OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Oriana de Guermantes

Oriana, duquessa de Guermantes, en principi princesa de les Laumes, és un personatge d'A la recerca del temps perdut de Marcel Proust.
El narrador està fascinat per ella des de la infantesa. La seva família està vinculada a la de Genoveva de Brabant, a les La Rochefoucauld. És una de les reines del faubourg Sant-Germain i el narrador està captivat per la seva bellesa i la seva elegància.
Proust es va inspirar en diversos models per a aquest personatge, del qual la famosa comtessa Greffulhe, Hélène Standish, la comtessa de Chevigné, i quan és princesa de les Laumes, de la comtessa Jean de Castellane, la d'entonació germànica. És la comtessa de Chevigné, aleshores amb trenta anys, que Marcel Proust prova de veure al carrer sense gosar de parlar-li. Un dia l'aborda i, sorpresa, ella li llança acuitada el famós: «Fitz-James m'espera!», frase que reapareix a la Recerca i qui fereix el narrador, com un refús.

## Intèrprets en adaptacions cinematogràfiques

| Oriana, duquessa de Guermantes és interpretada per: Fanny Ardant a L’amor de Swann de Volker Schlöndorff (1984) Edith Scob a Le Temps retrouvé de Raoul Ruiz (1999) Valentine Varela a À la recherche du temps perdu de Nina Companeez (2011) | Basin, duc de Guermantes és interpretat per: Gabriel Cattand a Les Cent Livres des Hommes, episodi Du côté de chez Swann, de Claude Santelli (1971) Jacques Boudet a L’amor de Swann de Volker Schlöndorff (1984) Jean-Claude Jay a Le Temps retrouvé de Raoul Ruiz (1999) Bernard Farcy a À la recherche du temps perdu de Nina Companeez (2011) |

## Referències

* ↑ Vincens, André «Guermantes (Duchesse Oriane de)» (en francès). Proust, ses personnages [Consulta: 11 octubre 2018].

## Bibliografia

* George Painter, Marcel Proust, Paris, Mercure de France, 1966, 2de édition 1992
* Laure Hillerin, La comtesse Greffulhe, L'ombre des Guermantes Arxivat 2014-10-19 a Wayback Machine., Flammarion, 2014.
# Novotóixkivske

Novotóixkivske (en ucraïnès Новотошківське, en rus Новотошковское, Novotóixkovskoie) és una vila de la província de Luhansk a Ucraïna. Fins al 2020 formava part del municipi de Sieverodonetsk. La ciutat està ocupada per Rússia des del 26 d'abril del 2022, i és administrada per la República Popular de Luhansk. El 2021 tenia 2.170 habitants.

## Història

Novotóixkivske es fundà el 1956 com l'assentament de Donetske-1. La vila rebé l'estatus d'assentament de tipus urbà el 1972 i el seu nom actual, que deriva de la vila de Tóixkivka.
Durant la Guerra al Donbàs, que començà a mitjans abril 2014, hi hagué baixes tant civils com militars, atès que Novotóixkivske es troba directament en la línia de batalla entre les dues parts. Fins al 7 d'octubre del 2014, Novotóixkivske formà part del municipi de Kírovsk, després es reincorporà al districte de Popàsna. L'1 de desembre del 2016 un soldat ucraïnès morí en una escaramussa prop de la vila durant un intent d'infiltració a través de la línia de demarcació per part de les forces prorusses, amb el suport de foc de morter de 120 mm. Un militar ucraïnès morí per bombardeig el 26 de gener del 2017, i un altre morí en un enfrontament directe amb les tropes prorusses el 15 de juliol del 2017.
Durant la invasió russa d'Ucraïna, Rússia llançà forts atacs aeris contra Novotóixkivske, i gairebé tots els edificis quedaren destruïts. El 26 d'abril del 2022, funcionaris ucraïnesos informaren que les forces russes havien ocupat la vila.

