OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Destructor Hamakaze

El Hamakaze (japonès: 浜風 Vent de platja) va ser el 13è destructor de la classe Kagero. Va servir a la Marina Imperial Japonesa durant la Segona Guerra Mundial.

## Història

El novembre de 1942, durant unes reparacions al dic sec, va ser equipat amb un radar Tipus 22, sent el primer destructor que equipava tal tipus de detector. Durant el seu servei actiu va ser testimoni de l'enfonsament dos portaavions (el Sōryū i l'Hiyō) i de tres cuirassats (el Kongō, Musashi i el Yamato), contribuint a rescatar als supervivents.
El 7 d'abril de 1945, formant part de l'escorta de 8 destructors del cuirassat Yamato durant l'Operació Ten-Gō, es trobà enmig de l'atac aeri de la Task Force 58, l'objectiu de la qual era enfonsar al Yamato. Després de rebre l'impacte d'una bomba perforant i d'un torpede (que van causar 100 morts i 45 ferits entre la tripulació), es partí per la meitat i s'enfonsà en la posició 30° 28′ N, 128° 05′ E﻿ / ﻿30.47°N,128.08°E﻿ / 30.47; 128.08.

## Oficials Comandants

* Cmdr. Tsuneo Orita - 28 de novembre de 1940 – 20 de juliol de 1942
* Lt. Cmdr. / Cmdr. Hiroshi Uwai – 20 de juliol de 1942 - 20 de setembre de 1943 (promogut a Comandant l'1 de novembre de 1942.)
* Cmdr. Kazue Maekawa – 20 de setembre de 1943 - 7 d'abril de 1945

## Referències

* ↑ Kindell, Donald L. «Data on Japanese Aircraft Carriers (part Two)». Warship International, 1, 11, 1964, pàg. 224–226. ISSN: 0043-0374.
* ↑ Stille, Mark. USN Destroyer vs IJN Destroyer: The Pacific 1943 (en anglès). Bloomsbury Publishing, 2012-11-20. ISBN 978-1-84908-624-0.
* ↑ Nevitt, Allyn; Tully, Anthony. «IJN Hamakaze: Tabular Record of Movement» (en anglès), 01-09-2012. [Consulta: 26 desembre 2023].
# Ràdio Platja d'Aro

Ràdio Platja d'Aro és l'emissora de ràdio municipal de Castell d'Aro, Platja d'Aro i s'Agaró. Emet per primera vegada el 22 de desembre de 1982, en una iniciativa que varen impulsar una 50ena d'empresaris del municipi.
Al 1989 Josep Sala Sole i Joan Perich Romero decideixen sumar-se a l'onada d'emissores municipals que s'obrien en aquella època i ofereixen a l'executiu de l'Anicet Clarà, Alcalde de Platja d'Aro en aquella època, la possibilitat d'obrir l'emissora sota la tutela de l'ajuntament. El consistori ho troba bé i així és com s'inicia la segona etapa de RPA.
A partir de 2008 la gestió de l'emissora passa al Col·lectiu Cultural Ràdio Platja d'Aro, una associació sense ànim de lucre que vetlla pel bon funcionament de l'emissora i per mantenir els criteris de programació que ha caracteritzat l'emissora des dels seus inicis, així com per tenir cura de tots aquells voluntaris i col·laboradors que treballen a l'emissora.
Al 2010 l'emissora va estar a punt de desaparèixer a causa d'un conflicte entre l'associació i l'ajuntament.

