OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Làmina cribrosa

En anatomia humana, la làmina cribrosa o placa cribiforme, és una porció de l'os etmoide situada a la regió anterior de la base del crani a banda i banda de l'apòfisi òssia coneguda com a crista galli (cresta de gall). Deu el seu nom al fet que està perforada per nombrosos orificis a través dels quals passen a l'interior del crani els nervis olfactoris procedents de les fosses nasals que es dirigeixen al bulb olfactori en el cervell. La làmina cribrosa forma juntament amb la porció orbitària de l'os frontal i el os esfenoide el sòl de la fossa anterior de la base de crani.

## Patologia

Si la làmina cribrosa es fractura a conseqüència d'un traumatisme cranial, pot produir-se una fístula a través de la qual el líquid cefalorraquidi drena a la cavitat nasal (rinorrea de líquid cefalorraquidi). Aquest tipus de fístules pot provocar com a complicació una meningitis.

## Referències

* ↑ Recollit a Termcat
* 1 2 Luis F. Castell: Manejo de fístulas de LCR de la lamela lateral de la lámina cribosa. Rev. Otorrinolaringol. Cir. Cabeza Cuello 2007; 67: 46-52. Consultado el 20 de diciembre de 2016
# Giove in Argo

Giove in Argo (títol original en italià, en català Giove in Argo), Händel-Werke-Verzeichnis A14, és una obra dramaticomusical en tres actes composta per Georg Friedrich Händel sobre un llibret en italià d'Antonio Maria Lucchini. Es va estrenar l'1 de maig de 1739 al Her Majesty's Theatre.

## Vegeu també

* Llista d'òperes de Georg Friedrich Händel
Òperes de Georg Friedrich Händel :
Almira (1705)
Florindo (1708)
Rodrigo (1707)
Agrippina (1709)
Rinaldo (1711)
Il pastor fido (1712)
Silla (1713)
Teseo (1713)
Amadigi di Gaula (1715)
Acis and Galatea (1718)
Radamisto (1720)
Muzio Scevola (1721)
Floridante (1721)
Ottone (1723)
Flavio (1723)
Giulio Cesare (1724)
Tamerlano (1724)
Rodelinda (1725)
Scipione (1726)
Alessandro (1726)
Admeto (1727)
Riccardo Primo (1727)
Siroe (1728)
Tolomeo (1728)
Lotario (1729)
Partenope (1730)
Poro (1731)
Ezio (1732)
Sosarme (1732)
Orlando (1733)
Arianna in Creta (1734)
Oreste (1734)
Ariodante (1735)
Alcina (1735)
Atalanta (1736)
Arminio (1737)
Giustino (1737)
Berenice (1737)
Alessandro Severo (1738)
Faramondo (1738)
Serse (1738)
Giove in Argo (1739)
Imeneo (1740)
Deidamia (1741)
Semele (1744)
Alceste (1750) :
Oratoris de Georg Friedrich Händel :
Il trionfo del Tempo e del Disinganno (1707)
La resurrezione (1708)
Brockes Passion (1715)
Esther (1732)
Deborah (1733)
Athalia (1733)
Alexander's Feast (1736)
Il trionfo del Tempo e della Verità (1737)
Saul (1738)
Israel in Egypt (1738)
L'Allegro, il Penseroso ed il Moderato (1740)
El Messies (1741)
Samson (1741)
Semele (1743)
Joseph and his Brethren (1743)
Hercules (1744)
Belshazzar (1744)
Occasional Oratorio (1746)
Judas Maccabaeus (1746)
Joshua (1747)
Alexander Balus (1747)
Susanna (1748)
Solomon (1748)
Theodora (1749)
The Choice of Hercules (1750)
Jephtha (1751)
The Triumph of Time and Truth (1757) :
Cantates de Georg Friedrich Händel :
Ero e Leandro (1707)
Clori, Tirsi e Fileno (1707)
Aci, Galatea e Polifemo (1708)
Dalla guerra amorosa (1709)
Apollo e Dafne (1710)
Ode for the Birthday of Queen Anne (1713)
Ode for St. Cecilia's Day (1739) :
# Maria Amàlia de Brandenburg-Schwedt

