OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lirnyk

Els lirnyk (ucraïnès: лірник; plural лірники - lirnyky) eren músics ucraïnesos ambulants que interpretaven cançons religioses, històriques i èpiques amb l'acompanyament d'una lira, la versió ucraïnesa de la viola de roda.
Els lirnyk eren semblants i pertanyien als mateixos gremis que els kobzars, més coneguts i que tocaven la bandura. Tanmateix, els lirnyk tocaven la lira, una mena de viola de roda accionada amb una manivela, mentre que els kobzars tocaven les bandures, més semblants a llaüts. Els lirnyk eren generalment cecs o tenien alguna discapacitat important.
Van estar actius a totes les zones d'Ucraïna des del segle xvii. La tradició es va aturar a l'est i al centre d'Ucraïna a mitjans dels anys trenta. Es van veure alguns lirnyk a les regions de l'oest d'Ucraïna fins als anys setanta i fins i tot els vuitanta.
Avui en dia el repertori de l'instrument és tocat majoritàriament per intèrprets educats i vidents. Els intèrprets més notables de la lira inclouen noms com els de Mykhailo Khai, Vadim (Yarema) Shevchuk i Volodymyr Kushpet.

## Referències

* ↑ The concise Garland encyclopedia of world music. Volume 1.. Hoboken: Taylor and Francis, 2013. ISBN 978-1-136-09562-7.
* ↑ Traditional musical cultures in Central-Eastern Europe : ecclesiastical and folk transmission. Warsaw: University of Warsaw, Institute of Musicology, 2009. ISBN 978-83-89101-86-0.
* ↑ Hamm, Michael F. Kiev : a portrait, 1800-1917, 1993. ISBN 978-1-4008-5151-5.
* ↑ NOLL, WILLIAM «The Social Role and Economic Status of Blind Peasant Minstrels in Ukraine». Harvard Ukrainian Studies, 17, 1/2, 1993, pàg. 45–71. ISSN: 0363-5570.

## Vegeu també

* Músics cecs
* Bandurist
* Viola de roda
* Kobzar
* Banduristes perseguits

## Fonts

* Humeniuk, A. - Ukrainski narodni muzychni instrumenty - Kiev: Naukova dumka, 1967
* Mizynec, V. - Ukrainian Folk Instruments - Melbourne: Bayda books, 1984
# Neogobius fluviatilis

Neogobius fluviatilis és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 19,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a la mar Negra i a la mar Càspia.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Bauchot, M.-L. 1987. Poissons osseux. p. 891-1421. A W. Fischer, M.L. Bauchot i M. Schneider (eds.) Fiches FAO d'identification pour les besoins de la pêche. (rev. 1). Méditerranée et mer Noire. Zone de pêche 37. Vol. II. Commission des Communautés Européennes i FAO, Roma, Itàlia.
* Berg, L.S. 1965. Freshwater fishes of the U.S.S.R. and adjacent countries. vol. 3, quarta edició. Israel Program for Scientific Translations Ltd, Jerusalem, Israel.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fenner, R. M. The Conscientious Marine Aquarist: A Commonsense Handbook for Successful Saltwater Hobbyists (en anglès). TFH Publications, 2001. ISBN 9781890087029.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Miller, P.J. 1986. Gobiidae. p. 1019-1085. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.) Fishes of the North-eastern Atlantic and the Mediterranean. Vol. 3. UNESCO, París.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Pallas, P. S. 1814. Zoographia Rosso-Asiatica, sistens omnium animalium in extenso Imperio Rossico et adjacentibus maribus observatorum recensionem, domicilia, mores et descriptiones anatomen atque icones plurimorum. 3 vols. [1811-1814]. Petropoli. Zoographia Rosso-Asiatica, sistens omnium animalium ... v. 3: i-vii + 1-428 + index (I-CXXV), Pls. 1, 13, 14, 15, 20 and 21.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# José de Mier Guerra