## Referències

* ↑ «Història de les emissores municipals del Baix Empordà» (en català). [Consulta: 9 febrer 2017].
* ↑ «Espacios alternativos de libertad durante la Transición.». Arxivat de l'original el 2019-07-16. [Consulta: 3 novembre 2019].
* ↑ «Col·lectiu Cultural Radio Platja d'Aro». [Consulta: 3 novembre 2019].
* ↑ Girona, Diari de. «Ràdio Platja d'Aro tanca aquest mes per dificultats econòmiques». [Consulta: 3 novembre 2019].
# Luis Carlos Galán Sarmiento

Luis Carlos Galán Sarmiento (Bucaramanga, 29 de setembre de 1943 - Soacha, 18 d'agost de 1989) fou un periodista i polític liberal colombià que va optar per la presidència de Colòmbia en dues ocasions, la primera amb el Partit Liberal el 1982, que va perdre amb Belisario Betancur Cuartas. Els seus resultats pobres el van animar a enfocar la seva aspiració amb en el moviment polític Nou Liberalisme que ell va fundar el 1979. El moviment inicialment provenia de la idea dominant del Partit Liberal colombià però, amb la mediació del president anterior Julio César Turbay, Galán va retornar al partit el 1987 i va buscar el nomenament per l'elecció presidencial.
Galán es va declarar enemic dels perillosos influents càrtels de droga colombians, principalment el de Medellín, dirigit per Pablo Escobar Gaviria (qui havia estat part del seu Moviment de Nou Liberalisme) i Gonzalo Rodríguez "El Mexicano," que corrompien tots els nivells de la societat colombiana. Galán va donar suport al tractat d'extradició amb els EUA
Després de rebre diverses amenaces de mort, el 18 d'agost de 1989, Galán va ser disparat i mort per un sicari contractat pels càrtels de la droga durant una manifestació pública en la ciutat de Soacha, Cundinamarca mentre liderava còmodament les enquestes de les eleccions presidencial de 1990. La investigació del seu assassinat resta parcialment no resolta i va ser declarat crim de lesa humanitat per la justícia colombiana, cosa que impedeix que prescrigui.
Després del seu assassinat, el seu col·laborador de campanya, César Gaviria, va ser proclamat el seu successor i va guanyar les eleccions, convertint-se en President de Colòmbia el 1990.

## Referències

* ↑ «Galan Sarmiento, Luis Carlos» (en castellà). Biblioteca Luis Angel Arango.
* ↑ «Fiscalía llama a declarar a dos generales por magnicidio de Luis Carlos Galán». La Vanguardia, 08-09-2015 [Consulta: 31 maig 2016].
* ↑ The New York Times: The Autumn of the Drug Lord The New York Times.
* ↑ Colombian Presidential Candidate Is Slain at Rally
* ↑ El Tiempo: Alianza de militares, mafia y DAS decidió asesinato de Luis Carlos Galán, afirmó Ernesto Báez eltiempo.com.
# Joaquín González Sospedra

Joaquín González Sospedra (Santa Magdalena de Pulpis, 28 de setembre de 1948) és un polític valencià, diputat a les Corts Valencianes en la V i VI legislatures.
Va quedar cec als 16 anys a causa de l'explosió d'una bomba de la guerra civil espanyola. Es diplomà en magisteri a l'Escola Normal de Castelló. Ha estat director de l'Agència Provincial de l'ONCE de Castelló. També fou president de l'Agrupació d'Unitat Progressista de l'ONCE a Castelló, i vocal de Consell Territorial de l'ONCE de la Comunitat Valenciana.
Militant del PSPV-PSOE, fou elegit diputat a les eleccions a les Corts Valencianes de 1999 i 2003. Ha estat secretari de la Comissió Permanent no legislativa de Seguretat Nuclear (2003-2007).

## Referències

* ↑ Javier Paniagua Fuentes i J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.263. ISBN 9788495484802.
* ↑ «Fitxa de les Corts Valencianes». Arxivat de l'original el 2015-07-21. [Consulta: 17 juliol 2015].
# Castellar de Tost

Castellar de Tost és un nucli del municipi de la Ribera d'Urgellet, a l'Alt Urgell, i es troba a la Vall de Tost, a la falda sud sobre el riu del mateix nom. Actualment té 17 habitants, i es troba bàsicament a 831 metres d'altitud a llevant del turó de Ciutat. Tot i així hi ha un conjunt disseminat de coberts pertanyents a la granja que és avui la principal activitat del nucli. S'hi troba l'església de Sant Joan i Sant Martí de Castellar.