## Referències

* ↑ Віолетта Орлова. ««Все зрівнюють із землею»: окупанти зайняли селище Новотошківське (фото)», 25-04-2022.
* ↑ «Про зміни в адміністративно-територіальному устрої Луганської області, зміну і встановлення меж Перевальського і Попаснянського районів Луганської області» (en ucraïnès). [Consulta: 5 gener 2023].
* ↑ «Ukrainian soldiers repulsed enemy saboteurs' attack near Novotoshkivske, lost one fighter, - Luhansk regional state administration». CENSOR.NET, 02-12-2016. [Consulta: 2 desembre 2016].
* ↑ «Сводные данные АТО – 27 января» (en rus). NSDC, 27-01-2017. [Consulta: 27 gener 2017].
* ↑ «ATO report: 35 shellings, direct clash, 1 KIA». UNIAN, 15-07-2017. [Consulta: 15 juliol 2017].
* ↑ «Russian forces seize Novotoshkivske in Luhansk region» (en anglès). [Consulta: 5 gener 2023].
* ↑ CNN, By <a href='/profiles/aditi-sandal'>Aditi Sangal</a>, Maureen Chowdhury, <a href='/profiles/meg-wagner'>Meg Wagner</a>, Melissa Macaya, <a href='/profiles/jessie-yeung'>Jessie Yeung</a>, <a href='/profiles/andrew-raine'>Andrew Raine</a>, Ben Morse and Jack Guy. «April 26, 2022 Russia-Ukraine news» (en anglès), 26-04-2022. [Consulta: 5 gener 2023].
* ↑ «Russia-Ukraine live news: Russian troops seize eastern towns - Russia seizes two towns in Donbas: Ukraine military». Aljazeera, 26-04-2022.
# La Chapela de Montmaurelh

La Chapela de Mont Maurelh (en francès La Chapelle-Montmoreau) és un municipi francès situat al departament de la Dordonya i a la regió de la Nova Aquitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 96 | 85 | 79 | 88 | 87 | 91 | 76 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1992- | Alain Peyrou | UMP |

## Referències

* ↑ «Toponímia occitana». Arxivat de l'original el 2012-03-15. [Consulta: 21 novembre 2010].
# Sent Ipolit de Montagut

Sent Ipolit de Montagut (en francès Saint-Hippolyte-de-Montaigu) és un municipi francès situat al departament del Gard i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans del Gard
# Nicole Stéphane

Nicole Stéphane (nascuda amb el nom de baronessa Nicole de Rothschild, París, França, 27 de maig de 1923 - 13 de març de 2007) va ser una actriu, productora i directora francesa.

## Biografia

Era la gran de les dues filles del baró James-Henri de Rothschild i la seva primera esposa, Claude Dupont, Nicole Stéphane era membre de la família bancària Rothschild de França. La seva família immediata, però, també estava profundament immersa en les arts. El seu avi patern, el baró Henri de Rothschild, era un dramaturg i productor teatral que va escriure sota els noms de Charles des Fontaines i André Pascal i era propietari del Théâtre Antoine i Théâtre Pigalle. El seu cosí germà Philippine de Rothschild era actriu de la Comédie-Française, amb el nom de Philippine Pascal. I el germà del seu pare, el viticultor Philippe de Rothschild, escrivia obres de teatre, posseïa teatres i produïa pel·lícules.
Stéphane es va unir a l'exèrcit durant la Segona Guerra Mundial i va ser empresonada breument a Espanya el 1942 després de creuar els Pirineus mentre intentava unir-se a la França Lliure. També va ser agent d'enllaç a Alemanya. Com a actriu, és més coneguda pel seu paper en dues pel·lícules de Jean-Pierre Melville, Le Silence de la mer (1947) i Les Enfants terribles (1950).
La seva darrera pel·lícula com a actriu va ser la pel·lícula Carve Her Name with Pride (1958). La seva carrera d'actriu es va veure truncada per un accident de cotxe. Es va reorientar cap a la producció, ajudant especialment a Georges Franju i Jean-Pierre Melville. Entre els seus crèdits de producció hi havia L’amor de Swann (1984), una adaptació de la primera novel·la del cicle Remembrance of Things Past de Marcel Proust, protagonitzada per Jeremy Irons i Ornella Muti. També va ser honrada com a membre de l'Ordre des Arts et des Lettres pel govern de França.
A la dècada de 1970, Stéphane era l'amant de l'escriptora i crítica nord-americana Susan Sontag, que li va dedicar el seu llibre de 1977 On Photography. També va tenir una aventura amb Colette de Jouvenel, filla de la reconeguda autora Colette.
Va presentar la seva cosina Francine Weisweiller a Jean Cocteau, a qui havia conegut mentre actuava a la pel·lícula de la seva novel·la Les Enfants Terribles. Això va fer que Weisweiller es convertís en una important mecenes seu i que visqués amb ell i l'estrella Edouard Dermit en un menage a trois.

