OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cadborosaurus willsi

Cadborosaurus willsi, conegut familiarment com a «Caddy», és el nom donat a un serpent marí que suposadament viu a la costa del Pacífic de Nord-amèrica. El seu nom ve de Cadboro Bay, a Victoria (Colúmbia Britànica), i del mot grec sauros, que vol dir ‘llangardaix’ o, menys literalment, ‘rèptil’. S'assembla en aspecte i comportament a diversos monstres aquàtics com l'ogopogo o el monstre del llac Ness.

## Referències

* ↑ Mackie, J. «This Week in History, 1937: The saga of Caddy Cadborosaurus, Vancouver Island's own sea monster» (en anglès). Vancouver Sun, 9 febrer 2024. [Consulta: 23 novembre 2024].
* ↑ Ferry, J. «Sea Serpent Glides Into Folklore of Canadians». Los Angeles Times, 23 agost 1992. [Consulta: 23 novembre 2024].
# Áurea Carolina

Áurea Carolina de Freitas i Silva (Tucuruí, 20 de novembre de 1983) és una sociòloga, politòloga i política brasilera, elegida a la Cambra Municipal de Belo Horitzonte pel Partit Socialisme i Llibertat el 2016. És activista de les lluites per la inclusió de les dones, del jovent i de la població negra. Va ser elegida diputada federal en les eleccions generals de 2018.

## Biografia

És graduada en Ciències Socials per la Universitat Federal de Mines Gerais, especialista en Gènere i Igualtat per la Universitat Autònoma de Barcelona i màster en Ciència Política per la Universitat Federal de Minas Gerais.
Va ser la regidora més votada de Belo Horitzonte en les eleccions de 2016, amb 17420 vots, aconseguint el major suport per a la càmera legislativa de la capital minera dels últims dotze anys i convertint-se en la dona amb major nombre de vots de la història de la ciutat. Escollida per mitjà de la campanya col·lectiva promoguda per la moviment municipalista i ciutadà MUITAS pela Cidade que Queremos. Al costat de la regidora Cida Falabella (PSOL) realitzà l'experiència inèdita al país d'un mandat col·lectiu, al qual van donar el nom de Gabinetona. Ambdues treballaren amb un equip únic, en un espai sense particions a la Cambra Municipal, i en col·laboració amb persones de la ciutat.
Va presentar la seva candidatura a la Cambra de Diputats del Brasil en les eleccions de 2018. Va ser elegida amb 162740 vots, la cinquena major votació de l'estat, essent així la primera diputada federal del PSOL elegida a Minas Gerais.

## Referències

* ↑ «PSol aumenta bancada na Câmara e passa de 6 para 10 deputados» (en portuguès brasiler). HuffPost Brasil, 07-10-2018. Arxivat de l'original el 2018-10-27 [Consulta: 27 octubre 2018]. Arxivat 2018-10-27 a Wayback Machine.
* ↑ «Vereadora mais votada em Belo Horizonte é negra e jovem - Política - Estadão» (en portuguès brasiler). Estadão.
* ↑ TEMPO, O «Áurea Carolina conquista primeira vaga do PSOL em BH» (en portuguès brasiler). Eleições 2016, 02-10-2016.
* ↑ «Depoimento de Cida Falabella – vereadora eleita de Belo Horizonte/MG» (en portuguès brasiler). Fundação Lauro Campos, 16-11-2016. Arxivat de l'original el 2018-10-27 [Consulta: 27 octubre 2018].
* ↑ «Entrevista Áurea Carolina: vereadoras do PSol e a» (en portuguès brasiler). Arxivat de l'original el 2019-11-07. [Consulta: 27 octubre 2018].
* ↑ «L'extrema dreta trobarà un Bolsonaro a cada país». La Directa, 24-10-2018.
* 1 2 «Vamos aquilombar as instituições, diz 5ª deputada federal mais votada em MG - Notícias - UOL Eleições 2018» (en portuguès brasiler). UOL Eleições 2018.
# Ælfflæd (filla de Ceolwulf I de Mèrcia)

Ælfflæd (fl. 840) era filla de Ceolwulf I de Mèrcia. Es va casar amb Wigmund de Mèrcia. El seu fill, Wigstan de Mèrcia, va heretar el tron l'any 840, però va renunciar i va designar sa mare com a regent de Mèrcia. Va ser deposada per Beorhtwulf de Mèrcia. Ælfflæd no ha de ser confosa amb Ælfflæd, filla d'Offa de Mèrcia.

