OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Registres dels Tres Regnes

Els Registres dels Tres Regnes (୕ᅧㄅ) és una compilació de textos històrics sobre el període dels Tres Regnes (Wei, Shu i Wu) en l'antiga Xina, que abasta des de 189 fins a 280. Va ser escrit per Chen Shou el 297 de la nostra era al servei de la Dinastia Jin (265-420). Forma part de les quatre obres d'història de la Xina oficials.
L'obra arreplega les històries dels tres petits estats rivals: el Regne de Wei (曹魏), el Regne de Shu (蜀汉) i el Regne de Wu (东吴) de l'era dels Tres Regnes de la Xina, en un sol text i és la base per a la posterior i més popular novel·la històrica del Romanç dels Tres Regnes del segle xiv, amb la qual ha estat confosa moltes vegades.
Hi ha una edició de l'obra que és coneguda com l'edició de Yi Xiang Tang.

## Seccions

El llibre Wei (o Wei-chih) està basat en un llibre perdut anomenat Història de Wei (Wei-Lüeh). Aquest llibre té un capítol que es diu «Registre dels Bàrbars de l'Est» («Toi Den»). En aquest capítol la secció «Guishi Wadyin Den» parla de la reina japonesa Pimiko.

## Referències

* ↑ Jo, Mihwa. «Capítulo 23. Historia de la lengua coreana: el antiguo coreano». A: San Ginés Aguilar, Pedro. Nuevas perspectivas de investigación sobre Asia Pacífico [Texto impreso.]. Granada: Editorial Universidad de Granada, 2008, p. 377. ISBN 978-84-338-4870-3 [Consulta: 4 novembre 2017].
* 1 2 Aguilar Montero, Miquel. nterrelaciones temáticas en la literatura épica oriental: la India arcaica, el Japón imperial y la epopeya del rey Gesar de Ling. Biblioteca Virtual Universal, 2012, p. 21.
* ↑ Muñoz Fernández, Irene M. «Relaciones internacionales en la esfera de interacción del Mar Amarillo en la protohistoria japonesa». Antesteria, 6, 2017, pàg. 176.
* ↑ «Romance of the Three Kingdoms Novel and History Introduction».
* ↑ «History of Three Kingdoms in Yi Xiang Tang Edition». World Digital Library. [Consulta: 23 març 2017].
* ↑ Rocio Ogi, Yasuko; Sato, Amalia «Guishi wadyin den (Sobre el pueblo de Wa) Registros Chinos Sobre Japón». Estudios de Asia y Africa, 27, 3, 1992, pàg. 522-531.
* ↑ Miller, Laura «Rebranding Himiko, the Shaman Queen of Ancient History». Mechademia, 9, 1, 2014, pàg. 181. DOI: 10.1353/mec.2014.0015.
# Cristóbal Martell Pérez-Alcalde

Cristóbal Martell Pérez-Alcalde (Caracas, Veneçuela; 1962) és un advocat canarioveneçolà, resident a Catalunya des de jove.
Va néixer a Caracas, on el seu pare, advocat i sindicalista canari, treballava en l'ambaixada espanyola a Veneçuela. Uns mesos mesos més tard la família va tornar a les Illes Canàries.
Va estudiar a la Universitat de Barcelona, on es va llicenciar en dret l'any 1986.
Va formar part de la junta de govern de l'Il·lustre Col·legi de l'Advocacia de Barcelona entre 2005 i 2009. També va ser membre de la comissió per la prevenció del blanqueig de capitals en el Consell General de l'Advocacia Espanyola.