José Joaquín de Mier Guerra (Chiclana de la Frontera, 1 de juny de 1947) és un polític espanyol.
Va iniciar els seus estudis superiors en la Facultat de Ciències de la Universitat de Sevilla, per continuar-los a l'Escola d'Enginyeria Tècnica d'Obres Públiques de Madrid, on els va concloure el 1971.
En 1971 inicia la seva activitat professional en l'empresa privada, concretament en les constructores Dragatges i Construccions i Guesola S.A., romanent en aquesta última fins que a l'octubre de 1976 accedeix a l'Administració Pública, com a funcionari del Ministeri de Treball adscrit a l'Institut Nacional d'Ocupació, ocupant diferents destinacions a Jerez de la Frontera, Chiclana de la Frontera i Cadis. En l'actualitat, és funcionari del Ministeri de Treball i Assumptes Socials, amb categoria de sotsinspector de Treball, estant en situació d'excedència especial des de l'any de 1983.
En aquest any concorre a les eleccions municipals en la candidatura del PSOE a l'Ajuntament de Chiclana de la Frontera, aconseguint acta de regidor i assumint les responsabilitats de la Delegació Municipal d'Urbanisme. El 1986 accedeix a l'Alcaldia de la seva ciutat natal, després de la dimissió de l'anterior alcalde, Sebastián Saucedo Moreno.
En les eleccions locals de 1987 i 1991 va revalidar l'alcaldia amb majoria absoluta, presentant-se en ambdues ocasions com a cap de la llista del Partit Socialista Obrer Español. Ocupa el càrrec d'alcalde fins al mes de setembre de 1994, durant aquest període va ser, a més, el primer president de la Mancomunitat de Municipis de la Badia de Cadis, i vicepresident de la Federació Andalusa de Municipis i Províncies. A partir de 1994, José de Mier va ocupar la Delegació Provincial d'Obres Públiques de la Junta d'Andalusia a Cadis.
El 2004 el Consell de Ministres va nomenar a José de Mier Guerra nou Delegat de l'estat en la Zona Franca de Cadis després del canvi de Govern sorgit de les eleccions del passat 14 de març d'aquell any.

## Referències

* ↑ País, Ediciones El «José de Mier, nuevo delegado de la Zona Franca de Cádiz» (en castellà). El País [Madrid], 22-05-2004. ISSN: 1134-6582.
# Enrico Bombieri

Enrico Bombieri (nascut el 26 de novembre de 1940 a Milà) és un matemàtic italià. Actualment treballa a l'Institut d'Estudis Avançats de Princeton. És conegut pels seus treballs en el camp de la teoria de nombres, geometria algebraica, i anàlisi matemàtica. Va rebre la Medalla Fields el 1974.
El teorema de Bombieri-Vinográdov és una de les principals aplicacions del mètode del sedàs ampli. Representa una millora del teorema de Dirichlet sobre els nombres primers en les progressions aritmètiques, el mateix mostra que si és mitjana sobre el mòdul en un rang donat, l'error mitjà és molt menor que el que pot obtenir-se en un cas donat. Aquest resultat pot de vegades ser utilitzat en comptes de la hipòtesi generalitzada de Riemann, que encara no té demostració. El 1976 va inventar la tècnica coneguda com a sedàs asimptòtic.

## Obra destacada

* Bombieri, E.; Mueller, J. «On effective measures of irrationality for ${\scriptscriptstyle {\sqrt[{r}]{a/b}}}$ and related numbers». Journal für die reine und angewandte Mathematik, 342, 1983, pàg. 173–196.
* Bombieri, E.; Vaaler, J. «On Siegel's lemma». Inventiones Mathematicae, 73, 1, 2-1983, pàg. 11–32. DOI: 10.1007/BF01393823.
* E. Bombieri, Le Grand Crible dans la Théorie Analytique des Nombres (Seconde Édition). Astérisque 18, Paris 1987.
* B. Beauzamy, E. Bombieri, P. Enflo and H. L. Montgomery. "Product of polynomials in many variables", Journal of Number Theory, pages 219–245, 1990.
* Enrico Bombieri and Walter Gubler. Heights in Diophantine Geometry. Cambridge U. P., 2006.

