OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Drolh

Drolh (en francès Droux) és un municipi francès situat al departament de l'Alta Viena i a la regió de la Nova Aquitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 640 | 684 | 577 | 512 | 493 | 425 | 418 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1989-2008 | Jean-Claude Fauvet | PCF |
| 2008- | Francis Bottemer | |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. a lemosin.net.
# Sant Antoni Abat de Solsona

La Capella de Sant Antoni Abat era un edifici religiós situat a Solsona, prop de la casa coneguda com "de les hores". Edifcicada a principis del segle XVIII pels traginers de Solsona, que van establir el seu propi lloc de culte dedicat a Sant Antoni Abat.

## Història

Els traginers de Solsona van sol·licitar permís als consols de la ciutat l'any 1708 per a la construcció de la capella, a canvi d'una contraprestació econòmica de la família Isanta, propietària de la casa del rellotge. A partir dels anys de la segona república, el propietari de la capella va decidir reconvertir-la en una barberia, i actualment hi ha una botiga de Movistar.

## Arquitectura

L'any 1722, els quatre macips del barri van demanar permís per a decorar l'accés a la capella amb una portalada, formada per dues columnes dòriques, un timpà i un òcul circular del qual penjava una campaneta.
# Tomàs de Kempis

Tomàs de Kempis o de Kempen, o Thomas Haemerken (Kempen, avui a la Renània del Nord-Westfàlia, ca. 1380 - Zwolle, Països Baixos, 25 de juliol de 1471) va ser un canonge agustí, escriptor místic, a qui s'ha atribuït l'autoria de De imitatione Christi (De la imitació de Crist), un dels tractats devocionals més influents de la història del cristianisme.

## Biografia

Tomàs va néixer a Kempen (Gueldre, Disset Províncies, avui a Alemanya) al voltant de 1380; el seu cognom era Hemerken o Haemerken (neerlandès per a martellet). A partir de 1395 va anar a l'escola de Deventer, de la comunitat dels Germans de la vida en comú, que seguien el corrent de la devotio moderna de Geert Groote.
Va ingressar a la canònica de l'Orde de Sant Agustí del Sint-Agnietenberg bij Zwolle (Mont Santa Agnès), a prop de Zwolle, a la diòcesi d'Utrecht, on el seu germà Joan era prior. Hi va ser ordenat sacerdot en 1413 i va ser-ne elegit viceprior el 1429.
Tomàs hi va dur una vida tranquil·la, dedicada als exercicis devocionals i la composició i la còpia de textos. Va ser un bon copista i va fer un mínim de quatre còpies de la Bíblia, una de les quals, en cinc volums, es conserva a Darmstadt.
Va morir el 1471 al seu monestir. Les seves restes són avui a la Basílica de Nostra Senyora de l'Assumpció de Zwolle. Encara que formalment no ha estat beatificat (el procés, obert al tercer terç del segle xvii, va quedar aturat cap al 1688) per l'Església catòlica, és conegut com a beat Tomàs de Kempis i venerat com a tal.
* Kempis al convent de Zwolle, pintura del s. XVII (Stedelijk Museum Zwolle)
* Manuscrit de Imitatio Christi original de Kempis (Koninklijke Bibliotheek, Brussel·les)
* Monument a Kempis al cementiri del convent del Mont Sant Agnès de Zwolle
* Relicari amb les restes de Kempis

## Escrits

Tomàs de Kempis pertany al corrent místic que es va difondre al llarg del Rin des de Suïssa a Estrasburg i Colònia. Era seguidor de Geert Groote i Florentius Radewijns, fundadors dels Germans de la vida en comú.
Les seves obres són de caràcter devocional: biografies de religiosos, com la de Geert Groote (Vita Gerardi Magni) i de Liduina de Schedeim (Vita Lidewigis), cartes i sermons. Es considera que és l'autor del tractat De imitatione Christi (De la imitació de Crist), obra fonamental de la devotio moderna. Redactat per a la formació dels monjos, va traspassar el claustre i es va difondre arreu, esdevenint el llibre devocional més llegit del moment i un dels més editats i llegits fins al segle xix. L'obra és un exemple de mística cristiana, format per aforismes i màximes per a la meditació.
# Klaus Löwitsch