## Casos

Al llarg de la seva carrera ha portat casos molt polèmics com:
* Cas Pujol: defensa de Jordi Pujol i Ferrusola
* Cas Neymar: defensa del Futbol Club Barcelona
* Cas Hisenda: defensa de Josep Lluís Núñez
* Cas Gürtel: defensa d'Álvaro Lapuerta
* Cas Nóos: defensa de José Antonio Tejeiro
* Cas Mercuri: defensa de Manuel Bustos
* Judici a Leo Messi per frau fiscal: defensa de Lionel Messi
* Judici a Dani Alves per agressió sexual: defensa de Dani Alves

## Referències

* ↑ «Martell confía en los tribunales frente a la "justicia como espectáculo"» (en castellà), 05-04-2018. [Consulta: 25 gener 2023].
* ↑ «Cristóbal Martell, el abogado que sabe demasiado» (en castellà), 22-09-2014. [Consulta: 24 gener 2023].
* 1 2 Congres, Editor. «Cristóbal Martell Pérez-Alcalde». [Consulta: 24 gener 2023].
* ↑ Maideu, Cesc. «L'advocat Cristóbal Martell se suma a la defensa d'Alves enmig d'una disputa familiar», 24-01-2023. [Consulta: 24 gener 2023].
* ↑ «Cristóbal Martell, el discreto y exitoso abogado del ‘clan Pujol'» (en castellà), 04-08-2014. [Consulta: 24 gener 2023].
# Mus caroli

Mus caroli és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. Viu a Cambodja, Indonèsia, el Japó, Laos, Malàisia, Myanmar, Tailàndia, Taiwan, el Vietnam i la Xina. Es tracta d'un animal nocturn. Ocupa una gran varietat d'hàbitats, amb l'única excepció dels deserts freds. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. L'espècie fou anomenada en honor del banquer i entomòleg britànic Nathaniel Charles Rothschild.

## Referències

* ↑ Aplin, K.; Lunde, D. Mus caroli. UICN 2016. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2016, consultada el 12 març 2018.
* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 72-73. ISBN 978-0801893049.
# Crocidura shantungensis

Crocidura shantungensis és una espècie de mamífer eulipotifle de la família de les musaranyes (Soricidae).

## Subespècies

* Crocidura shantungensis quelpartis Kuroda, 1934
* Crocidura shantungensis shantungensis Miller, 1901

## Distribució geogràfica

Es troba a la Xina (Shandong), el Japó, Corea del Nord, Rússia i Taiwan.

## Referències

* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Temple, H. (2016). "Crocidura shantungensis (errata version published in 2017)." 2016 Llista Vermella de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, edició 2016. [Consulta: 4 abril 2023]

## Bibliografia

* Abe, H., Ishii, N., Ito, T., Kaneko, Y., Maeda, K., Miura, S. i Yoneda, M., 2005. A Guide to the Mammals of Japan. Tokai University Press.
* Corbet, G.B.; Hill, J.E., 1991. A World List of Mammalian Species. Tercera edició. Natural History Museum Publications & Oxford University Press, Londres i Oxford: v-viii, 1-243.
* Hutterer, R., 1993. Order Insectivora. A: Wilson, D.E. i Reeder, D.M. (editors) Mammal Species of the World. Segona edició. Smithsonian Institution Press, Washington DC i Londres: 69-130.
* Hutterer, R., 2005. «Order Soricomorpha». A: D. E. Wilson i D. M. Reeder (editors), Mammal Species of the World, p. 220-311. Johns Hopkins University Press, Baltimore, Maryland.
* Smith, A. i Xie, Y., 2008. The Mammals of China. Princeton University Press, Princeton, Nova Jersey.
* Wilson D. E.; Reeder D. M. (editors). Mammal Species of the World. A Taxonomic and Geographic Reference (en anglès). 3a edició. Washington: Smithsonian Institution Press, 2005. ISBN 978-0801882210.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
# Berylmys bowersi

Berylmys bowersi és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. Viu a altituds d'entre 600 i 1.800 msnm a l'Índia, Indonèsia, Laos, Malàisia, Myanmar, Tailàndia, el Vietnam i la Xina. Ocupa una gran varietat d'hàbitats. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. Aquest tàxon fou anomenat en honor del capità Alexander Bowers.