## Referències

* ↑ Ashley, Mike. The Mammoth Book of British Kings and Queens (1999) ISBN 0-7867-0692-9

## Enllaços externs

* Ælfflæd en PASE Arxivat 2017-10-08 a Wayback Machine.
# Ælfwald de Sussex

Ælfwald fou un rei de Sussex que va regnar conjuntament amb Ealdwulf i Oslac, i probablement també amb Oswald i Osmund. Ælfwald feu de testimoni en una carta d'Ealdwulf, que es creu que fou escrita vers l'any 765, amb el seu nom escrit de forma corrupta com Ælhuuald rex. Ælfwald feu de testimoni en una carta del rei Offa de Mèrcia, datada el 772, com a Ælbuuald dux, amb el seu nom col·locat després del d'Oswald i Osmund, però abans del d'Oslac. Es desconeix si emeté ell mateix cartes.

## Notes

* ↑ Kelly, S. E. "Kings of the South Saxons". Oxford Dictionary of National Biography p. 1
* ↑ Flaherty, W. E. The Annals of England: An Epitome of English History. London, 1876 p. 36

## Enllaços externs

* Ælbwald 1 a Prosopography of Anglo-Saxon England Arxivat 2018-03-22 a Wayback Machine.
# Æscwine

Æscwine fou rei de Wessex aproximadament entre el 674 i el 676, però probablement no fou l'únic del seu temps.
Beda escriu que després de la mort del rei Cenwalh de Wessex el 672: "els seus subordinats prengueren el regnat del poble, repartint-se'l, durant deu anys". Segons la Crònica anglosaxona Cenwalh fou succeït com a governant durant un any per la seva muller Seaxburgh. Æscwine regnà aproximadament entre el 674 i el 676. Una altra font reclama que el pare d'Æscwine, Cenfus (en anglès antic: Cēnfūs), hauria governat durant dos anys després de Seaxburh.
La Crònica anglosaxona subministra una genealogia d'Æscwine, fent-lo descendent de cinquena generació de Cynric. La qualificació que fa Beda sobre Æscwine com un mer reietó pot representar les postures dels seguidors del rei Ine de Wessex, la família del qual regnà Wessex en temps de Beda, mentre que la família d'Ine eren descendents directes de Cynric a través de Cuthwine, fill de Ceawlin.
El 675 Æscwine derrotà una invasió de Wessex dirigida pel rei Wulfhere de Mèrcia a Biedanheafde, una ubicació que no ha estat determinada amb certitud.
Æscwine fou succeït per Centwine.

## Referències

* ↑ Beda, Historia ecclesiastica gentis Anglorum, llibre IV, capítol 12
* ↑ Yorke, 2002, p. 135.
* 1 2 Kirby, 1992, p. 52.
* ↑ Kirby, 1992, p. 52–53.

## Bibliografia

* Beda. Ecclesiastical History of the English People. Traducció a l'anglès de Leo Sherley-Price, revisada per R.E. Latham. Londres: Penguin, 1991. ISBN 0-14-044565-X.
* Kirby, D P. The Earliest English Kings. Rutledge, 1992. ISBN 0-415-09086-5.
* Yorke, Barbara. Kings and Kingdoms in Early Anglo-Saxon England. Routledge, 2002.