Klaus Löwitsch (Berlín, 8 d'abril de 1936 − Múnic, 3 de desembre de 2002) va ser un actor alemany, conegut sobretot a Alemanya pel seu paper protagonista en la sèrie de detectius Peter Strohm.
Va aparèixer en diverses pel·lícules dirigides per Rainer Werner Fassbinder, començant amb Pioners en Ingolstadt (1971) i incloent-hi Welt am Draht (1972) i El matrimoni de Maria Braun (1979).
Les seves pel·lícules en llengua anglesa inclouen Creu de ferro (1977), Odessa (1974), Firefox (1982) i Desesperació de Fassbinder (1978).
Va néixer a Berlín i va morir a Múnic de càncer pancreàtic.

## Filmografia

Filmografia:
| Any | Títol | Role | Director | Notes |
| 1971 | Pioniere in Ingolstadt | Sergeant | Rainer Werner Fassbinder | Telefilm |
| 1971 | The Merchant of Four Saisons | Harry | Rainer Werner Fassbinder | |
| 1971 | Das Messer | Frank Batman | Rolf von Sydow | Minisèrie TV |
| 1973 | Desaster | Urs Werther | Reinhard Hauff | Telefilm |
| 1973 | World on a Wire | Fred Stiller | Rainer Werner Fassbinder | Telefilm |
| 1973 | Die blutigen Geier von Alaska | Lapporte | Harald Reinl | |
| 1973 | Hubertus Castle | Schipper | Harald Reinl | |
| 1974 | Der Jäger von Fall | Lenz | Harald Reinl | |
| 1974 | Odessa | Gustav Mackensen | Ronald Neame | |
| 1974 | Zwei himmlische Dickschädel | Kamberger | Werner Jacobs | |
| 1975 | Rosebud | Schloss | Otto Preminger | |
| 1976 | Shadow of Angels | | Daniel Schmid | |
| 1976 | Die Brüder | Frank Fachmin | Wolf Gremm | |
| 1977 | La creu de ferro (Cross of Iron) | Krüger | Sam Peckinpah | |
| 1978 | Desesperació (Despair) | Felix | Rainer Werner Fassbinder | |
| 1979 | Tatort: Die Kugel im Leib | Paco | Wolfgang Staudte | TV |
| 1979 | Breakthrough | Krüger | Andrew V. McLaglen | |
| 1979 | Die Ehe der Maria Braun | Hermann Braun | Rainer Werner Fassbinder | |
| 1980 | Desideria: la vita interiore | Tiberi | Gianni Barcelloni Corte | |
| 1981 | Exil | Sepp Trautwein | Egon Günther | Minisèrie TV |
| 1981 | Sonderdezernat K1: Die Rache eines V-Mannes | Harry Wolters | Alfred Weidenmann | TV |
| 1982 | Night Crossing | Schmolk | Delbert Mann | |
| 1982 | Tatort: So ein Tag... | Rolfs | Jürgen Roland | TV |
| 1982 | Firefox | General Vladimirov | Clint Eastwood | |
| 1984 | Eine Art von Zorn | Kai Haller | Uli Edel | Telefilm |
| 1985 | Tatort: Acht, neun – aus | Dietze | Jürgen Roland | TV |
| 1985 | Gotcha! | Vlad | Jeff Kanew | |
| 1985 | Kaminsky | Kaminsky | Michael Lähn | |
| 1987 | Treasure Island in Outer Space | Capità Smollet | Antonio Margheriti | Minisèrie TV |
| 1989-1996 | Peter Strohm | Peter Strohm | | Minisèrie TV, 63 episodis |
| 1997 | Das Urteil | Siegfried Rabinovicz | Oliver Hirschbiegel | Telefilm; Grimme-Preis |
| 2001 | Feindliche Übernahme - althan.com | Willi Konrad | Carl Schenkel | |
| 2001 | What to Do in Case of Fire? | Manowski | Gregor Schnitzler | |
| 2002 | Extreme Ops | Slobodan Pavlov | Christian Duguay | |

