat alta entre cases velles de pedra volcànica.
# Aubanha

Aubanha (nom occità) (en francès Aubagne) és un municipi francès situat al departament de les Boques del Roine i a la regió de Provença – Alps – Costa Blava. L'any 2005 tenia 42.900 habitants.

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 7 230 | 5 610 | 6 620 | 6 122 | 6 349 | 6 481 | 6 208 | 6 131 | 6 482 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 6 765 | 7 232 | 7 408 | 7 658 | 8 027 | 7 885 | 8 239 | 8 154 | 8 400 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 8 724 | 9 614 | 9 744 | 10 271 | 11 707 | 13 085 | 13 949 | 16 061 | 17 639 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 21 211 | 27 938 | 33 595 | 38 561 | 41 100 | 42 588 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1953-1959 | Marius Boyer | |
| 1959-1965 | Yves Chouquet | |
| 1965-1986 | Edmond Garcin | PCF |
| 1986-2002 | Jean Tardito | PCF |
| 2002- | Daniel Fontaine | PCF |

## Personatges Famosos

* Alain Bernard nedador, guanyor de tres medalles olimpiques.
* Marcel Pagnol, director de cinema
# Crotalaria spectabilis

Crotalaria spectabilis (Roth) és una espècie de fabàcia originària de l'Índia i que en alguns llocs com els Estats Units es va introduir com adob verd. Com la majoria de les lleguminoses fa la fixació del nitrogen atmosfèric i es considera que forma sòl. Tanmateix és verinosa per la ramaderia i al sud-oest dels Estats Units ha esdevingut una espècie invasora
A Espanya figura dins la llista de plantes de venda regulada.
Conté l'alcaloide monocrotalina el qual s'ha usat experimentalment per induir hipertensió pulmonar en animals de laboratori.

## Referències

* ↑ P. M. Werchan, W. R. Summer, A. M. Gerdes & K. H. McDonough «Right ventricular performance after monocrotaline-induced pulmonary hypertension». American Journal of Physiology - Heart and Circulatory Physiology, 256, 1989, pàg. H1328–H1336. PMID: 2524170.
* ↑ Kosanovic Djuro, Kojonazarov Baktybek et al. «Therapeutic efficacy of TBC3711 in monocrotaline-induced pulmonary hypertension.». Respiratory Research, 12:87, 2011. Arxivat de l'original el 2014-03-13 [Consulta: 10 març 2014]. Arxivat 2014-03-13 a Wayback Machine.
# Baeckeoffe

Baeckeoffe és un plat estofat de cocció lenta típic d'Alsàcia. En alsacià, Baeckeoffe significa «forn del forner». Es tracta d'una barreja de patates tallades a rodanxes, ceba, xai, vedella i porc que s'ha marinat durant la nit amb vi blanc i baies de ginebró que es cuina a poc a poc en una cassola de ceràmica. El porro, la farigola, el julivert, l'all, la pastanaga i el marduix són altres ingredients que s'afegeixen sovint per donar sabor.

## Història

Tradicionalment, les dones preparaven aquest guisat el dissabte al vespre i el deixaven cuinar al forn de pa que es refredava gradualment mantenint l'escalfor el diumenge mentre assistien als oficis de l'església luterana. A la tornada de l'església, les dones recollien la seva cassola i una barra de pa. Això va proporcionar un àpat als alsacians que respectaven les estrictes regles luteranes del dissabte.
Una altra versió de l'origen d'aquest plat és que les dones alsacianes feien la bugada els dilluns i, com que no tenien temps de cuinar, deixaven les cassoles al forner el dilluns al matí mentre feien la bugada i aquest segellava la cassola amb massa de pa. Quan els infants tornaven a casa de l'escola recollien la cassola al forner i la portaven a casa. Aquesta versió de la història possiblement és més a prop de la realitat, ja que els forns sovint tancaven els diumenges.