## Referències

* ↑ «Stephane, Nicole» (en francès). Les Gens du Cinema. [Consulta: 31 agost 2018].
* ↑ Bergan, Ronald «Nicole Stéphane». , 23-03-2007 [Consulta: 31 agost 2018].
* ↑ Lerman, Leo. The Grand Surprise: The Journals of Leo Lerman. New York City: Knopf, 2007, p. 413. ISBN 978-1-4000-4439-9.

## Enllaços externs

* Vallance, Tom «Nicole Stephane». The Independent, 27-03-2007. Arxivat 31 de març 2007 a Wayback Machine.
* «Nicole Stéphane» (en francès). Arxivat de l'original el 25 maig 2007.
# Jordi Pijoan-López

Jordi Pijoan-López (Tortosa, 1970) és arqueòleg i escriptor. El 1991 es va traslladar a Barcelona per fer la carrera d'Arqueologia Prehistòrica, disciplina en la que compta amb nombroses publicacions. Com a escriptor ha cultivat diversos gèneres i ha obtingut premis en narrativa curta, com el del III Concurs de Conte JoEscric.com amb Una combinació prohibida. A més ha estat finalista al I Concurs Literari d'Humor Negre amb Psicofonia per a principiants i també finalista a les dues darreres edicions del Concurs de Contes Hiperbreus “El Basar” amb les obres Crua realitat i Sotjada. És pare de tres fills.

## Obra

Com a escriptor ha publicat:
* Tu no m’estimes (Llibres de l'Índex, 2008).
* Sang Culé (Llibres de l'Índex, 2009).
* Mitja dotzena d'ous (Llibres de l'Índex, 2010).
* Clio Assassina (Tempestad, 2013).
* Els àngels de Sóar (Llibres de l'Índex, 2015).

## Referències

* 1 2 Catàleg Col·lectiu de les Universitats de Catalunya
* ↑ «Obres guardonades a JoEscric.com». Arxivat de l'original el 2014-05-28. [Consulta: 26 maig 2014].
* ↑ «Publicació del 1r Concurs Literari d'Humor Negre, editat per la Universitat de Lleida». Arxivat de l'original el 2014-05-27. [Consulta: 26 maig 2014].
* ↑ Guia d'escriptors de Sant Andreu. Barcelona: Ajuntament de Barcelona, 2010.
* ↑ Notícia a l'Associació d'Escriptors en Llengua Catalana
* ↑ Aladí, Catàleg de la Xarxa de Biblioteques Municipals de Barcelona
# Sabarròs

Sabarròs (en francès Sabarros) és un municipi francès situat al departament dels Alts Pirineus i a la regió d'Occitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 58 | 59 | 58 | 59 | 49 | 39 | 37 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2008- | Aimé Courtade | |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Autafaia

Auta Fàia (en francès Hautefaye) és un municipi francès situat al departament de la Dordonya i a la regió de la Nova Aquitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 174 | 169 | 146 | 144 | 129 | 116 | 113 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1977- | Francis Michel Donnary | |

## Referències

* ↑ «Toponímia occitana». Arxivat de l'original el 2012-03-15. [Consulta: 21 novembre 2010].
# Valabriç

Valabriç (en francès Vallabrix) és un municipi francès situat al departament del Gard i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans del Gard
# Amityville Dollhouse

Amityville Dollhouse és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Steve White estrenada directament en vídeo el 1997. Aquesta pel·lícula és la vuitena de la saga Amityville.