## Referències

* ↑ «Site of Caccioppoli Prize». Arxivat de l'original el 2019-05-14. [Consulta: 19 agost 2014].
* ↑ Premio Pitagora 2006 (italià)
* ↑ Joseph L. Doob Prize
* ↑ «2008 Doob Prize». Notices of the AMS, 55, 4, 4-2008, pàg. 503–504.
* ↑ E. Bombieri, "The asymptotic sieve", Mem. Acad. Naz. dei XL, 1/2 (1976) 243–269.
# Tomàs Manuel Villanova Muñoz i Poyanos

Tomàs Manuel Villanova Muñoz i Poyanos (Bigastre, Baix Segura, 18 de setembre de 1737 - València, 5 de setembre de 1802) fou un metge, botànic, naturalista, científic i professor universitari valencià.
Quart fill del matrimoni format per Joan de Villanova, metge cirurgià a Saragossa i Tomasa Muñoz natural d'Almoradí, en 1754 inicià estudis universitaris de filosofia, i tres anys després el 1757 es matriculà de medicina. El 1764 defensà la seva tesi doctoral, i el 1766 és nomenat catedràtic extraordinari de medicina. El 1767 contrau matrimoni amb Josefa Maria Entraigües Briester, i comença a créixer la família, veient-se obligat a demanar permís a la universitat per obrir la seva pròpia acadèmia particular per poder donar classes de física, medicina, cirurgia i matemàtiques. Entre 1770 i 1772 realitza un viatge de formació per diversos països europeus, interessant-se per la seva botànica i aconseguint formar un herbari, amb més de mil plantes classificades segons el sistema linneà, i altres tantes sense classificar. Tornat a casa es dedica a posar orde als seus coneixements adquirits durant el viatge, mentre exerceix com a metge i docent. Entre 1773 i 1776 es dedica a preparar les oposicions per a la plaça de catedràtic a la Universitat de València. El 1780 pren possessió de la càtedra definitiva, després de diverses d'extraordinàries. Durant tot aquest temps Vilanova va publicant noves obres de caràcter científic. Posteriorment, és nomenat catedràtic de química i botànica també a la Universitat de València, càrrec que exerceix entre 1788 i 1802. Fou un introductor de la química moderna i promogué la construcció d'un nou jardí botànic, avui encara vigent. Fou també un dels primers a determinar l'òrbita del planeta Urà. És autor dels índexs que acompanyen l'edició del 1773 de les Institutiones Medicae, d'Andreu Piquer i Arrufat. La seva abundant obra abasta l'astronomia, la botànica, la química i les matemàtiques, encara que no tota ella va ser publicada.

## Referències

* 1 2 «Tomàs Manuel Villanova Muñoz i Poyanos». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Garrigós Oltra, Lluís «Aproximación bio-biográfica a la figura de Tomás Villanova Muñoz (1737-1802)». Llull: Revista de la Sociedad Española de Historia de las Ciencias y de las Técnicas, Vol. 30, Núm. 66, 2007, pàg. 257-294. ISSN: 0210-8615 [Consulta: 17 abril 2020].
* ↑ «Tomás Manuel Villanova Muñoz y Poyanos». Diccionari biogràfic espanyol. Reial Acadèmia de la Història.

## Bibliografia

* Segura, Pascual. Thomas Villanova: el científico de Bigastro que descifraba las estrellas. Fun Readers, 2018. ISBN 978-84-948413-1-6.
# Retrat del cardenal Tavera

El Retrat del Cardenal Tavera és una obra d'El Greco, realitzada entre 1608 i 1614, conservat a l'Hospital de Tavera, de Toledo. Consta amb el número 157 en el catàleg raonat d'obres d'El Greco, realitzat per Harold Wethey.

## Temàtica de l'obra

El Greco només va realitzar tres retrats d'alts dignataris de l'Església, i aquest és un dels tres. El Cardenal Juan Pardo de Tavera fou el fundador de l'Hospital de San Juan Bautista de Toledo, també conegut com a Hospital de Afuera o simplement Hospital de Tavera.
Ja que el Cardenal Tavera havia mort l'any 1955, hom creu que El Greco va realitzar aquest magnífic retrat a partir de la seva màscara mortuòria, obra d'Alonso Berruguete l'any 1561, que encara es conserva. El Greco va ser contractat per l'Hospital abans de 1595, però la majoria dels seus encàrrecs són de 1608, quan era més estreta la seva col·laboració amb l'administrador d'aquesta institució, Pedro de Salazar y Mendoza.

## Anàlisi de l'obra

Oli sobre llenç; Actualment mesura 103 x 82 cm; Originàriament signat a la part inferior dreta, amb lletres cursives gregues: doménikos theotokópoulos e`poíei.
El fet d'estar pintat a partir d'una màscara mortuòria podria explicar la duresa i fredor de l'esguard del personatge, el qual apareix de més de mig-cos, mirant vers la seva dreta i vestit amb musseta vermella sobre un elaborat roquet d'encaix. Davant seu, veiem una taula amb un tapet de color verd intens. Sobre la taula hi ha el seu bonet cardenalici i un breviari sobre el qual recolza la seva mà esquerra.
La vestimenta del cardenal és carmesí brillant, destacant del fons marró fosc i del tapet verd viu que cobreix la taula.