## Referències

* ↑ Behr, E. The Art of Eating Cookbook: Essential Recipes from the First 25 Years. University of California Press, 2011, p. 202. ISBN 978-0-520-94970-6.
* ↑ Dryansky, G. Coquilles, Calva, and Crème: Exploring France's Culinary Heritage: A Love Affair with French Food. Pegasus Books, 2012, pt162. ISBN 978-1-4532-4926-0.
* ↑ Fodor's Normandy, Brittany & the Best of the North: with Paris. Fodor's Travel Publications, 2011, pt246. ISBN 978-0-307-92858-0.
* ↑ «Cómo preparar Baeckeoffe, tradición en Alsacia» (en castellà), 05-09-2011. Arxivat de l'original el 2023-05-21. [Consulta: 21 maig 2023].
* ↑ «BAECKEOFFE», 16-02-2015. [Consulta: 21 maig 2023].
# Jagi-Jagi

Jagi-Jagi (en l'ortografia basca de l'època Yagi-Yagi, equivalent a desperta en llengua basca) l'òrgan de premsa oficial de la Federació de Muntanyers de Biscaia, i també el nom amb què fou conegut el grup polític encapçalat per Eli Gallastegi Gudari, i Trifon Etxebarria Etarte, escissió del Partit Nacionalista Basc l'any 1934. La seva ideologia fou fonamentalment el nacionalisme basc, amb un especial èmfasi en la independència com a objectiu irrenunciable, així com en l'ús de tots els mitjans necessaris per aconseguir-lo.

## Història

El primer número de la revista Jagi-Jagi va aparèixer el 17 de setembre de 1932 sota la direcció d'Angel Agirretxe. Tenia la seva oficina principal al carrer Major de Bilbao. En els seus millors moments tenia setze pàgines, en les seves pitjors tres o quatre, i en un moment determinat es van editar 23.000 exemplars de la revista. L'espurna que va encendre el seu naixement van ser els elements nacionalistes extremistes que abans s'havien barallat amb els socialistes i van ser empresonats després de la mort d'un socialista. La vida d'aquesta revista va ser curta i plena de decadència, ja que va haver d'afrontar nombroses multes i ordres de tancament del Govern republicà espanyol, així com un boicot per part de l'EAJ i el govern, i va desaparèixer amb l'inici de la guerra civil espanyola.
Durant la Guerra Civil aporta dos batallons a l'exèrcit basc, anomenats Lehenago Il i Zergatik Ez?

## Membres de Jagi-Jagi

Entre els polítics i personatges destacats que van abandonar el partit EAJ i es van incorporar al nou grup independentista Jagi-Jagi hi havia: Elias Gallastegi (Gudari), Angel Agirretxe, Kandido Arregi, Manuel de la Sota (Txanka), Jose Maria Errazti (Oraitz), Fidel Rotaetxe (Errotari), Trifon Etxebarria (Etarte), Jordan Zarate (Txirrika), Adolfo Larrañaga (Iñaki de Mendigutxia), Lezo Urreztieta i Agustin Zumalabe.

## Referències

* ↑ Yagi-Yagi corresponde al nombre del semanario que editaba la federación de mendigoizales. Agustin Zumalaberi egindako elkarrizketa. Urkitalde. (castellà)
* ↑ «Jagi-Jagi - Auñamendi Eusko Entziklopedia» (en basc). [Consulta: 18 gener 2024].
* ↑ «75 a�os de la aparici�n de �Jagi-jagi�, el �semanario separatista vasco� - GARA», 28-03-2010. Arxivat de l'original el 2010-03-28. [Consulta: 18 gener 2024].
* ↑ «Jagi-jagi, cuando el olvido es lo apropiado - GARA», 20-10-2008. Arxivat de l'original el 2008-10-20. [Consulta: 18 gener 2024].
* ↑ lahaine.org. «Presentado el libro "Jagi-Jagi, historia del independentismo vasco"» (en espanyol europeu). [Consulta: 18 gener 2024].
* ↑ "Euzkadi Mendigoxale Batza" durante la Guerra Civil Española (1936-1939). Sebastián García, Lorenzo, (1995). Euzko Ikaskuntza. (castellà)