## Castell

A la part alta del poble, penjat sobre la roca viva, trobem les restes del que fou el castell de Castellar de Tost. Malgrat que no trobem cap refència a aquesta edificació entre els documents d'Arnau Mir de Tost referents a la vall, tot fa pensar que no pot ser gaire posterior, ja que en 1086 sabem que Guidenel i els seus fills donaran a Santa Maria de la Seu un alou que tenien "in apendicio Sancti Martini in prenominatum locum kastellari, in terminum kastri Tostensi". Junt amb altres castells i propietats de la zona, el 1150 fou empenyorat per Arnau Mir de Pallars Jussà a les autoritst religioses de la Seu d'Urgell. Queden restes dels seus murs de carreus de pedra calcària, petita i ben treballada amb maceta, disposada en filades bastant regulars amb morter de calç i de dimensions força homogènies d'entre 15-25 cm d'alçada i 25-45 d'amplada. És, doncs, una construcció similar a la del castell veí de Tost, cosa que fa pensar que també es tracta d'una obra romànica. Juntament amb el castell, queden restes al sud-est del poble d'una estructura que potser era la base d'una antiga torre de planta poligonal, molt desfigurada però per posteriors edificacions i actualment utilitzada com a contrafort per a un jardí.

## Arquitectura

Juntament amb el castell també cal destacar l'església encara consagrada a Sant Joan Baptista, tot i que a dins es guarden algunes de les peces de la veïna i abandonada església de Tost (cal remarcar la còpia del baldaquí). A diferència de les altres esglésies i ermites de la vall, aquesta d'estil però no d'origen romànic, ja que data del s. XVIII. Malgrat que no s'hi celebrin oficis amb periodicitat sí que s'utilitza en ocasions festives. Ha estat molt restaurada i la seva façana actualment és de pedra i conserva una campana. La resta d'edificis, vinculats als habitatges o a la granja, estan construïts amb pedra, moltes vegades amb les bases de construccions anteriors, o bé recoberts amb aquest material per tal de continuar visualment amb la resta del conjunt.

## Referències

* ↑ GGCC, Ribera d'Urgellet: Arxivat 2021-06-04 a Wayback Machine. La Bastida, Castellar, Hostalets de Tost.
# Pontolis

Pontolis és un gènere extint de mamífers carnívors de la família dels odobènids que visqueren a la riba americana de l'oceà Pacífic durant el Miocè, fa entre 5,3 i 11,6 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a Califòrnia i Oregon (Estats Units). Es tracta del pinnípede més gros que es coneix, amb una llargada cranial de 60 cm, gairebé el doble que la morsa d'avui en dia. El nom genèric Pontolis és una modificació de Pontoleon, que significa ‘lleó marí’ i fou substituït pel seu alt grau de semblança amb Pontoleo.

## Referències

* 1 2 Entrada «Pontolis» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 19 novembre 2024].
* ↑ Berta, 2017, p. 110.
* ↑ True, 1905, p. 253.

## Bibliografia

* Berta, A. The Rise of Marine Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2017. ISBN 9781421423265.
* True, F. W. «New name for Pontoleon» (en anglès). Proceedings of the Biological Society of Washington, 17, 1905, pàg. 253.
# Publi Manli Vulsó

Publi Manli Vulsó (en llatí Publius Manlius Vulso) va ser un magistrat romà que va viure al segle iii aC.
L'any 210 aC va ser pretor i va rebre Sardenya com a província. Va ocupar el càrrec durant la lluita dels romans contra Hanníbal Barca a la Segona Guerra Púnica. Tenia dues legions per a defensar Sardenya dels cartaginesos. Però a finals d'estiu, una flota cartaginesa liderada per Amílcar Barca va atacar la ciutat d'Olbia, i quan Vulsó hi va anar amb el seu exèrcit, els cartaginesos van salpar i van devastar Caralis (avui Càller).