## Procedència

* Pedro de Salazar y Mendoza, Toledo ; Un "Retrat de Tavera" figura en els béns de Pedro Salazar, (administrador de l'Hospital Tavera) redactat a la seva mort, l'any 1629. Als inventaris d'aquest hospitat dels anys 1628 i 1630 també hi consta aquesta peça.

## Estat de conservació

El llenç fou salvatgement apunyalat l'any 1936, i la signatura que hi havia a la part inferior va ser destruïda. Després de la guerra, el quadre fou recomposat amb molta habilitat, i al mateix temps va ser restaurat.

## Referències

* ↑ Wethey, Harold E. Obra citada, p. 110-111.
* ↑ Marañón, Gregorio. Obra citada, p. 115.
* ↑ Wethey, Harold E. Obra citada, p. 110.
* ↑ «El Cardenal Tavera» (en español). [Consulta: 11 setembre 2019].
* ↑ Wethey, Harold E. Obra citada, p. 111.
* ↑ «El Cardenal Tavera» (en español). Fundación Casa Ducal de Medinaceli. [Consulta: 11 setembre 2019].

## Bibliografia

* Álvarez Lopera, José; El Greco, La Obra esencial : Editorial Sílex; Madrid-2014; ISBN 978-84-7737-8600
* Gudiol, José; Doménikos Theotokópoulos, El Greco, 1541-1614 ; Ediciones Polígrafa, S.A.; Barcelona-1982; ISBN 84-343-0031-1
* Marañón, Gregorio; El Greco y Toledo; RBA Libros, S.A.; Barcelona-2014; ISBN 978-84-9056-112-6
* Wethey, Harold Edwin; El Greco y su escuela (Volumen-II) ; Ediciones Guadarrama; Madrid-1967
# María Izquierdo Rojo

María Izquierdo Rojo (Oviedo, 13 de setembre de 1946) és una filòloga, professora universitària i política asturiana nascuda a Oviedo i que viu des de l'any 1973 a Granada, diputada al Congrés dels Diputats i al Parlament Europeu.

## Biografia

Doctorada en filosofia i Lletres per la Universitat d'Oviedo, després de treballar al Col·legi Universitari de Màlaga, es va traslladar a viure a Granada el 1973, on ha desenvolupat la seva activitat professional des de llavors, i en què la seva Universitat és professora titular.
En 1973 va ingressar al Partit Socialista Obrer Espanyol i en la Federació de Treballadors de l'Ensenyament d'UGT, destacant la seva labor al capdavant de la reconstrucció a l'interior del PSOE granadí durant els últims anys de la dictadura franquista. A les eleccions generals de 1977 va ser escollida diputada al Congrés per la província de Granada, sent reelegida a les de 1979 i 1986.
Iniciat el procés autonòmic després de la Legislatura Constituent, va compaginar la seva labor parlamentària amb la creació de l'estructura preautonòmica de la Junta d'Andalusia, de la que en fou Consellera fins a la seva dissolució en 1979. Durant la II Legislatura en què no va ocupar escó, va ser Secretària d'Estat per a les Comunitats Autònomes, temps en el qual es va culminar la constitució de totes les Comunitats amb l'excepció de Ceuta i Melilla. Fou escollida diputada a les eleccions al Parlament Europeu de 1989, 1994 i 1999. De 1994 a 1997 fou presidenta i de 1997 a 1999 vicepresidenta de la Delegació per a les relacions amb els països del Magrib i la Unió del Magrib Àrab del Parlament Europeu
De 1979 a 1983 va ser secretària de Política Autonòmica en la Comissió Executiva Federal del PSOE. Va ser també membre del Comitè Federal socialista des de la legalització del partit fins a 1990. Tanmateix, el juliol de 2008 fou exclosa dels congressos nacional i regional del PSOE per haver criticat la manca de democràcia interna.
També és presidenta i fundadora de Mujeres por la Paz, todos por la paz, delegada de Solidaridad Internacional Andalucía a Granada (2003-2007) i membre d'Amnistia Internacional.