## Referències

* ↑ Aplin, K.; Lunde, D.; Molur, S. Berylmys bowersi. UICN 2016. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2016, consultada el 20 març 2018.
* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 53. ISBN 978-0801893049.
# Apodemus uralensis

Apodemus uralensis és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. Són rosegadors de petites dimensions, amb una llargada de cap a gropa de 70 a 105 mm i una cua de 65 a 110 mm. Poden arribar a pesar fins a 28 g.
Es troba a Armènia, Àustria, l'Azerbaidjan, Belarús, Bulgària, Xina, Croàcia, República Txeca, Estònia, Geòrgia, Hongria, el Kazakhstan, Letònia, Liechtenstein, Lituània, Mongòlia, Montenegro, Polònia, Romania, Rússia, Sèrbia, Eslovàquia, Turquia i Ucraïna. Viu en camps agrícoles, prats secs i boscs humits de fins a 1.400 msnm.

## Referències

* ↑ «Name - Apodemus (Sylvaemus) microps Kratochvil & Rosicky 1952». ION (Index to Organism Names). [Consulta: 14 desembre 2013].
* ↑ «SPECIES Apodemus uralensis (Herb field mouse) (Apodemus microps)». UniProt. [Consulta: 14 desembre 2013].
* ↑ Stephan Aulagnier & Al.. Guide des mammiferes d'Europe, d'Afrique du Nord et du Moyen-Orient. París: Delachaux & Niestlé SA, 2011. ISBN 978-88-89999-70-7.
* ↑ «Apodemus uralensis» (en anglès). Llista Vermella de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura (UICN).
* ↑ Wilson, Don E. (ed.); Reeder, DeeAnn M. (ed). Mammal Species of the World (en anglès). 3a edició. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2005. ISBN 978-0-8018-8221-0. OCLC 62265494.
# Cap (anatomia)

El cap o la testa d'un animal és la part anterior del cos que conté la boca, el cervell i diversos òrgans sensorials (generalment òrgans de visió, oïda, olfacte i gust).
Els animals més senzills, com els que presenten simetria radial (esponges, cnidaris i ctenòfors) no posseeixen cap, però sí que en tenen la majoria de les formes amb simetria bilateral; aquests animals posseeixen un eix antero-posterior de manera que en la part anterior del cos s'acumulen el cervell i els òrgans sensorials. El grau de cefalizació és variable en els diferents embrancaments bilaterals; molts posseeixen un cap incipient (platihelmints, anèl·lids, nematodes, mol·luscs, etc.). El màxim grau de cefalització es dona en artròpodes (sobretot insectes) i vertebrats; en aquests animals, el cap està netament diferenciat de la resta del cos i proveït d'òrgans sensorials molt eficients. Dintre dels bilaterals, hi ha també grups sense cap (bivalves, briozous, equinoderms, etc.).

## Vegeu

* Cap humà

## Referències

* ↑ Alcover, Antoni M.; Moll, Francesc de B. «Testa». A: Diccionari català-valencià-balear. Palma: Moll, 1930-1962. ISBN 8427300255.
* ↑ «Testa» Diccionari Normatiu Valencià. Acadèmia Valenciana de la Llengua.
Viccionari
# Rendez-vous

Rendez-vous és una pel·lícula francesa d'André Téchiné estrenada l'any 1985. Ha estat doblada al català

## Argument

Una jove actriu, Nina, puja a París, i s' allotja a casa de dos joves, Paulot i Quentin. Ella s'enamora de Quentin, un home tenebrós i ambigu, amb manies suicides, que actua en espectacles erotics, mentre que Paulot l'estima en secret.
Mentre es llança en el projecte del muntatge de Romeo i Julieta al teatre amb Quentin, aquest mor brutalment.

## Repartiment

* Juliette Binoche : Nina/Anne Larrieux
* Lambert Wilson : Quentin
* Wadeck Stanczak : Paulot
* Jean-Louis Trintignant : Scrutzler
* Dominique Lavanant : Gertrude
* Anne Wiazemsky : L'administradora
* Jean-Louis Vitrac : Fred
* Philippe Landoulsi : El regidor
* Olimpia Carlisi : Olimpia
* Caroline Faro : Juliette
* Katsumi Furukata
* Arlette Gordon : La periodista
* Madeleine Casa
* Serge Martina : L'actor de l'obra
* Michèle Moretti : Daisy
* Annie Noël
* Jacques Nolot : Max

## Premis i nominacions

* Premi a la millor direcció per André Téchiné al Festival de Canes 1985.
* César a la millor esperança masculina per Wadeck Stanczak el 1986.
* Premi Romy-Schneider per Juliette Binoche.
* Nominada al César al millor vestuari 1986 per Christian Gasc.