## Enllaços externs

* Æscwine 2 a Prosopography of Anglo-Saxon England Arxivat 2016-10-26 a Wayback Machine.
# İ

La İ és una lletra de l'alfabet turc, que és una variant de l'alfabet llatí. L'alfabet turc inclou dues versions diferents de la lletra I, un amb el punt i l'altre sense.
La confusió entre la i amb punt i sense pot passar durant l'ús d'aparells digitals. A molts dels telèfons mòbils usats a Turquia, anteriors als smartphones, els faltava una pròpia localització d'idiomes pel que substituïen ı per i en els missatges SMS, cosa que de vegades distorsionava el sentit del text. En una ocasió, va ser degut a un problema de comunicació el que va portar a la mort a Emine i Ramazan Çalçoban el 2008. L'ús de "i" va resultar en un significat totalment recargolat: en comptes de la paraula "sıkışınca" semblava que la paraula que ell havia escrit era "sikişince". Ramazan volia escriure "canvies de tema cada vegada que et quedes sense arguments" però el que Emine va llegir va ser una expressió malsonant. Una substitució molt comuna que evita això és utilitza el número 1 per a la ı sense punt. Això també és habitual a Azerbaidjan, tot i que el significat de les paraules generalment és fàcil d'entendre.
Exemples:
* İstanbul /isˈtanbul/ (comença amb un so i, no una I).
* Diyarbakır /dijaɾˈbakɯɾ/ (la primera i l'última vocals s'escriuen i es pronuncien diferent)
* Fitxer:Latin letter I (form 1).svg
* Fitxer:Latin letter I (form 2).svg

## Referències

* ↑ Diaz, Jesus. «A cellphone's missing dot kills two people, puts three more in jail», 21-04-2008. [Consulta: 28 agost 2015].
* ↑ Orion, Egan. «Cellphone localisation glitch turned deadly in Turkey – dotted i leads to tragedy]», 26-04-2008. Arxivat de l'original el 2020-01-02. [Consulta: 28 agost 2015].
Viccionari
# Șoseaua Kiseleff

Șoseaua Kiseleff (Carretera Kiseleff) és una carretera important de Bucarest (Romania). Situat al sector 1, el bulevard discorre com una continuació cap al nord de Calea Victoriei.

## Història

La carretera va ser creada l'any 1832 per Pavel Kiselyov, el comandant de les tropes d'ocupació russes a Valàquia i Moldàvia. El nom es va convertir de Kiselyov a Kiseleff, utilitzant la transliteració francesa dels noms russos de l'època.
La zona no es va veure afectada pels plans de sistematització de Ceaușima i les demolicions de Nicolae Ceaușescu, i té moltes residències anteriors a la Segona Guerra Mundial.

## Característiques

La plaça de la Victòria (Piața Victoriei) i la plaça de la Premsa Lliure (Piața Presei Libere) es troben als seus dos punts extrems. El carrer té diversos museus, parcs (parc Kiseleff i parc Herăstrău), grans residències i l'Arc de Triomf al llarg d'aquests punts finals.

### Edificis notables

Entre els edificis notables de Șoseaua Kiseleff hi trobem:
* El Museu del Camperol Romanès
* El Museu de Geologia
* Museu Nacional d'Història Natural Grigore Antipa
* El Museu del Poble
* El Palau Elisabeta, residència de la princesa heredera Margareta
* El Palau Kiseleff, actualment la seu d'ING Bank Romania
* El Buffet de carretera Kiseleff; dissenyat per l'arquitecte Ion Mincu l'any 1892, actualment acull el Restaurant Casa Doina.
* La seu del Partit Socialdemòcrata.
També al llarg de Șoseaua Kiseleff es troben les ambaixades de Belarús, Canadà, Perú i Rússia, així com la residència de l'ambaixador dels Estats Units a Romania.

## Referències

* ↑ «Casa Doina: History». www.casadoina.ro. Arxivat de l'original el 2021-11-06. [Consulta: 6 novembre 2021].
# Ramon Maria de Sentmenat i Despujol

Ramon Maria de Sentmenat i Despujol (Barcelona, 12 de març de 1829 - 22 de febrer de 1892) fou un aristòcrata i polític català, marquès de Ciutadilla i de Sentmenat.