## Referències

* 1 2 «María Izquierdo, excluida de los congresos del PSOE al ser castigada «por ser una niña mala»» (en castellà). Ideal, 05-07-2008. [Consulta: 29 desembre 2013].
* ↑ «María Izquierdo Rojo» (en castellà). Parlament europeu. [Consulta: 29 desembre 2013].

## Enllaços externs

* Fitxa del Parlament Europeu
* Fitxa del Congrés dels Diputats (I Legislatura) (castellà)
* Fitxa del Congrés dels Diputats (III Legislatura)
* Biografia al seu bloc Arxivat 2009-04-21 a Wayback Machine.
* Notícies sobre María Izquierdo a El País
# CS-140

La CS-140 (Carretera Secundària 140) és una carretera de la Xarxa de Carreteres d'Andorra, que comunica Sant Julià de Lòria a la CG-1 amb la Fontaneda. També és anomenada Carretera de la Fontaneda.
Segons la codificació de carreteres d'Andorra aquesta carretera correspon a una Carretera Secundària, és a dir, aquelles carreteres què comuniquen una Carretera General amb un poble o zona. Concretament, en aquest cas, enllaça la CG-1 a Sant Julià de Lòria amb la Fontaneda.
Aquesta carretera és d'ús local ja què només l'utilitzen los veïns de la Fontaneda, és una via amb gran quantitat de revolts tancats i alguns bastant perillosos.
La carretera té en total 6 km, al llarg del seu recorregut podem trobar la capella de Sant Mateu del Pui, aparcaments, etc.

## Recorregut

* Inici: Sant Julià de Lòria, CG-1
* Sant Mateu del Pui
* Aparcament
* La Moixella, CS-141 (Carretera de la Moixella)
* Fontaneda
| Tipus de Sortida | Direcció de la sortida | Carretera que hi enllaça | Qm |
| CS-140 | Sant Julià de Lòria | CG-1 | 0 |
| | Sant Mateu del Pui Aparcament | | 2 |
| | La Moixella | CS-141 | 4,5 |
| | Fontaneda | CS-111 | 6 |

## Vegeu també

* Llista de Carreteres d'Andorra

## Referències

* ↑ «Mapa General de Carreteres Andorranes». Arxivat de l'original el 2018-03-28. [Consulta: 28 març 2018].
* ↑ «Obres adjudicades pel Govern Andorrà». [Consulta: 28 març 2018].
* ↑ «Mapa General de Carreteres d'Andorra». Arxivat de l'original el 2018-03-28. [Consulta: 28 març 2018].
# CVV

El CVV o codi valor de verificació o validació (Card Verification Value) és el grup de 3 o 4 dígits situat a la part posterior d'una targeta de crèdit. Aquest nom difereix entre les empreses de targetes de crèdit, ja que també es pot denominar CVC (Card Verification Code).
Existeixen dos tipus bàsics de codis de verificació de targetes de crèdit: el CVV de tipus 1 i el de tipus 2. Tots dos són generats per l'emissor de la targeta al moment de la seva emissió.

## CVV de tipus 1

El codi va encriptat en la segona pista de la banda magnètica de la targeta de crèdit i s'utilitza per a transaccions en les quals la targeta està físicament present. En introduir la targeta en el lector del punt de venda, s'obté el valor del codi, s'envia a l'emissor de la targeta que retorna l'autorització si el codi és vàlid. L'objectiu és assegurar-se que la targeta està en possessió del venedor. No obstant això, si la targeta es copia íntegrament i s'ha duplicat la banda magnètica, el CVV1 segueix sent vàlid. Aquests dígits es corresponen amb les últimes quatre xifres de la numeració principal de la targeta.

## CVV de tipus 2

És el codi més utilitzat pels titulars de la targeta, ja que el de tipus 1 es llegeix de forma automàtica i normalment el titular no és conscient del seu ús. Aquest codi és sol·licitat pels venedors en transaccions en les quals la targeta no està present, ja que són realitzades per internet, telèfon o altre tipus de via telemàtica. En alguns països el venedor està obligat a sol·licitar aquest codi perquè la transacció sigui vàlida mentre que en altres països és opcional. En aquest cas, els dígits es corresponen amb un algorisme aleatori que s'inclou en les targetes que no va sobreimprès i per la cara posterior per introduir a totes les transaccions electròniques en l'ús de TPVs virtuals.
El CVV o CVC és un codi propi de la targeta i, en el cas de pèrdua o substitució per una altra, aquest codi canvia sempre, però mai la numeració principal, tret que el titular anul·li el contracte amb la entitat financera.