## Referències

* ↑ Löwitsch-Beerdigung: „Sie wollten deine Ehre nehmen“ Spiegel Online vom 9. Dezember 2002.
* ↑ «filmografia de Klaus Löwitsch». The New York Times.
# Mentors

Els mentors (en llatí mentores, en grec antic Μέντορες) eren una tribu il·lírica de Libúrnia que vivia a la costa adriàtica davant de la qual hi havia tres illes anomenades Mentòrides que probablement corresponen a Pago, Osero i Arbe. Els menciona Hecateu de Milet ja al segle vi aC, i també Heròdot.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Mentores». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 25 gener 2021].
Viccionari
# Íbic

Íbic (grec antic: Ἴβυκος, llatí: Ibycus) va ser un poeta grec nascut a Règion que apareix el cinquè dins el cànon de nou poetes lírics confeccionat pels estudiosos d'Alexandria. Va florir a la meitat del segle vi aC (vers 540 aC).
El seu pare es deia Piti. Va viure la major part de la seva vida a Samos, a la cort del tirà Polícrates, que el va protegir. És possible que Íbic tingués relació amb els pitagòrics del sud d'Itàlia, pels seus orígens familiars i per la seva formació. Tant Plutarc com Estrabó diuen que va ser de família noble, i Diògenes Laerci transmet una anècdota d'ell que diu que va poder convertir-se en tirà de la seva ciutat i no ho va voler.
Va ser atacat per lladres quan viatjava per un lloc deshabitat proper a Corint i fou ferit de mort. Una llegenda explicada per Plutarc diu que, abans de morir, va demanar a un grup d'ocells que volaven damunt seu, potser grues, que vengessin la seva mort. Els lladres, que eren de Corint, van anar al teatre a veure una representació i poc després, els ocells es van posar als caps dels espectadors i un dels assassins que era al lloc va cridar en to burleta: "Mireu! Els venjadors d'Íbic!", i així els culpables foren descoberts. Una obra de Friedrich von Schiller (Die Kraniche des Ibykus, 'Les grues d'Íbic', 1797) narra aquest fet.
Va començar la seva activitat com a poeta de l'escola d'Estesícor, però la seva poesia va ser principalment eròtica, amb alguns exemples també de poesia mítica i heroica, que incorporava algunes dosis d'erotisme. Suides esmenta set llibres d'Íbic, dels quals només resten alguns fragments.

## Referències

* 1 2 Rodríguez Adrados, Francisco. Lírica griega arcaica. Madrid: Gredos, 1980, p. 223-225. ISBN 8424935462.
* ↑ Diògenes Laerci. Sobre les vides, les opinions i les sentències dels filòsofs il·lustres, II, 71.
* ↑ Plutarc. De garrulitate, XIV
# Siennesis I

Siennesis I (en llatí Syennesis, en grec antic Συέννεσις) fou un rei de Cilícia del segle vi aC.
Heròdot diu que va ser el que va negociar un tractat de pau entre Aliates II de Lídia i Ciaxares de Mèdia després de la famosa batalla de l'Eclipsi que va tenir lloc el 28 de maig del 585 aC després de cinc anys de guerra. La negociació de Siennesis va portar a la pau i a un enllaç matrimonial entre medes i lidis (Arienis, filla d'Aliates, es va casar amb Astíages de Mèdia fill de Ciaxares). Es sospita que el seu successor va ser Appuasu, probablement el seu fill.