## Biografia

Era fill de Joaquim Gassol de Sentmenat i de Vilallonga, marquès de Sentmenat amb Grandesa d'Espanya i propietari de vinyes a Catalunya i Castella, així com altres propietats a Lleida, Sabadell, Terrassa, Bellcaire i l'Eixample de Barcelona. També fou sogre de Ferran Fabra i Puig.
El 1834 marxà a l'estranger amb la seva família i estudià als jesuïtes de Friburg. Després es va establir a Madrid, on el 1856 es casà amb Inés Patiño y Ossorio, pubilla dels marquesos de Castelar. Fou un dels fundadors (1850) i dues vegades president de l'Institut Agrícola Català de Sant Isidre. També fou vocal dels consells d'administració de La Previsión i del Banco de Cataluña.
El 1866-1868 fou nomenat diputat provincial de Barcelona per la circumscripció de Vic pel Partit Moderat en substitució del seu pare, qui li atorgà el títol de marquès de Ciutadilla. Durant el Sexenni Democràtic fou diputat per Sant Hipòlit de Voltregà (març-juny de 1871) i Manresa (juliol-setembre de 1872). Participà activament en la restauració borbònica i fou alcalde de Barcelona entre gener de 1875 i maig de 1876. Durant el seu mandat va rebre oficialment al rei Alfons XII en el retorn del seu exili. Fou membre del Círculo Conservador-Liberal de Barcelona i va mantenir una posició equidistant entre els dos corrents tot i la seva amistat amb Arsenio Martínez Campos.
El 1877 fou nomenat president de l'Acadèmia de Belles Arts de Sant Jordi, càrrec que ocupà fins a la seva mort, i com a tal fou membre del jurat de Belles Arts a l'Exposició Universal de 1888 a Barcelona. Fou escollit senador per la província de Barcelona el 1879-1880, el 1884-1885 i el 1891-1892. Durant el seu mandat s'interessà pels problemes de les corporacions econòmiques catalanes i oferí els seus serveis tant a Foment de la Producció Espanyola com a Foment de la Producció Nacional per a defensar una política proteccionista i fins i tot participà en la manifestació proteccionista d'abril de 1881 convocada pel Foment de la Producció Nacional.

## Referències

* ↑ El rerefons econòmic de l'activitat dels parlamentaris catalans (1876-1885) De Joan Palomas i Moncholi p. 486-487
* ↑ Fitxa del Senat
# Leon Brittan

Leon Brittan (Londres, 25 de setembre de 1939 - 21 de gener de 2015) va ser un advocat i polític anglès, diverses vegades ministre en governs del seu país i Vicepresident de la Comissió Europea entre 1988 i 1999.

## Biografia

Era fill d'una família d'origen judeo-lituana. Va estudiar dret a la Universitat de Cambridge, iniciant posteriorment una carrera d'advocat. L'any 2000 li fou concedit el títol de "Baró Brittan de Spennithorne".

## Activitat política
### Política nacional

Membre del Partit Conservador fou candidat en les eleccions parcials de 1966 i 1970 per la circumscripció electoral de North Kensington, sent derrotat en ambdues. Finalment, en les eleccions generals de febrer de 1974 fou escollit membre de la Cambra dels Comuns, esdevenint portaveu del seu grup l'any 1976. Nomenat membre del Consell de la Reina l'any 1978, entre 1979 i 1981 fou nomenat Ministre d'Estat i posteriorment Secretari d'Estat del Ministeri de l'Interior.
L'any 1981, després d'esdevenir membre del Consell Privat de la Reina, fou nomenat per Margaret Thatcher Ministre d'Hisenda, càrrec que va mantenir fins al 1983. Posteriorment va esdevenir Ministre de l'Interior entre 1983 i 1985 i Ministre de Comerç i Indústria entre aquell any i el 1986, any en el qual renuncià al seu càrrec.