## Referències

* ↑ BBVA «¿Qué es el CVV o CVC de las tarjetas de crédito? | BBVA» (en castellà). BBVA NOTICIAS, 19-07-2016. Arxivat de l'original el 2017-12-03 [Consulta: 2 desembre 2017].
* ↑ «What is a CVV Number and How Do I Find It?». [Consulta: 2 desembre 2017].
# Cal Mestre (Odèn)

Cal Mestre és una masia situada al municipi d'Odèn, a la comarca catalana del Solsonès. Tan sols en queda la ruïna.

## Referències

* ↑ «Odèn». Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya p. 589, 2003. Arxivat de l'original el 2022-10-16. [Consulta: 26 gener 2024].
# Cal Ramons

Cal Ramons és un nucli del municipi de Gironella (Berguedà) de 212 habitants (2015). És una urbanització de cases unifamiliars aïllades amb jardí, a la zona de l'antiga masia de Cal Ramons, formada pels carrers: Pla de Corbera, Pau Claris, Guifré el Pilós, Simó de Gironella, i Guillem de Gironella. Té una Associació de Propietaris de la Urbanització de Cal Ramons i celebren la festa major del barri el cap de setmana més proper al 31 d'agost (sant Ramon)

## Galeria d'imatges

* Masia Cal Ramons (Gironella). A la cruïlla de la carretera de la Guàrdia
* Masia Cal Ramons (Gironella) Detall de la façana lateral, on s'observen clarament diferents fases constructives

## Referències

* ↑ «Cal Ramons». enciclopèdia.cat. Enciclopèdia catalana.
* ↑ www.idescat.cat/
* ↑ «Associació de propietaris de cal Ramons (Gironella)». [Consulta: 6 febrer 2016].
* ↑ «Directori d'entitats». Ajuntament de Gironella. Arxivat de l'original el 6 de febrer 2016. [Consulta: 6 febrer 2016].
* ↑ «Festes». Ajuntament de Gironella. Arxivat de l'original el 2016-02-07. [Consulta: 6 febrer 2016].
# Lluís Suñé i Molist

Lluís Suñé i Molist (Barcelona, 11 de gener de 1852 – 5 de desembre de 1914) fou un metge otorrinolaringòleg català.

## Biografia

Durant la tercera guerra carlina va exercir com a practicant de la Creu Roja. Es llicencià en medicina a la Universitat de Barcelona el 1874. De 1874 a 1880 exercí com a metge a la Casa de Socorros de Barcelona, on s'hi interessà per l'otorrinolaringologia. En 1890 seria el primer cap del servei d'otorrinolaringologia a l'Hospital del Niño Dios.
El 1886 fundà la Societat Catalana d'Otorinolaringologia i el 1912 l'Asociación Española de Otorrinolaringología. De 1888 a 1891 fou president de l'Acadèmia i Laboratori de Ciències Mèdiques. En 1886 ingressà a la Reial Acadèmia de Medicina de Catalunya, de la que en fou secretari perpetu de 1887 fins 1914.
Va fundar les revistes Gaceta Médica de Cataluña, La Higiene para Todos i Revista de Laringología, Otología y Rinología. També va escriure algunes novel·les de caràcter naturalista en castellà amb el pseudònim d'Emilio Solá. En 1875 va rebre la Medalla d'Or de la Real Academia de Medicina i en 1877 el Premi Garí de la Reial Acadèmia de Medicina. En 1892 fou president honorari del Segon Congrés Internacional de Tuberculosi i de la Junta de Defensa de la classe mèdica. Va morir el 1914 durant una epidèmia de febre tifoide.
Es va casar amb Maria Medan i Codina. Fou pare del també metge Lluís Suñé i Medan.

## Obres

* Misterios del Hospital (novel·la)
* El poder de la voluntad (novel·la)
* Dos amantes (novel·la)
* La otorrea en general y su tratamiento
* Higiene del espíritu
* El hipnotismo en otología
* Consells o aforismes (articles)

## Referències

* ↑ «Lluís Suñé i Molist». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Suñé i Molist, Lluís al web de la RAMC
* ↑ Suñé y Molist, Luis a mcnbiografias
* ↑ Lluís Suñé i Molist a la Galeria de Metges Catalans