## Referències

* ↑ 1.Syennesis a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 949
# Arquerm

Arquerm (en llatí Archermus, en grec antic Ἄρχερμος) va ser un escultor de l'antiga Grècia que va viure a la meitat del segle vi aC.
Plini el Vell diu a la Naturalis Historia que era fill de Miciades, escultor, i que els seus fills Bupal i Atenis també van ser escultors importants. La tradició diu que Arquerm va ser el primer que va representar a Niké amb ales, però el fet ha estat discutit.

## Referències

* ↑ Plini el Vell. Naturalis Historia XXXVI, 11-14
# Adieu Philippine

Adieu Philippine (pronunciació francesa: ​) és una pel·lícula francesa de 1962 dirigida per Jacques Rozier. Encara que fosc i difícil de projectar, ha estat elogiada com una de les pel·lícules clau de la nouvelle vague. Fou estrenada al 15è Festival Internacional de Cinema de Canes.

## Argument

Michel és un jove avorrit de París a punt de ser enviat a Algèria a l'exèrcit. Treballa com a tècnic de càmera en una cadena de televisió. Un dia coneix dues noies adolescents, Juliette i Liliane, i comença a sortir amb elles per separat. Michel s'acomiada intencionadament de la seva feina i se'n va de vacances a Còrsega per gaudir dels seus últims dies abans d'anar a l'exèrcit. Les dues noies el segueixen allà i les tres busquen un director de cinema comercial que li deu diners a Michel. Finalment, Michel tria Juliette que crea una fractura entre les dues noies. Finalment troben el director de cinema que aconsegueix eludir-los de nou. Després que ambdues noies es senten frustrades fàcilment per l'entorn accidentat i molestes l'una amb l'altra, queda clar que totes dues estan molestes per la marxa imminent de Michel. Finalment, Michel rep la notícia que s'incorporarà al seu regiment d'aquí a quatre dies i haurà d'agafar el primer vaixell per tornar a terra ferma. La Juliette i la Liliane veuen amb tristesa la marxa de Michel en un vaixell cap a Algèria.

## Repartiment

* Jean-Claude Aimini com a Michel
* Daniel Descamps com a Daniel
* Stefania Sabatini com a Juliette
* Yveline Céry com a Liliane
* Vittorio Caprioli com a Pachala
* David Tonelli com a Horacio
* Annie Markhan com a Juliette (veu)
* André Tarroux com a Régnier de l'Îsle
* Christian Longuet com a cristià
* Michel Soyet com a André

## Recepció

François Truffaut va elogiar la pel·lícula i la va qualificar de "l'èxit més clar del nou cinema on l'espontaneïtat és tant més potent quan és el resultat d'un treball llarg i acurat". El juliol de 2018, va ser seleccionat per ser projectat a la secció de Clàssics de Venècia a la 75a Mostra Internacional de Cinema de Venècia.

## Referències

* ↑ «NewWaveFilm.com review».
* ↑ «Daniel Kasman review».
* ↑ «Cannes Section parallèle». Arxivat de l'original el 2012-10-12.
* ↑ Truffaut, François. The Films in My Life. Nova York: Da Capo press. 1994. ISBN 0-306-80599-5. pp. 325.
* ↑ «Biennale Cinema 2018, Venice Classics». labiennale.org. [Consulta: 22 juliol 2018].

## Bibliografia

* Claude Miller, « Adieu Philippine », Téléciné numéro 113-114, Fédération des Loisirs et Culture cinématographique (FLECC), Paris, décembre 1963-janvier 1964, ISSN 0049-3287
* Burdick, Dolores «Adieu Philippine». The French Review, 52, 4-1979.
* Christian Metz, « L'analyse syntagmatique de la bande-images. 1. Tableau des « segments autonomes » du film Adieu Philippine, de Jacques Rozier. 2. Etude syntagmatique du film Adieu Philippine, de Jacques Rozier » (1968 ; 2e éd., 1971), in Essais sur la signification au cinéma. Tomes I et II, Paris, Klincksieck, 2013, pp. 143-173.