### Política europea

L'any 1988 fou escollit membre de la Comissió Delors II i fou nomenat Vicepresident d'aquesta, càrrec que desenvolupà fins al setembre de 1999, desenvolupant-ho també en les Comissió Delors III, Santer i Marín. Durant la seva estada en aquestes comissions alternà el seu càrrec de vicepresident amb el d'altres carteres europees, com les de Competència, Programació Financera i Pressupostos, Comissari Europeu de Política Comercial i Comissari Europeu de Relacions Exteriors.

## Enllaços externs

* Informació de Leon Brittan a la Comissió Europea (castellà)
# Angelo Scola

Angelo Scola (Malgrate, Llombardia, Itàlia, 7 de novembre de 1941) és un bisbe i cardenal italià.

## Biografia

Feu els estudis primaris i secundaris a Lecco. El 1959 ingressà a la Università Cattolica del Sacro Cuore de Milà, on el 1964 es llicencià en lletres. S'hi distingí com a membre d'Acció Catòlica i president de la branca milanesa del sindicat estudiantil FUCI (Federació d'Universitaris Catòlics Italians). El 1967 s'hi doctorà en filosofia i, tot seguit, començà els estudis eclesiàstics al seminari de Saronno, per passar més tard al de Venegono. El 18 de juliol de 1970 fou ordenat sacerdot a Teramo. Prosseguí els estudis a Múnic, a París i a Friburg (Suïssa). En la universitat d'aquesta darrera ciutat es doctorà en teologia el 1979; i, tot seguit, hi esdevingué investigador de filosofia política i, més tard, professor ajudant de teologia moral fonamental. El 1982 passà a Roma, on el nomenaren professor d'antropologia teològica i més tard, de cristologia contemporània de la Pontificia Università Lateranense.
Mentrestant, havia esdevingut un estret col·laborador del moviment Comunione e Liberazione, de la revista del qual, Communio, fou membre del comitè executiu. Establí estrets contactes amb els teòlegs progressistes Henri de Lubac i Hans Urs von Balthasar. També fou director de l'Istituto di Studi per la Transizione (ISTRA) de Milà, vinculat a aquell moviment. Del 1986 al 1991 fou consultor de la Congregació per la Doctrina de la Fe, consultor i després membre del Consell Pontifici per als Operadors Sanitaris i membre de la Congregació per al Clergat.
El 21 de setembre de 1991 fou consagrat bisbe de Grosseto, càrrec del qual dimití el 1995, quan fou elegit rector magnífic de la Pontificia Università Lateranense i president de l'Institut Joan Pau II d'Estudis sobre el Matrimoni i la Família. Aquells anys publicà nombrosos llibres i treballs sobre pastoral sanitària, antropologia teològica i qüestions matrimonials.
El 5 de gener de 2002, el papa Joan Pau II el nomenà patriarca de Venècia i l'any següent el creà cardenal del títol de Ss. XII Apostoli. En aquesta condició participà en el conclave del 2005, que elegí papa Benet XVI, el qual el 27 de juny de 2011 el nomenà arquebisbe de Milà.
# L'experiment Harrad

L'experiment Harrad (títol original: The Harrad Experiment) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Ted Post, estrenada el 1973. Ha estat doblada al català.

## Argument

A la universitat mixta d'Harrad els estudiants proven una política d'universitat de llibertat sexual. S'ensenya als estudiants sobre la submissió.