## Argument

Vint anys després de la massacre de la família Defeo, els dimonis ronden sempre per Amityville. Des d'aleshores endavant viuen a una casa de nines que Bill i Claire Martin regalen a la seva petita filla, Jessica, per al seu aniversari.

## Repartiment

* Robin Thomas: Bill Martin
* Starr Andreeff: Claire Martin
* Allen Cutler: Todd Martin
* Rachel Duncan: Jessica Martin
* Jarrett Lennon: Jimmy Martin
* Clayton Murray: El pare de Jimmy
* Franc Ross: Tobias
* Lenore Kasdorf: Aunt Marla
* Lisa Robin Kelly: Dana

## La saga

La saga de pel·lícules es basa en els fets descrits en el llibre supervendes de Jay Anson del 1977, The Amityville Horror: A True Story. L'autor del llibre descriu el relat d'una família, els Lutz, que va anar a viure a la casa situada al número 112 de l'avinguda Ocean d'Amityville, a Long Island (Nova York). L'any anterior (1974) hi havia hagut una massacre a la casa, sis membres de la família DeFeo havien estat assassinats a trets i un setè membre, Ronald Jr., "Butch", havia estat acusat del crim i sentenciat a presó. Els Lutz van explicar públicament que la casa estava encantada i que hi havia dimonis. L'autor del llibre va ser assessorat per la família Lutz. L'adaptació del llibre al cinema va esdevenir la primera pel·lícula de la saga. Posteriorment diversos autors van escriure més llibres més sobre aquesta història, alguns dels quals es van fer servir com a base de les pel·lícules posteriors.
* The Amityville Horror (1979)
* Amityville II: The Possession (1982)
* Amityville III: The Demon / Amityville 3-D (1983)
* Amityville IV: The Evil Escapes (1989)
* The Amityville Curse (1990)
* Amityville: It's about time (1992)
* Amityville: A New Generation (1993)
* Amityville Dollhouse (1996)
* The Amityville Horror (2005), remake de la primera pel·lícula del 1979.
* The Amityville Haunting (2011)

## Referències

* ↑ Fitxa de la pel·lícula a Allocine.fr (francès)
* ↑ The Amityville Horror. Article sobre el llibre a Snopes.com. (anglès)

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula (anglès)
# Castell de Vallfogona

El Castell de Vallfogona és un edifici de Vallfogona de Ripollès (Ripollès), declarat bé cultural d'interès nacional.

## Història

Aquesta fortalesa o casal fortificat es trobava dins l'antic terme del castell de Milany, on residí la família del mateix a partir del segle xiii. La primera notícia d'aquesta fortalesa és de l'any 1280, quan Sibil·la, comtessa d'Empúries i vescomtessa de Bas, vengué al seu possible nebot, Dalmau de Palau, la seva sala o estatge («salam nostram silve stadium») del castell de Milany, amb Vallfogona i les parròquies de Llaés i Puigmal.
El 1295, el nou feudatari i cap de la tercera família Milany refeu la fortalesa (anomenada ña Sala), la qual cosa feu que l'abat de Sant Joan, que era el seu senyor superior, l'hi aixequés un litigi l'any 1297, doncs el feudatari no estava autoritzat de fer obres sense el permís de l'abat. Cap al , la Sala fou reconstruïda per Ramon de Milany. El 1600 es concedí el títol de comte de Vallfogona a Miquel Galceran de Pinós, baró de Milany. Actualment, aquest títol l'ostentent els ducs d'Híxar.
Cap al 1910, el casal fou reparat pel seu propietari Eusebi Budallés, de Ripoll, que hi sojornava temporalment, i fa poc temps es tornà a restaurar, però té una part ruïnosa i serveix només de masoveria.