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Barbara Kopple

Barbara Kopple (Nova York, 30 de juliol de 1946) és una cineasta estatunidenca, activa principalment en el món dels documentals. Va guanyar dos Premis Óscar, el primer en 1976 per Harlan County, USA i el segon el 1991 per American Dream.

## Carrera

A més de les esmentades i llorejades pel·lícules, Kopple també va dirigir Bearing Witness, un documental de 2005 sobre cinc dones periodistes atrapades en la zona de combat durant la guerra a l'Iraq. Ha treballat també en documentals de personalitats com Gregory Peck, Mike Tyson, Woody Allen i Mariel Hemingway. Va acompanyar en una gira a l'agrupació Dixie Chicks per a realitzar un documental sobre la cantant Natalie Maines. La pel·lícula, titulada Shut Up and Sing, va debutar en el Festival Internacional de Cinema de Toronto i va guanyar diversos premis en altres importants esdeveniments de cinema al voltant del món.
Kopple ha dirigit episodis de sèries de televisió com Homicide: Life on the Street i Oz, guanyant un premi del Sindicat de Directors per la primera.

## Filmografia

* 1972: Winter Soldier
* 1976: Harlan County, USA
* 1981: Keeping On
* 1990: American Dream
* 1992: Beyond JFK: The Question of Conspiracy
* 1993: Fallen Champ: The Untold Story of Mike Tyson
* 1994: Century of Women: Sexuality and Social Justice
* 1994: Century of Women: Work and Family
* 1997: Homicide: Life on the Street
* 1997: Wild Man Blues
* 1998: Homicide: Life on the Street - Pit Bull Sessions
* 1999: A Conversation with Gregory Peck
* 1999: Homicide: Life on the Street - Self Defense
* 2000: My Generation
* 2002: American Standoff
* 2002: The Hamptons
* 2004: Bearing Witness
* 2004: Dance Cuba: Dreams of Flight
* 2004: WMD: Weapons of Mass Deception
* 2005: Havoc
* 2006: Shut Up & Sing
* 2010: 30 for 30: The House of Steinbrenner
* 2011: Gunfight
* 2013: Running From Crazy
* 2015: Miss Sharon Jones!
* 2016: Gigi Gorgeous: This is Everything
* 2017: A Murder in Mansfield
* 2018: New Homeland
* 2019: Desert One

## Premis i distincions
### Premis Oscar

| Any | Categoria | Pel·lícula | Resultat |
| 1977 | Millor llarg documental | Harlan County, USA | Guanyador |
| 1991 | Millor llarg documental | American Dream | Guanyador |

## Referències

* ↑ «Award-winning doc director Barbara Kopple on learning from the past» (en anglès), 28-04-2020. Arxivat de l'original el 2021-04-16. [Consulta: 6 maig 2020].
* ↑ «From Amy Winehouse to ZZ Top: 27 great music documentaries» (en anglès). [Consulta: 6 maig 2020].
* ↑ «Today In TV History: ‘Homicide’ Made A Post-Super Bowl Splash Debut» (en anglès), 31-01-2016. [Consulta: 6 maig 2020].
* ↑ «Three Anti-Capitalist Documentaries to Stream During the Shutdown» (en anglès). [Consulta: 6 maig 2020].
* ↑ «40 years later, a documentary tells the story of Desert One: Delta Force’s ill-fated Operation Eagle Claw» (en anglès), 30-04-2020. [Consulta: 6 maig 2020].
* ↑ «The 49th Academy Awards. 1977» (en anglès). Academia de Artes y Ciencias Cinematográficas. [Consulta: 24 agost 2019].
* ↑ «Oscars | Best Documentary (Feature) 1991». [Consulta: 17 novembre 2019].
# Belogorodka

Belogorodka (en rus: Белогородка) és un poble de l'óblast de Kémerovo, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 681 habitants, pertany al districte de Mariïnsk.