## Referències

* ↑ esadir.cat. Rendez-vous. esadir.cat.
* ↑ The New York Times. Rendez-vous (en anglès). The New York Times.
* ↑ «Festival de Cannes: Rendez-vous». festival-cannes.com. [Consulta: 28 juny 2009].
# Charles Ernest Weatherburn

Charles Ernest Weatherburn (Chippendale, Sydney, 18 de juny de 1884 - Claremont, Perth, 18 d'octubre de 1974) va ser un matemàtic australià.

## Vida i Obra

Va graduar-se en matemàtiques a la universitat de Sydney el 1906, essent deixeble d'Horatio Carslaw. Després va anar al Trinity College (Cambridge) on va superar els exàmens de matemàtiques el 1908. El 1916 va obtenir el doctorat a Sydney. Va ser professor del Ormond College de Melbourne fins al 1923, en que va ser nomenat catedràtic de matemàtiques de la universitat de Canterbury a Nova Zelanda.
El 1929, en crear-se el departament de matemàtiques a la universitat d'Austràlia Occidental a Perth, va ser nomenat cap del departament. Va romandre en aquesta universitat fins a la seva jubilació el 1952.
Weatherburn va fer aportacions significatives en els camps de l'anàlisi vectorial, de la geometria diferencial i del càlcul. D'especial rellevància va ser el seu llibre de text sobre anàlisi vectorial (1921) reimprès en nombroses ocasions.

## Referències

* ↑ Gamblen, 1976, p. 2.
* ↑ Bassom et al., 2014, p. 255.
* ↑ Magain, 2011, p. 27.
* ↑ Cohen, 2006, p. Cap. 5.

## Bibliografia

* Bassom, A.P.; Hopwood, J.; Noakes, J.L.; Pakes, A.G.; Praeger, C.E «Advances in mathematics and statistics in Western Australia since 1960» (en anglès). Journal of the Royal Society of Western Australia, Vol. 97, Num. 1, 2014, pàg. 253-260. Arxivat de l'original el 2020-07-15. ISSN: 0035-922X [Consulta: 4 juny 2020].
* Cohen, Graeme Lawrence. Counting Australia in (en anglès). Halstead Press, 2006. ISBN 1-920-831-398.
* Gamblen, F. «Charles Ernest Weatherburn» (en anglès). Journal of the Australian Mathematical Society, Vol. 21, Num. 1, 1976, pàg. 1-4. DOI: 10.1017/S1446788700016840. ISSN: 1446-7887.
* Lowe, Peter G. «Theory, Practice and Engineering Heritage» (en anglès). Australian Journal of Multi-Disciplinary Engineering, Vol. 2, Num. 1, 2004, pàg. 73-81. DOI: 10.1080/14488388.2004.11464723. ISSN: 1448-8388.
* Magain, Matthew. Charlie Weatherburn and the Flying Machine (en anglès). Matthew Magain, 2011. ISBN 9780987091109.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Charles Ernest Weatherburn» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
# Acanthamoeba

Acanthamoeba és un gènere d'amebozous, un dels protists més comuns del sòl, i que sovint també habita en aigua dolça i altres hàbitats. Les seves cèl·lules són petites, mesuren habitualment 15-35 μm de llarg, i tenen una forma oval o triangular quan es mouen. Els pseudòpodes formen un lòbul hemisfèric clar a l'anterior, i hi ha diverses extensions filoses curtes dels marges del cos. Aquestes extensions li donen una aparença espinosa, i a això es refereix el nom Acanthamoeba. Els cists són comuns.
La majoria d'espècies són bacterívors de vida lliure, però hi ha oportunistes que provoquen infeccions als humans i altres animals, especialment queratitis o encefalitis.
L'espècie A. castellanii sovint és usada com a organisme model pel seu cultiu senzill en laboratori i perquè presenta homologies estructurals amb les cèl·lules dels mamífers. S'ha utilitzat sobretot en estudis sobre la migració cel·lular.