## Descripció

Resta en peu el gran casal, molt malmès, sobre el poble. De planta quadrada, es podria fer una divisió pel mig amb un eix que va de llevant a ponent. D'aquesta divisió la sud- meitat nord, encara es conserva aixecada amb baixos i tres plantes, i es distribueix interiorment en estances petites, que podrien ser zones de serveis, cuines, etc. La meitat sud, està dividida en planta baixa i pis, arribant els seus murs a l'altura de l'anterior, i es conserven les restes del que deuria ésser la planta noble amb graons salons. Aquesta part està arruïnada actualment, conservant-se només els murs perimetrals en tota l'alçada, i es fa servir com corral de la masoveria. A la planta noble s'hi arribava a través d'una escalinata exterior encara existent, situada en l'angle sud-est del castell. Al cantó nord-oest, es troba una gran torre quadrada, aixecada actualment en la seva totalitat, i recentment consolidada, doncs hi tenia una gran esquerda per la banda sud. Hom podria identificar aquest cos amb la torre de l'homenatge, dividida en set plantes o cambres amb llar de foc a cadascuna, i amb un gran tiratge de fum únic empitrat en el mur de migdia. La torre té restes de matacans a la part superior.

## Vegeu també

* Santa Maria del Pòpulo

## Referències

* 1 2 «Castell de Vallfogona». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 3 Pladevall i Font, Antoni; Benet i Clarà, Albert; Vigué i Viñas, Jordi. «La Sala (o Castell) de Vallfogona». A: Catalunya Romànica, vol. X: El Ripollès. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1987, p. 32. ISBN 84-8519-493-4.
# Cauçada (Alts Pirineus)

Cauçada (en francès Caussade-Rivière) és un municipi francès situat al departament dels Alts Pirineus i a la regió d'Occitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 123 | 129 | 101 | 103 | 95 | 104 | 90 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1989- | Francis Coulom | |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Bussairòla

Bussairòla (en francès Busserolles) és un municipi francès situat al departament de la Dordonya i a la regió de la Nova Aquitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 941 | 818 | 728 | 616 | 569 | 507 | 552 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1995- | Guy Beauzetier | UMP |

## Referències

* ↑ «Toponímia occitana». Arxivat de l'original el 2012-03-15. [Consulta: 22 novembre 2010].
# Dórbias

Dórbias (en francès Dourbies) és un municipi francès situat al departament del Gard i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans del Gard
# Ròcacorba de Menerbés

Ròcacorba de Menerbés (en francès Roquecourbe-Minervois) és un municipi francès situat al departament de l'Aude i a la regió d'Occitània.
# Malà Viska

Malà Viska (en ucraïnès Мала Виска, en rus Малая Виска) és una ciutat de la província de Kirovohrad, Ucraïna. El 2021 tenia 10.133 habitants. Fins al 18 de juliol del 2020 Malà Viska era el centre administratiu del districte homònim, però d'ençà la reforma administrativa d'Ucraïna del 2020 el districte quedà abolit i el municipi passà a formar part del districte de Novoukraïnka.

## Referències

* ↑ «Про утворення та ліквідацію районів. Постанова Верховної Ради України № 807-ІХ.» (en ucraïnès). , 18-07-2020 [Consulta: 3 octubre 2020].
* ↑ «Нові райони: карти + склад» (en ucraïnès). Міністерство розвитку громад та територій України.
# Nepocià (professor)

Nepocià (en llatí Nepotianus) va ser un dels professors de Burdígala (Bordeus) commemorats per Ausoni en una obra titulada Professores.
Segons aquesta obra va ser un distingit mestre de gramàtica, retòrica i poesia, i també un filòsof, exercint a la ciutat de Burdígala. Va morir a una avançada edat (al tomb dels noranta anys) i va deixar en morir dos fills.

## Referències

* ↑ Ausoni. Professores: Burdigalia XV
# Robyn Denholm

Robyn Mary Assunta Denholm, nascuda Robyn Mary Assunta Sammut (Milperra, Austràlia, 27 de maig de 1963) és una executiva de negocis australiana. El novembre de 2018, Denholm va succeir a l'empresari i magnat Elon Musk com a presidenta de Tesla, Inc..