## Referències

* ↑ «Определение высоты над уровнем моря по координатам». latlong.ru. Arxivat de l'original el 2018-08-26. [Consulta: 24 març 2014].
# Crying

"Crying" és una cançó escrita per Roy Orbison i Joe Melson per al tercer disc d'estudi d'Orbison del mateix nom (1962). Es va publicar el 1961, i va arribar al número 2 de les llistes dels Estats Units. La versió que en va fer el 1980 Don McLean va arribar al número 1 al Regne Unit.

## Composició

Dave Marsh descriu la cançó com a "rock-bolero" amb "cordes esclatants, bombos martellejats, un cor fantasmal, el rasgueig tranquil d'una guitarra, [i] un pensament de marimba". Billboard hi observa una "lectura expressiva" de la balada amb gust de "country."

## Publicació i impacte

La cançó es va publicar com a senzill de 45-rpm per Monument Records el juliol de 1961 i va arribar al número 1 dels Estats Units en la llista de Cashbox durant una setmana el set d'octubre de 1961. A la revista rival Billboard Hot 100 va arribar al número 2, al darrere de "Hit the Road Jack" de Ray Charles i la seva orquestra. Malgrat no haver arribat al màxim, Billboard la va classificar com a quarta millor cançó de 1961.
El 2002, "Crying" va rebre un Premi Grammy Hall of Fame Award. El 2010, Rolling Stone la va classificar en la posició 69 de la seva llista de les 500 millors cançons de tots els temps.

## Versió de Don McLean

La gravació que en va fer Don McLean va arribar al número 5 del Billboard Hot 100 a principis de 1981. També va arribar al número 2 de la llista "adult contemporani" i número 6 de country. Encara va anar millor al Regne Unit, on va arribar al número 1, estant-s'hi tres setmanes. McLean va treure un àlbum el 1981; no obstant, "Crying" s'havia tret del seu àlbum de 1978, Chain Lightning. Va convertir-se en el seu segon èxit més gran als Estats Units.

## Versió de Roy Orbison amb k.d. lang

Orbison va tornar a gravar la cançó en forma de duet amb k.d. lang per a la banda sonora de la pel·lícula Hiding Out i la va publicar com a senzill el 1987. La seva col·laboració va aconseguir el Grammy per a millor col·laboració country amb veu. Va arribar al número 2 al país nadiu de Lang, el Canadà, però als Estats Units va ser un èxit menor, arribant al número 28 de la llista Adult Contemporary de Billboard i al 42 a la de Hot Country Singles. Va tenir més sort al Regne Unit (número 13) i Irlanda (número 9) el 1992. El 1993, la cançó va tornar a entrar en llistes als Estats Units, però no va passar de la posició 40.

## Referències

* ↑ Marsh, Dave. The Heart of Rock & Soul: The 1001 Greatest Singles Ever Made. Da Capo Press, 1999, p. 75–76. ISBN 030680901X.
* ↑ «Spotlight Singles of the Week». Billboard, 31-07-1961, pàg. 27.
* ↑ «Top 100 Songs - Billboard Hot 100 Chart».
* ↑ «Rolling Stone's 500 Greatest Songs Of All Time». Rolling Stone, 4-2010. Arxivat de l'original el 17 de juny 2018 [Consulta: 23 d’abril 2022].
* ↑ «Billboard Hot 100 Chart History : "Crying" - Don McLean». Song-database.com.
* ↑ Roberts, David. British Hit Singles & Albums. 19th. London: Guinness World Records Limited, 2006, p. 382. ISBN 1-904994-10-5.
# Dieter Krause