## Repartiment

* James Whitmore: Philip Tenhausen
* Tippi Hedren: Margaret Tenhausen
* Don Johnson: Stanley Cole
* Bruno Kirby: Harry Schacht (com B. Kirby Jr.)
* Laurie Walters: Sheila Grove
* Victoria Thompson: Beth Hillyer
* Elliott Street: Wilson
* Robert Middleton: Sidney Bower
* Billy Sands: Jack
* Sharon Ullrick: Barbara (com Sharon Taggart)
* Maggie Wellman: Cynthia
* Michael Greene: Instructor Ioga
* Ron Kolman: Evan
* Eric Server: Workman
* Robert C. Ross: Workman

## Referències

* ↑ "Big Rental Films of 1973", Variety, 9 de gener de 1974 p 19
* ↑ esadir.cat. L'experiment Harrad. esadir.cat.
* ↑ «The Harrad Experiment». The New York Times.
# Somnis d'adolescent

Somnis d'adolescent (títol original: Skipped Parts) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Tamra Davis, estrenada el 2000. Ha estat doblada al català.

## Argument

El jove Sam, de 14 anys i aspirant a escriptor, està en l'edat de fer-se preguntes sobre el sexe i interaccionar amb les noies. Per escriure sobre un tema que no coneix, necessitarà tenir algun contacte per donar realisme a la història. Amb l'ajuda de la seva mare i una amiga, Lydia, intentarà arribar a tenir el coneixement necessari.

## Repartiment

* Drew Barrymore: Fantasy Girl
* Jennifer Jason Leigh: Lydia Callahan
* Bug Hall: Sam Callahan
* Mischa Barton: Maurey Pierce
* Brad Renfro: Dothan Talbot
* R. Lee Ermey: Caspar Callahan
* Michael Greyeyes: Hank Elkrunner

## Referències

* ↑ S.A., (ASI) Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals,. «ésAdir > Filmoteca: pel·lícules > Somnis d'adolescent». [Consulta: 27 abril 2018].
* ↑ «Skipped Parts» (en anglès). [Consulta: 27 abril 2018].
# Fresa y chocolate

Fresa y chocolate és una pel·lícula de l'any 1994, co-produïda entre Cuba, Espanya i Mèxic, dirigida per Tomás Gutiérrez Alea i Juan Carlos Tabío i basada en el conte El Lobo, el bosque y el hombre nuevo escrit per Senel Paz el 1990. El mateix Senel Paz va ser l'autor del guió de la pel·lícula.

## Argument

L'acció de la pel·lícula es desenvolupa a l'Havana (Cuba), el 1979. David (Vladimir Cruz) és un estudiant universitari que coneix a Diego (Jorge Perugorría), un artista apolític i homosexual. Miguel, un company de classe heterosexual de David, l'anima a seguir l'amistat amb Diego, creient que així David podrà espiar una persona que veuen com a perillosa per a la causa comunista. En canvi, Diego inicia l'amistat amb intencions sexuals.
A la pel·lícula apareixen molts escenaris de l'Havana: la Universitat, la geladeria Coppelia, l'Habana vieja.
El títol del film es refereix al comentari que fa David a Miguel quan li diu que va saber immediatament que Diego era gai quan va escollir gelat de maduixa tot i haver-ne de xocolata.

## Premis
### Guanyats
#### 1995

* Premi Goya a la millor pel·lícula estrangera de parla hispana.
* Premi ACE: Cinema—Millor pel·lícula, Cinema—Millor director, Cinema—Millor actor (Perugorría), i Cinema—Millor actor de repartiment (Cruz)
* Festival de cinema de Sundance: Menció especial del jurat

#### 1994

* 44è Festival Internacional de Cinema de Berlín: Os de plata—Premi especial del jurat.
* Festival de Gramado (Brasil): Premi del públic, Premi de la crítica Kikito, i premis Kikito daurat a les categories de millor pel·lícula llatina, millor actor (ex aequo entre Cruz i Perugorría), and Millor actriu de repartiment (Ibarra)

#### 1993

* Festival de cinema de l'Havana: Grand Coral—Primer premi, Premi del públic, Premi FIPRESCI, Premi OCIC, Premi ARCI-NOVA, i a les categories de Millor Direcció, Millor actor (Perugorría), Millor actriu (Luisina Brando), Millor actriu de repartiment (Ibarra), i Millor guió.