Maria Amàlia de Brandenburg-Schwedt - Maria Amalia von Brandenburg-Schwedt (alemany) - (Cölln, avui un barri de Berlín, 26 de novembre de 1670 - Palau de Bertholdsburg, Schleusingen, 17 de novembre de 1739) era una princesa de la Dinastia dels Hohenzollern, filla de l'Elector de Brandenburg Frederic Guillem (1620-1688) i de Sofia Dorotea de Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg (1636-1689).
El 20 d'agost de 1687 es va casar a Potsdam amb el príncep Carles de Mecklenburg-Güstrow (1664-1688), fill del duc Gustau Adolf i de Magdalena Sibil·la de Schleswig-Holstein-Gottorp. Van tenir un únic fill, Carles, que va morir en néixer el 15 de març de 1688, el mateix dia en què també moria el Príncep Carles. El 25 de juny de 1689 es va casar per segona vegada, a Potsdam, amb el duc Maurici Guillem de Saxònia-Zeitz (1664-1718), fill del duc Maurici de Saxònia-Zeitz (1619-1681) i de la seva segona dona Maria Dorotea de Saxònia-Weimar (1641-1675). El matrimoni va tenir cinc fills:
* Frederic Guillem (1690-1690)
* Dorotea (1691-1743), casada amb Guillem VIII de Hessen-Kassel (1682-1760).
* Carolina Amàlia (1693-1694)
* Sofia Carlota (1695-1696)
* Frederic August (1700-1710)

## Enllaços externs

* Johann Hübners ... Taules genealògiques, Taula 171 Arxivat 2012-04-20 a Wayback Machine.
# George Clinton

George Clinton (Little Britain, Nova York, 26 de juliol de 1739 - Washington DC, 20 d'abril de 1812) fou un militar i polític estatunidenc, considerat un dels «Pares Fundadors dels Estats Units».
Va ser governador de Nova York del 1777 al 1795, i encara del 1801 al 1804, i després vicepresident dels Estats Units entre 1805 i 1812, sota el mandat de dos presidents, Thomas Jefferson i James Madison. És el governador que ha servit durant més temps de la història dels Estats Units, amb un total de 21 anys en sis mandats, i, junt amb John C. Calhoun, un dels dos únics vicepresidents que han servit sota dos presidents diferents.
# Ivan VI de Rússia

Ivan VI Antonóvitx (Sant Petersburg, 1740-Schlüsselburg, 1764) fou breument tsar de Rússia (1740-1741). Net d'Ivan V de Rússia. El seu pare era el príncep Antoni de Brunswick-Wolfenbüttel i la seva mare la princesa i duquessa Anna Leopóldovna del Ducat de Mecklenburg-Schwerin.

## Tsar de Rúsia

La seva bestia i Emperadriu, Anna Ivanovna de Rússia, el va adoptar quan només tenia 8 setmanes, i el va declarar successor el 5 d'octubre de 1740. Quan Anna va morir (un 28 d'octubre de 1740 en el Calendari Gregorià) Ivan va ser proclamat Emperador, i l'endemà Ernst Johann von Biron, Duc de Curlàndia, va ocupar el càrrec de regent. A la caiguda de Biron (8 de novembre de 1741) la regència va passar a la mare del nen, però el vice-canceller, Andrei Osterman, dirigí el govern.

## La caiguda del tron i l'empresonament

Tretze mesos després, un cop d'estat va dur a Elisabet I al tron, el 6 de desembre de 1741. Ivan i la seva família van ser empresonats al castell de Dünamünde el 13 de desembre de l'any següent, després d'una detenció a Riga, on la nova Emperadriu havia decidit primer enviar-los a Brunsvic. Al juny de 1744 el van dur a Kholmogory, prop del Mar Blanc, on Ivan, aïllat de la seva família, va passar els següents dotze anys. Alguns rumors asseguren que va ser transferit en secret a la fortalesa de Schlüsselburg (1756) on era protegit i curat més rigorosament. El comandant deia que no coneixien la identitat del presoner. Quan Pere III va prendre el tron, la condició del presoner va semblar millorar, però Pere va morir unes setmanes més tard.