Dieter Krause (Brandenburg an der Havel, 18 de gener de 1936 - Bad Saarow, 10 d'agost de 2020) fou un piragüista alemany que va competir durant les dècades de 1950 i 1960.
Com a membre de l'equip unificat alemany, el 1960 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Roma, on va guanyar la medalla d'or en la prova del K-1 4x500 metres del programa de piragüisme. Formà equip amb Günther Perleberg, Paul Lange i Friedhelm Wentzke. En aquests mateixos Jocs fou vuitè en la prova del K-2 1.000 metres.
En el seu palmarès també destaquen una medalla d'or, una de plata i dues de bronze al Campionat del Món en aigües tranquil·les i dues d'or, dues de plata i una de bronze al Campionat d'Europa, totes representant l'equip de l'Alemanya de l'Est. Entre 1955 i 1965 Krause va aconseguir 23 títols nacionals de l'Alemanya de l'Est.
Una vegada retirat va exercir d'entrenador i fou dirigent esportiu, sent el darrer secretari general de la Federació de Ciclisme de l'Alemanya Oriental. Després de la reunificació alemanya es va saber que havia estat membre de la Stasi amb el sobrenom de "Reiner Lesser".

## Referències

* ↑ «Leipziger Kanu-Olympiasieger Dieter Krause gestorben» (en alemany). Arxivat de l'original el 2020-08-24. [Consulta: 29 agost 2022].
* 1 2 3 «Olympedia – Dieter Krause». [Consulta: 29 agost 2022].
* ↑ Waren doch alle bei der Stasi, Der Spiegel, 23. November 1992
# Ben Lomond

Ben Lomond (en gaèlic escocès Beinn Laomainn), és una muntanya de 974 metres d'altura i una prominència de 819 m., situat a l'est del Loch Lomond, en les Highlands escoceses. És el més meridional de les muntanyes catalogades com Munros.
La geologia del Ben Lomond és dominada pel granit, esquist, diorita, pòrfir i quarsita. El Ben Lomond es troba a la conca d'Escòcia, la divisòria d'aigües que separa els sistemes fluvials que flueixen cap a l'est de les que flueixen cap a l'oest.
La seva fàcil accessibilitat des de Glasgow, i gairebé des de qualsevol altre lloc del centre d'Escòcia, juntament amb la relativa comoditat del seu ascens des de Rowardennan, a través d'un camí bastant transitat que ascendeix fins al cim, fan d'aquesta muntanya un lloc bastant popular entre els muntanyencs, especialment dins de les muntanyes de la seva categoria. En un dia clar, Ben Lomond és clarament visible des de les zones més elevades de Glasgow. De fet, potser és per la seva bona visibilitat que se'l va denominar Beinn Laomainn, que significa "cim-far" -de la mateixa manera que succeeix amb les Lomond Hills, a Fife-. El cim d'aquesta muntanya també és observable des del Ben Nevis, el cim més alt de Gran Bretanya, situat a més de 60 km de distància.
La ruta d'ascens més habitual ascendeix suaument per la cresta coneguda com a Sròn Aonaich, abans d'elevar-se en un costerut zig-zag fins al cim. En total, l'ascens dura al voltant de 3 hores. La ruta de senderisme coneguda com a West Highland Way envolta la base de la muntanya per l'oest, al costat del Loch Lomond.
En l'actualitat aquesta àrea és propietat del National Trust for Scotland.

## Referències

* ↑ «www.munromagic.com Ben Lomond». MunroMagic.com. Arxivat de l'original el 29 de juny 2017. [Consulta: 15 octubre 2013].
* ↑ «Ben Lomond (Munro Magic)». Arxivat de l'original el 29 de juny 2017. [Consulta: 24 gener 2010].
* ↑ «Ben Lomond». A: Hugh Chisholm. Encyclopædia Britannica (en anglès). 11a ed. Cambridge University Press, 1911.
# Maria Davidoff

Maria Samóilivna Davídova, rus: Мария Самойловна Давидовна, transcripcions alternatives usuals Maria Samojlowna Davidova, o Davydov o Davidoff (Sant Petersburg, 21 de gener de 1889 - París, 11 de novembre de 1987), fou una mezzosoprano russa.
La Temporada 1925-1926 va cantar al Gran Teatre del Liceu de Barcelona.

## Referències

* ↑ «Biografia» (en alemany). bmlo. [Consulta: 5 febrer 2018].