## Biografia

Robyn Sammut va néixer el 27 de maig de 1963 a Milperra, un suburbi de la Ciutat de Canterbury-Banktown, situat a 24 km de Sydney en una família d'immigrants maltesos. Els seus pares que s'havien conegut i casat a la capital de Líbia, Tripoli, havien emigrat a Austràlia durant els anys 50. Té orígens maltesos i italians del costat de son pare i, per la banda de la seva mare, orígens maltesos i escocesos. Amb el seu germà gran i una germana petita, cresqué a un dels suburbis de Sidney anomenat Lugarno. El seu pare treballava com a soldador mentre que la seva mare era operadora de màquines de registre. Quan tenia set anys, la família va comprar una estació de servei i un taller a Milperra. Robyn s'encarregava dels comptes financers, reparava cotxes, i posava benzina. Fou aleshores que es va interessar pels cotxes. Va estudiar a l'Institut de Peakhurst.

## Referències

* ↑ «At the centre of Musk’s maelstrom, there’s Robyn Denholm, from Sydney» (en anglès). Sidney Morning Herald, 31-12-2022. [Consulta: 12 maig 2023].
* ↑ «Tesla IR | Robyn M. Denholm». Tesla Investor Relations.
* ↑ «Robyn Denholm, una mentora para Musk en Tesla». El País, 17-11-2018 [Consulta: 25 setembre 2019].
* ↑ Davis, Tony «What it's really like to ride shotgun with Elon». , 26-02-2021 [Consulta: 13 maig 2022].
# La Hita Topièra

La Hita Topièra (en francès Lahitte-Toupière) és un municipi francès situat al departament dels Alts Pirineus i a la regió d'Occitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 228 | 204 | 198 | 207 | 188 | 184 | 258 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Patrick Garrassieu | |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Varanha (Dordonya)

Varanha (en francès Varaignes) és un municipi francès situat al departament de la Dordonya i a la regió de la Nova Aquitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 516 | 457 | 436 | 436 | 432 | 418 | 414 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Ghislaine Le Moël | |

## Referències

* ↑ «Toponímia occitana». Arxivat de l'original el 2012-03-15. [Consulta: 22 novembre 2010].
# Rògas

Rògas (en francès Rogues) és un municipi francès situat al departament del Gard i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans del Gard
# Casa de bojos

Casa de bojos (títol original: Madhouse) és una pel·lícula de comèdia del 1990 dirigida per Tom Ropelewski, interpretada per John Larroquette i Kirstie Alley. Ha estat doblada al català.

## Argument

Els cònjuges Mark Bannister (John Larroquette) i Jessie (Kirstie Alley) van a viure en una vila a Santa Monica. La seva vida és tranquil·la fins a l'arribada dels parents i amics que envaeixen la casa. En veuran de tots els colors.

## Repartiment

* John Larroquette: Mark Bannister
* Kirstie Alley: Jessie Bannister
* Alison La Placa: Claudia,
* John Diehl : Fred,
* Jessica Lundy: Bernice,
* Bradley Gregg: Jonathan,
* Dennis Miller: Wes
* Robert Ginty: Dale
* Wayne Tippit: Mr. Grindle
* Paul Eiding: Stark
* Aeryk Egan: C.K.
* Deborah Otto: Katy

## Al voltant de la pel·lícula

* La recaptació de Casa de bojos en els EUA ha estat de 21.036.771 dòlars.
* L'actor calb Mark Bringelson, que en la pel·lícula actua en un petit rol en el paper d'un policia és l'actor què dos anys després va interpretar Timms a The Lawnmower Man.
* La banda sonora dels títols de començament i de final és Let's Dance del cantant italoanglès Chris Rea, treta del seu àlbum Dancing with strangers del 1987.
* La pel·lícula va sortir als EUA el 16 febrer de 1990.

## Referències

* ↑ «Casa de bojos». esadir.cat.
* ↑ «Madhouse». The New York Times.