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita XXVI,23,1; 28,12; XXVII,6,13-14
# The Wicker Man

The Wicker Man (literalment L'home de vímet) és una versió del 2006 de la pel·lícula britànica del 1973 anomenada també The Wicker Man. Està escrita i dirigida per Neil LaBute i protagonitzada per Nicolas Cage i Ellen Burstyn.

## Argument

Patrullant per una autopista de Califòrnia, l'agent de policia Edward Malus (Nicolas Cage) atura una roulotte. Poc després un camió descontrolat col·lideix brutalment amb el vehicle. L'Edward no aconsegueix salvar la mare i la filla, que moren en l'incendi causat pel xoc. Mesos després, una carta desesperada de la seva antiga promesa, Willow (Kate Beahan), que l'abandonà feia anys sense cap explicació, li informa que la seva filla, Rowan (Erika-Shaye Gair), ha desaparegut misteriosament, i l'Edward és l'única persona en qui ella confia per trobar la seva filla. La Willow li prega que viatgi on ella viu, una illa privada anomenada Summersisle. L'illa està habitada per una tenebrosa comunitat d'una secta pagana matriarcal, basada en tradicions arcanes i un festival pagà conegut com 'El dia de la Mort i Resurrecció'. La població ridiculitza l'Edward i la seva missió, insistint que mai no ha existit cap nena anomenada Rowan, o que si mai va existir, ja no es troba entre els vius. L'Edward es veu doncs immers en una teranyina de ritus primitius i traïcions mortals.

## Repartiment

* Nicolas Cage
* Ellen Burstyn
* Kate Beahan
* Leelee Sobieski
* Frances Conroy
* Molly Parker
* Diane Delano
* Mary Black
* Erika-Shaye Gair
* Aaron Eckhart
* George Murphy
* Michael Wiseman
* James Franco
* Jason Ritter

## Referències

* ↑ «The Wicker Man 2006». Turner Classic Movies. Atlanta: Turner Broadcasting System (Time Warner). Arxivat de l'original el January 27, 2019. [Consulta: 11 juliol 2016].
# Julius Lenhart

Julius Lenhart (Viena, 27 de novembre de 1875 – Viena, 10 de novembre de 1962) va ser un gimnasta austríac que va competir a cavall del segle xix i el segle xx. El 1904 va disputar els Jocs Olímpics de Saint Louis. Les dues medalles d'or i una de plata que guanyà el fan l'esportista austríac més llorejat en uns Jocs Olímpics d'Estiu.
Va començar la seva carrera esportiva en un club gimnasta de Viena. Per motius laborals es traslladà a Alemanya i Suïssa, on continuà participant en competicions de caràcter local a principis del segle xx. El 1903 viatjà fins als Estats Units i s'afilià al club Philadelphia Turngemeinde de Filadèlfia, ciutat on trobà feina. L'any següent va participar en els Jocs de Saint Louis, on guanyà les medalles d'or en el concurs complet i el concurs per equips i la de plata en la triatló, totes del programa de gimnàstica. Tan bon punt finalitzaren els Jocs tornà cap a Àustria i retirà de la pràctica esportiva.
Com que en les primeres edicions dels Jocs Olímpics els atletes no hi participaven per nacions sinó per clubs esportius el Comitè Olímpic Internacional considera les seves medalles com a estatunidenques i no pas com a austríaques.

## Referències

* ↑ «Julius Lenhart Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 29 de gener 2010. [Consulta: 11 novembre 2015].
* ↑ Julius LENHART a olympic.org’'
* ↑ James E. Sullivan (ed.). Spalding's Official Athletic Almanac (PDF). Nova York: American Sports Publishing, 1905, p. 203 [Consulta: 9 abril 2007]. Arxivat 29 August 2011$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
# John Stanley

Charles John Stanley (Londres, 17 de gener de 1712 - Londres, 19 de maig de 1786) va ser un compositor anglès i també organista. Stanley, que des de petit era pràcticament cec, va estudiar música amb Maurice Greene i va celebrar una sèrie de grans esdeveniments com a organista a Londres com ara el St. Andrew's, Holborn de 1726. Era un gran amic de George Friedrich Händel, i després de la mort de Händel es va unir primer amb John Christopher Smith i al cap d'un temps amb Thomas Linley per continuar amb la sèrie de concerts que Händel havia establert. En 1779, Stanley va succeir William Boyce com a Mestre de la Música Reial.