## Mort

El 1762 fou coronada com a Emperadriu de Rússia Caterina II i foren donades ordres més rigoroses a l'oficial responsable de l'"anònim". Davant de qualsevol temptativa d'alliberar-se, el pres hauria de ser afusellat. Sota cap circumstància podria ser lliurat viu en mans d'algú. Però a aquestes altures vint anys de presó havien afectat el seu equilibri mental. No obstant això, a pesar del misteri que l'envoltava, era conscient del seu origen imperial, i sempre es deia Gosudar (el sobirà). A pesar que havien donat ordres per a mantenir-lo ignorat, li permetien llegir cartes i la seva bíblia. Tampoc la seva residència a Schlüsselburg podria romandre oculta per a sempre, i el seu descobriment seria la causa de la seva ruïna. Un sotstinent, Vassili Miróvitx, va esbrinar qui era, i va idear un pla per a alliberar-lo i proclamar-lo Emperador. En la mitjanit el 5 de juliol de 1764, Mirovitx va persuadir a un sector de la guarnició, va detenir al comandant, Berednikov, i va exigir el lliurament d'Ivan. Els seus carcellers finalment el van assassinar.
# Jaume Bofarull i Miró

Jaume Bofarull i Miró (Sabadell, 8 de juliol 1872 - ?) fou un organista i sacerdot del S. XIX. Va adquirir coneixements d’orgue, piano, composició i instrumentació a través de l’estudi amb Miguel Ferrer, José Planas i Eusebio Bosch. A més, al 1903 va exercir com a sacerdot i organista a la parròquia de San Vicente de Sarriá i al 1911 va treballar com a organista suplent a San Félix de Sabadell.
La seva activitat professional inclou el servei com a organista a la parròquia de Sant Vicenç de Sarrià l’any 1903 i, més tard, com a organista suplent a Sant Fèlix de Sabadell l’any 1911.
L’orgue de Sant Fèlix de Sabadell, on va exercir, és un instrument emblemàtic que va contribuir a enriquir la música litúrgica a la ciutat. Avui dia, Sabadell manté una tradició organística viva, promoguda per associacions com els Amics de l’Orgue de Sabadell, que treballen per conservar i difondre aquest patrimoni musical.
OBRES
Dins el context més ampli de la música catalana, Jaume Bofarull va ser un dels molts músics que van contribuir a la rica tradició musical de la regió, compartint espai amb altres organistes destacats del període. Encara que les seves composicions no són àmpliament documentades, algunes obres atribuïdes a altres membres de la família Bofarull podrien correspondre a ell, deixant entreveure la complexitat de rastrejar el seu llegat complet.

## Bibliografia

Diccionario de la música española e hispanoamericana (https://www.worldcat.org/oclc/4477 5284). [Madrid?]: Sociedad General de Autores y Editores, ©1999-©2002. ISBN 84-8048-303-2.
# Nicolas Lancret

Nicolas Lancret (1690 - 1743) fou un pintor francès d'estil Rococó, en l'òrbita de Watteau.
Va néixer a París i es va formar com a pintor principalment amb Claude Gillot, mestre del també francès Antoine Watteau. Lancret va admirar i va imitar l'estil de Watteau de tal manera, que ha estat desqualificat com un simple imitador sense originalitat. No obstant això, la seva manera de pintar és una mica diferent: perfils més definits, una pinzellada una mica més llisa, i un colorit més viu.
Va descriure la vida frívola en la cort francesa sota la regència (1715-1723) de Felip II, duc d'Orleans. Les seves pintures es caracteritzen per presentar als personatges vestits de forma elegant, pels paisatges delicats i per l'atmosfera de plàcida alegria. Va pintar gairebé 800 quadres. Alguns d'ells són "Les quatre edats de l'home" (Tate Gallery de Londres), "La lliçó de música" i "Les quatre estacions" (ambdós en el Museu del Louvre de París).
Una mica abans de 1733 va pintar una coneguda sèrie d"Els Quatre elements" per al marquès de Beringhen. L'original corresponent a "La Terra" s'exhibeix en el Museu Thyssen-Bornemisza de Madrid.
Del quartet es va publicar poc després una sèrie gravada, en la qual van participar gravadors com Cochin, Nicolas Tardieu i Benoit Audran. Es creu que els gravats van ser encarregats directament per Lancret a dits artistes per a dedicar-se'ls al marquès.
Entre els seus múltiples retrats d'actors destaquen les quatre pintures que va fer de la ballarina Marie Camargo (1730); la de la Col·lecció Wallace de Londres és la més coneguda.
# Nikolai Abraham Abildgaard