### Nominacions

* Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa, 1995
* Os d'Or de Berlín, Festival de Cinema de Berlín de 1994

## Referències

* ↑ «Cuba indulta a 'Fresa y chocolate'» (en castellà). elmundo.es, 14-03-2017. [Consulta: 19 novembre 2022].
* ↑ Berenschot, Denis Jorge. Performing Cuba: (Re)writing Gender Identity and Exile Across Genres (en anglès). Peter Lang, 2005, p. 2-3. ISBN 978-0-8204-7440-3.
* ↑ Mouesca, Jacqueline. Erase una vez el cine: diccionario-- realizadores, actrices, actores, películas, capítulos del cine mundial y latinoamericano (en castellà). Lom Ediciones, 2001, p. 135. ISBN 978-956-282-336-4.
* ↑ Sánchez Noriega, José Luis; Gubern, Román. Historia del cine: teoría y géneros cinematográficos, fotografı́a y televisión. Nueva edición. Madrid: Alianza, 2006. ISBN 978-84-206-7691-3.
* ↑ «Fresa y chocolate». premiosgoya.com. [Consulta: 20 novembre 2022].
Goya a la millor pel·lícula iberoamericana :
# Los últimos de Filipinas

Los últimos de Filipinas és una pel·lícula espanyola dirigida per Antonio Román i estrenada en 1945. Descriu de forma dramatitzada el setge de Baler. La història parteix d'un guió radiofònic d'Enrique Llovet i d'un altre d'Enrique Alfonso Barcones i Rafael Sánchez Campoy.
En el film destaquen les interpretacions de Fernando Rey i Tony Leblanc. Nani Fernández va fer famosa la cançó Yo te diré (havanera o bolero, segons les fonts). La pel·lícula va ser rodada gairebé exclusivament a Màlaga: en el Jardí Botànic La Concepción i en una cala pròxima a Maro, Nerja.

## Sinopsi

Es narra la resistència de la guarnició espanyola del llogaret costaner de Baler, a Luzón. En l'estiu de 1898, el capità Enrique de las Morenas y Fossi i una cinquantena de soldats queden assetjats pels insurrectes a l'església de Baler. El setge dura gairebé un any, durant el qual va morir el capità i es va fer càrrec del comandament el tinent Saturnino Martín Cerezo fins a mesos després del Tractat de París, quan les Filipines van deixar de ser territori espanyol i es va posar punt final a quatre-cents anys d'història de l'Imperi Espanyol

## Repartiment

* Armando Calvo... Teniente Saturnino Martín Cerezo
* José Nieto ... Capitán Enrique de las Morenas
* Guillermo Marín ... Doctor Rogelio Vigil
* Manolo Morán... Pedro Vila
* Juan Calvo... Cabo Olivares
* Fernando Rey... Juan Chamizo
* Manuel Kayser ... Fray Cándido
* Carlos Muñoz ... Santamaría
* José Miguel Rupert ... Moisés
* Pablo Álvarez Rubio ... Herrero, el desertor
* Nani Fernández... Tala
* Emilio Ruiz de Córdoba ... El Correo
* César Guzmán ... Jesús García Quijano
* Alfonso de Horna ... Marquiado
* Manuel Arbó ... Gómez Ortiz

## Premis
### Primera edició de les Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics

| Categoria | Nominats | Resultat |
| Millor pel·lícula | Millor pel·lícula | Guanyadora |
| Millor director | Antonio Román | Guanyador |
| Millor actor principal | Armando Calvo | Guanyador |

### Premis del Sindicat Nacional de l'Espectacle de 1946 (1r lloc)
## Vegeu també

* Setge de Baler

## Referències

* ↑ web Facultad de Periodismo de Málaga
* ↑ «Medallas del CEC a la producción española de 1945». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2020-07-20. [Consulta: 8 desembre 2015].
* ↑ Películas rodadas en el jardín Botánico de La Concepción de Málaga desde 1945, a malagadocumental.blogspot

## Enllaços externs

* Pel·lícula a YouTube
* Fitxa pel·lícula a Filmaffinity