## Referències

* ↑ Di Gregorio, C; Rivasi F; Mongiardo N; De Rienzo B; Wallace S; Visvesvara GS (December 1992). "Acanthamoeba meningoencephalitis in a patient with acquired immunodeficiency syndrome". Archives of Pathology & Laboratory Medicine 116 (12): 1363–5.
* ↑ Khan N (2009). Acanthamoeba: Biology and Pathogenesis. Caister Academic Press. ISBN 978-1-904455-43-1.
# François Rom

François Rom (Anvers, 8 d'abril de 1882 – 2 de febrer de 1942) va ser un tirador belga que va competir a començaments del segle xx.
El 1908 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on disputà dues proves del programa d'esgrima. En la competició d'espasa per equips guanyà la medalla de bronze formant equip amb Paul Anspach, Ferdinand Feyerick, Fernand de Montigny, Fernand Bosmans, Victor Willems i Désiré Beaurain. En canvi en la competició d'espasa individual quedà eliminat en les semifinals.
El 1912, als Jocs d'Estocolm, guanyà la medalla d'or en la competició d'espasa per equips.

## Referències

* ↑ «François Rom Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 26 d’octubre 2012. [Consulta: 14 desembre 2015].
* ↑ «François ROM». International Olympic Committee. [Consulta: 8 agost 2016].
# Adalbert de Lorena

Adalbert d'Alsàcia (o Adalbert de Lorena) (+11 de novembre de 1048) fou comte de Metz com Adalbert III de Metz del 1045 al 1047 i duc de Lorena (Alta Lorena o Alta Lotaríngia) del 1047 al 1048. Ell era el fill de Gerard IV de Metz, dit de Bouzonville, comte de Metz, i de Gisela.

## Successió de l'Alta Lotaríngia

Lotaríngia es va dividir en dos ducats d'Alta i Baixa Lorena, Goteló I de les Ardenes, va esdevenir el 1033 tant el duc de Baixa Lotaríngia com de l'Alta Lotaríngia. A la seva mort el 1044, el seu fill Godofreu II el Barbut va aconseguir l'Alta Lotaríngia, però es va rebel·lar el 1046 per reclamar la Baixa Lotaríngia que no li havia estat concedida. L'emperador Enric III el va derrotar i li va prendre el ducat, el qual va confiar a principis de 1047, al comte de Metz, l'alsacià Adalbert.
No obstant això, Godofreu va continuar la lluita fins i a la mort en la batalla de Thuin d'Adalbert (11 de novembre 1048). Això no li va permetre però recuperar el seu ducat, perquè Enric III va nomenar immediatament al germà d'Adalbert, Gerard d'Alsàcia (Gerard V de Metz i I de Lorena), com a nou duc de Lorena.

## Adalbert, la seva família, i el comtat de Longwy

Vers el 1960, l'historiador Szabolcs de Vajay va atribuir a Adalbert, sobre la base de dos documents, el comtat de Longwy, i deia que estava casat amb Clemència, filla del comte de Foix i pare de dues filles, Estevaneta o Estefania, casada amb el comte Guillem I de Borgonya, i Ermesinda, que es va casar amb el duc Guillem VII d'Aquitània. El seu consell va ser seguit per molts historiadors, fins que Szabolcs de Vajay es va donar compte més endavant que aquesta teoria es basava en una interpretació errònia dels documents consultats. Com a resultat, la paternitat d'aquestes dues noies es va abandonar (Estevaneta o Estefania està vinculada ara a la casa de Barcelona i Ermesinda i el comtat de Longwy estan connectats a la casa de Luxemburg). Clemència, considerada esposa per explicar l'aparició d'aquest nom entre les filles d'Ermesinda i Estefania, ja no havia de continuar sent considera com l'esposa d'Adalbert al fallar l'única vinculació, l'onomàstica. Al final, no se sap si Adalbert era casat, i si ho era no se sap quin era el nom de la seva dona, o si tenia fills; no obstant la successió en favor del seu germà deixa suposar que almenys no tenia fills mascles vius el 1047.