Nikolai Abraham Abildgaard (de vegades el seu primer nom apareix com Nikolaj o Nicolaj) (Copenhaguen 11 de setembre de 1743 - Frederiksdal 4 de juny de 1809). Va ser un arquitecte, escultor i pintor danès, anomenat el Rafael del Nord; va tenir un rol important per a la difusió del Neoclassicisme al seu país.

## Vida i obra

Fill del pintor i antiquari Søren Abildgaard (1718-1791), va estudiar pintura a la Reial Acadèmia Danesa d'Art (Det Kongelige Danske Kunstakademi) amb Johan Edvard Mandelberg i Johannes Wiederwelt, com a ajudant del primer va col·laborar en la decoració del Palau real de Fredensborg.
En 1709 va realitzar les decoracions de Fredensborg; allí es perceben els influxos estètics dels francesos Claude Lorrain i Nicolas Poussin (tingui's en compte que el mestre d'Abildgaard, Mandelberg, havia estat deixeble del pintor galant francès François Boucher).
El 23 de març de 1741 es va casar amb Anna Maria Oxholm.
Entre 1772 i 1777 va realitzar un viatge d'estudis a Roma on va estudiar els frescs de Annibale Carracci i les pintures i escultures de Rafael, Tiziano, Miguel Ángel, al mateix temps que es relacionava amb l'escultor suec Johan Tobias Sergel i el pintor suís Johann Heinrich Füssli, els qui van exercir una gran influència per a la consolidació d'Abildgaard en el Neoclassicisme, ja après en l'Acadèmia, amb elements del Romanticisme, així com la seva aproximació a fonts literàries (Homer, Shakespeare o Osian).
De tornada a Dinamarca, va ser nomenat professor de l'Acadèmia en 1778; en ella, alguns dels seus alumnes van ser Christoffer Wilhelm Eckersberg, Caspar David Friedrich, Bertel Thorvaldsen, G.L. Lung i Asmus Jacob Carstens.
En 1780 va ser requerit pel govern danès per pintar peces històriques que servissin de decoració en l'anomenat "Saló dels Cavallers" (Riddersal) del Palau de Christiansborg. Tals pintures no solament van tractar una temàtica històrica sinó també al·legories i qüestions mitològiques, amb jeroglífics i altres símbols que reflectien la seva adhesió a la Revolució francesa; per tal motiu el rei danès va rebutjar tals dissenys, els quals es van perdre durant un incendi ocorregut en 1794.
Tal com s'ha indicat, l'estil d'Abildgaard va ser classicista, o, millor dit, neoclassicista amb un rerefons romàntic, en el qual s'ha destacat el seu notable sentit del color i una evident preferència pels temes històrics.
Va dirigir l'Acadèmia de Copenhaguen de 1789 a 1791 i de 1801 a 1809, en aquest temps va escriure nombrosos estudis referits a la teoria i història de l'art.

## Principals obres

* Filoctetes, 1775 (pintura sobre llenç, Copenhaguen).
* Osian, 1782 (pintura sobre llenç, Copenhaguen).
* Emilia's Kilde, 1782 (escultura).
* Malson (1800).
* Sòcrates i Júpiter pesant el destí dels humans.
# Albert Cristòfol de Dohna-Leistenau

Albert Cristòfol de Dohna-Leistenau (en alemany Albrecht Christoph zu Dohna-Leistenau) va néixer a Berlín el 23 de setembre de 1698 i va morir a la mateixa ciutat alemanya el 13 de maig de 1752. Era fill d'Alexandre de Dohna-Schlobitten (1661-1728) i d'Amàlia de Dohna-Carwinden (1661-1724).

## Matrimoni i fills

Es va casar en primer lloc amb Amàlia Elisabet de Lippe-Detmold, amb qui va tenir un fill: Frederic Alexandre de Dohna-Leistenau. Es casà en segones núpcies amb Dorotea Sofia de Solms-Braunfels (1699-1733), filla de Guillem Maurici de Solms-Braunfels (1651-1720) i de Magdalena Sofia de Hessen-Homburg (1660-1720). I finalment, el 17 d'agost de 1736 es va casar a Königsberg amb Sofia Enriqueta de Schleswig-Holstein-Sonderburg-Beck (1698-1768), filla del duc Frederic Lluís (1653-1728) i de Lluïsa Carlota de Schleswig-Holstein-Sonderburg-Augustenburg (1658-1740). D'aquest tercer matrimoni en nasqué:
* Frederica de Dohna-Leistenau (1738-1786), casada primer amb el seu cosí Carles Anton de Schleswig-Holstein-Sonderburg-Beck (1727-1759) i després amb Frederic Detlev de Moltke.

## Enllaços externs

* Albrecht Christoph Burggraf und Graf zu Dohna-Schlobitten und Leistenau Geneall
* Albrecht Christoph Burggraf und Graf zu Dohna-Schlobitten und Leistenau Genealogics
# John Soane

Sir John Soane (Goring-On-Thames, Oxfordshire, 10 de setembre de 1753 - Londres, 20 de gener de 1837) va ser un arquitecte anglès que despuntà en l'estil neoclàssic. Les seves obres arquitectòniques es distingeixen per les seves línies netes, l'estil senzill, el detall clar i decisiu, les proporcions acurades i l'ús estudiat de les fonts de llum. La influència de la seva obra, arribant al final de l'època georgiana, va ser inundada pel renaixement dels estils del segle xix. No va ser fins a finals d'aquell segle que la influència de l'arquitectura de Sir John Soane es va generalitzar. El seu treball més conegut és l'edifici del Banc d'Anglaterra situat a la ciutat de Londres, un edifici que va tenir un efecte generalitzat en l'arquitectura comercial de l'època. La casa de Londres on va viure actualment és el Sir John Soane's Museum.

## Enllaços externs

* Sir John Soane's Museum
# Albertina Frederica de Baden-Durlach

Albertina Frederica de Baden-Durlach (en alemany Albertine Friederike von Baden-Durlach) va néixer a Karlsburg (Alemanya) el 3 de juliol de 1682 i va morir a Hamburg el 22 de desembre de 1755. Era una noble alemanya, filla de Frederic VII de Baden-Durlach (1647-1709) i d'Augusta Maria de Schleswig-Holstein-Gottorp (1649-1728).

## Matrimoni i fills

El 3 de setembre de 1704 es va casar a Eutin amb Cristià August de Holstein-Gottorp (1673-1726), fill del duc Cristià Albert (1641-1695) i de la princesa de Dinamarca Frederica Amàlia (1649-1704). El matrimoni va tenir dotze fills:
* Sofia (1705-1764), abadessa de Herford.
* Carles (1706-1727), príncep-bisbe de Lübeck.
* Frederica (1708-1731)
* Anna (1709-1768), casada amb Guillem de Saxònia (1701-1771).
* Adolf Frederic (1710-1770), rei de Suècia, casat amb Lluïsa Ulrica de Prússia (1720-1782).
* Frederic August (1711-1785), comte i després duc d'Oldenburg, casat amb Frederica de Hessen-Kassel (†1787).
* Joana Elisabet (1712-1760), casada amb el príncep Cristià August d'Anhalt-Zerbst (1690-1747) i que fou la mare de la tsarina Caterina II de Rússia.
* Frederica, nascuda i morta el 1713.
* Joana, nascuda i morta el 1714.
* Guillem (1716-1719)
* Frederic (1718-1719)
* Jordi, duc de Schleswig-Holstein-Gottorp.