## Referències

* Adalbert duc de l'Alta Lotaríngia (1047-1048) Arxivat 2007-03-12 a Wayback Machine.
* Szabolcs de Vajay, « Parlons encore d'Étiennette », a Onomastique et Parenté dans l'Occident médiéval, Oxford, Prosopographica et Genealogica, 2000, (ISBN 1-900934-01-9)
* Henry Bogdan, La Lorraine des ducs, sept siècles d'histoire
# Àlex

Àlex és un nom propi masculí o femení que prové del Grec. Variant dels noms "Alexandre", "Alexandrus", “Alax” i “Xela”. Aquest nom significa el profeta que protegeix i aparta amb una empenta a l'adversari. Àlex es caracteritza per ser un home superb i a conseqüència d'això batalla per trobar una parella estable, ja que les dones no duren molt al seu costat perquè veuen que és una persona egoista. Quan tingui al seu primer fill, el seu caràcter canviarà. Aquella dona que aconsegueixi donar-li un fill, serà l'única en la seva vida. El nom d'Àlex està relacionat amb molta força mental, però el seu punt fort està en el físic. Aquest físic serà utilitzat a través dels esports, especialment els de contacte.

## Referències

* ↑ «Alex», 14-09-2016. [Consulta: 14 setembre 2016].
# Akram Zaatari

Akram Zaatari (àrab: أكرم زعتري, Akram Zaʿtarī) (Sidó, Líban, 1966) és un cineasta, fotògraf, artista i conservador d'arxius libanès. La seva producció artística inclou vídeos, pel·lícules, fotografies, instal·lacions i obra escrita. Format en arquitectura a la Universitat Americana de Beirut, es va traslladar a Nova York per cursar estudis sobre els mitjans de comunicació a The New School. A mitjans dels noranta, es va incorporar com a productor televisiu a la cadena Future TV de Beirut, on va dur a terme diversos curts experimentals situats entre el documental i el vídeo de creació. Actualment viu i treballa a Beirut. El 2017 el MACBA li va dedicar una exposició monogràfica: Akram Zaatari. Contra la fotografia. Història anotada de l'Arab Image Foundation.

## Obra

Zaatari ha centrat la seva obra en els conflictes bèl·lics del Líban i en la societat musulmana contemporània. Aborda la política a través de la vida quotidiana, l'ús del cos i les relacions socials, i reflexiona sobre el poder i la parcialitat dels mitjans. El seu cinema defuig la narració tradicional amb un relat fragmentat i la dissociació entre imatge i text. Molts dels elements de la seva obra provenen de la cultura popular, amb imatges del cinema americà i egipci, i melodies emeses en les emissores de ràdio libaneses.
Zaatari és cofundador de l'Associació Libanesa per a l'Art Contemporani i de la Fundació Àrab de la Imatge (AIF), entitat creada per recollir, estudiar i divulgar el patrimoni fotogràfic de l'Orient Mitjà. A través de l'AIF, ha recuperat l'obra del popular fotògraf libanès Hashem el Madani (1928), que va retratar la societat civil del seu país des de començaments dels anys cinquanta. Zaatari ha comissariat exposicions de fotografia a Londres, Beirut i Brussel·les, entre altres ciutats. Ha publicat els seus textos a revistes com Third Text, Bomb, Framework, Transition i Parachute. Té obra en les col·leccions del Centre Pompidou de París, la Tate Modern de Londres, el MACBA i a la TBA21 de Viena.

## Obres destacades

* Nature morte. Mèdia, 2008

## Referències

* ↑ «Akram Zaatari i Hiuwai Chu. Conversa». Arxivat de l'original el 2017-04-07. [Consulta: 6 abril 2017].
* ↑ «Zaatari, Akram». Museu d'Art Contemporani de Barcelona. [Consulta: 15 maig 2012].
* ↑ Nature morte Arxivat 2012-02-14 a Wayback Machine., MACBA

## Enllaços externs

* Akram Zaatari a la Galerie Sfeir Semler, Hamburg i Beirut Arxivat 2012-03-28 a Wayback Machine.
* Akram Zaatari a Universes in Universe