## Enllaços externs

* Albertina Frederica
# Francescu Ignaziu Mannu

Francescu Ignaziu Mannu (Ozieri, 18 de maig de 1758 - Càller, 19 d'agost de 1839) fou un poeta sard. De família noble, fou jutge de l'Audiència Reial i participà en la revolta dirigida per Giovanni Maria Angioy dels vassalls contra els feudals quan els sards derrotaren als francesos de l'almirall Trouguet i reclamaren als piemontesos el dret a participar en el govern de l'illa.
Durant un temps treballà en un compendi de vocabulari sard, però finalment és recordat per S'innu de su patriotu sardu a sos feudatàrios, poema reivindicatiu en logudorès que esdevingué l'himne de la revolta. Fou imprès clandestinament a Còrsega i publicat a Càller el 1923.
# Charles-François Raoul

Charles François Raoul, (Liffol-le-Grand (Vosges), 5 d'abril, 1759 - Neufchâteau (Vosges), 19 de juny, 1824), fou un un general francès de la Revolució i de l'Imperi.

## Registres de servei

Sota el Regne de França, va entrar al servei l'1 de novembre de 1776, en el regiment de Bassigny-Infanteria, va esdevenir caporal de caçadors el 9 d'abril de 1780, sergent de fusellers el 20 de desembre de 1782, i va ser destituït el 9 de novembre de 1784.
El 30 d'agost de 1791 va ser elegit capità de granaders del 1r batalló de voluntaris dels Vosges, i esdevingué cap d'aquest batalló el 2 de setembre de 1793.
Va ser ascendit a general de brigada el 2 d'abril de 1794 a l'Exèrcit de les Ardenes, i va ser suspès el 3 de juny següent pels representants del poble. Va ser reintegrat el 12 d'agost de 1794, va ingressar a l'Exèrcit dels Pirineus Occidentals el 17 d'agost i el 25 de setembre va prendre el comandament de Baiona.
El 10 d'agost de 1795 va ser emprat a l'exèrcit occidental, com a comandant de La Roche-sur-Yon, després de Noirmoutier, abans d'unir-se a l'exèrcit de Rhine-et-Moselle el 3 de desembre de 1795. Va ser reformat el 14 d'abril de 1796.
Va ser revocat al servei actiu l'11 de juliol de 1799 a l'Exèrcit dels Alps, i el febrer de 1800, va ser destinat a l'Exèrcit d'Itàlia. El 6 d'abril de 1800 es va unir a la divisió del general Lesuire i el 18 de desembre es va unir a l'exèrcit de Batavia. El 29 de març de 1801 no fou inclòs en la reorganització de l'estat major, i el 21 de maig de 1801 fou posat en excedència per reforma.
El 15 d'agost de 1809 va tornar al servei actiu a l'Exèrcit del Nord i va ser admès a la jubilació el 14 de març de 1810.
Durant els Cent Dies, va ser cridat al comandament del departament dels Vosges el 15 d'abril de 1815, i va ser nomenat cavaller de la Legió d'Honor el 29 d'abril de 1815. El 13 de juny de 1815 va ser emprat a Metz, i el 1815, el 20 d'agost següent es va tornar a jubilar. El seu fill Nicolas Louis Raoul (1788-1850) va ser capità i ajudant de camp de Napoleó durant l'estada de l'emperador a l'illa d'Elba.
Va morir el 19 de juny de 1824 a Neufchâteau.

## Annexos
### Bibliografia

* Charles Théodore Beauvais et Vincent Parisot, Victoires, conquêtes, revers et guerres civiles des Français, depuis les Gaulois jusqu’en 1792, tome 26, C.L.F Panckoucke, janvier 1822, 414 p. (llegir en línia [arxiu]), p. 153.
# Bus turístic

Un bus turístic és un servei d'autobús que fa rutes en punts d'atracció turística. Sovint es tracta d'autobusos de dos pisos i/o sense sostre, per a proporcionar una millor visió.

## Bus turístic a Barcelona

La història del bus turístic a Barcelona es va iniciar durant la dècada dels anys 1920 als 1930, quan l'empresa d'autobusos Roca i dues companyies més presenten projectes per crear un autobús turístic. No és fins a l'any 1929, amb motiu de l'Exposició Universal de 1929, que la Companyia General d'Autobusos (CGA) i el Patronat Nacional de Turisme creen dues línies d'autobusos turístics amb origen a Barcelona, una que es deia Circuit Interior i l'altra Gran Circuit de Luxe que va funcionar durant tot l'any de l'exposició.
Després els autobusos que van servir en aquesta línia foren destinats a la línia MO Barcelona - Mollet (actualment explotada per Sagalés).
El 25 de maig de 1987 va tornar a sorgir, 58 anys després, sota el nom de "línia 100 Descobrim Barcelona", només per l'època d'estiu. Les primeres circulacions van ser amb dos autobusos Pegaso Monotral 6038, el 6226 i el 6042, equipats amb aire condicionat.
El 1992 neix la nova imatge de "Barcelona Bus Turístic". Els passatgers augmenten i també el nombre d'autobusos.
L'any 1995 s'incorpora la publicitat adhesiva de Maremàgnum, color blau, i del Parc d'Atraccions de Port Aventura, color crema, a la part de darrere.
Com a novetat alguns diaris van anunciar, el mes de març, els nous autobusos de dos pisos per al Bus Turístic. Barcelona tornarà a veure autobusos de dos pisos després d'anys de la seva desaparició.
És l'any 1997, quan el Bus Turístic complia 10 anys des del seu naixement, que van aparèixer moltes novetats: el 22 de març es va posar en funcionament, canviant totalment d'imatge, amb nous autobusos.
L'any 1998 neix una altra línia, la 101. El Bus Turístic es divideix en dues línies: la 100, també anomenada Sud i la 101, la Nord.

## Arreu del món

Altres ciutats de parla catalana que també tenen autobús turístic:
* Alacant
* Lleida
* Palma
* València
D'altres ciutats del món que també en tenen:
* Bilbao
* Londres
* Madrid
* Nova York
* París
* Santander
* Saragossa
* Sevilla
* Zúric

## Referències

* ↑ Thyberg, David «Cheap Tours in Valencia, Spain». USA Today [Consulta: 23 gener 2019]. Arxivat 23 de gener 2019 a Wayback Machine.
# Nicolas-Jean Rouppe

Nicolas Jean Rouppe (Rotterdam, 17 abril de 1769 - Brussel·les, 3 agost de 1838) fou un polític belga de tendència liberal. És el primer batlle de Brussel·les de la Bèlgica independent.
Sotsdiaca de l'ordre dels Carmelites, abandona la religió l'endemà de la batalla de Jemappes (1794). En efecte, aquell any, produeix un escàndol trencant el crucifix que es trobava a l'entrada de l'ajuntament de Lovaina. El 21 de gener de 1797,com a comissari del departament del Dijle, celebra l'aniversari de l'execució de Lluís XVI. El 21 de juliol de 1803, acull Napoleó Bonaparte al castell de Laken. De 1830 a 1838, és batlle de Brussel·les. És igualment escollit membre del Congrés nacional i després diputat. Com a batlle, el 21 de juliol de 1831, acull Leopold I al mateix castell de Laken. El 1834, durant els aixecaments que esclaten a Brussel·les en resposta a la publicació de la llista dels donants per al rescat dels béns belgues de Guillem I dels Països Baixos, la seva policia és incapaç de restablir l'ordre i ha d'apel·lar a l'ajut del govern. Participa cap a la mateixa època en la creació de la Universitat Lliure de Brussel·les. Mor el 1838 i és inhumat al cementiri de Laken.
La plaça Rouppe a Brussel·les porta el seu nom.