## Obres

* Opus 1 Vuit Solos per a Flauta i Continu (1740)
* Opus 2 Sis Concerts per a dues cadenes (òrga i cordes o flauta i baix continu) (1742/1745)
* Opus 3 Sis Cantates (1742)
* Opus 4 Sis Solos per a Flauta i Continu (1745)
* Opus 5 Deu Voluntaris per a orgue (1748)
* Opus 6 Deu Voluntaris per a orgue (1752)
* Opus 7 Deu Voluntaris per a orgue (1754)
* Opus 8 Sis Cantates (1751)
* Opus 9 Tres Cantates (1751)
* Opus 10 Sis Concerts per a clavecí o l'orgue en solitari (1775)
# Inta Kļimoviča

Inta Kļimoviča (letó: Inta Kļimoviča-Drēviņa) (Riga, 14 de desembre de 1951), de casada Inta Drēviņa va ser una atleta letona, especialista en els 400 metres, que va competir sota bandera soviètica durant la dècada de 1970.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics de Mont-real, on guanyà la medalla de bronze en els 4x400 metres relleus del programa d'atletisme. Va formar equip amb Lyudmila Aksenova, Natalya Sokolova i Nadejda Ilyina.
En el seu palmarès també destaca una medalla de bronze en els 4x400 metres relleus del Campionat d'Europa d'atletisme de 1974 i dues de bronze en els 400 metres al Campionat d'Europa d'atletisme en pista coberta de 1975 i 1976. També guanyà 14 campionats letons, i una vegada retirada passà a exercir tasques d'entrenadora.

## Millors marques

* 400 metres. 51,49" (1976)

## Referències

* 1 2 3 «Inta Kļimoviča Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 25 d’octubre 2012. [Consulta: 13 novembre 2019].
* ↑ Fitxa a trackfield.brinkster.net
# Carcanièra

Carcanièra (francès Carcanières) és un municipi francès situat al departament de l'Arieja i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Svetlana Kratxévskaia

Svetlana Kratxévskaia (Rússia, 23 novembre de 1944) és una atleta soviètica retirada, especialitzada en la prova de llançament de pes en la qual va arribar a ser campiona olímpica el 1980.
Als Jocs Olímpics de Moscou de 1980 va guanyar la medalla de plata en llançament de pes, amb una marca de 21,42 metres, quedant al podi després de l'alemanya Ilona Schoknecht-Slupianek i per davant de Margitta Droese-Pufe (bronze amb 21,20 metres).

## Referències

* ↑ «Svetlana Krachevskaia». [Consulta: 7 desembre 2017].
# Sheila Edmonds

Sheila Edmonds (Kingston, 1 d'abril de 1916 - Cambridge, 2 de setembre de 2002) va ser una matemàtica anglesa.

## Vida i Obra

Edmonds va fer els estydis secundartis a la Wimbledon High School fins al 1935 i va estudiar matemàtiques al Newnham College de la universitat de Cambridge entre 1935 i 1938 però no va obtenir un títol complet de Cambridge, perquè les dones no van ser acceptades fins al 1947. Després dels seus estudis de grau, Edmonds va treballar com a estudiant d'investigació sota la supervisió de G. H. Hardy. Mentre realitzava aquesta investigació, va passar un any al Westfield College de Londres i un altre a la universitat de París. Va completar la seva tesi doctoral l'any 1944.
Al llarg de la seva carrera acadèmica, Edmonds va ocupar els càrrecs de professora ajudant, professora titular i directora d'estudis al Newnham College, del qual va ser vice-presidenta des de 1960 fins que es va retirar el 1981.

## Referències

* ↑ Sutherland i Williams, 2021, p. x.

## Bibliografia

* Sutherland, Gill; Williams, Kate. Walking on the Grass, Dancing in the Corridors: Newnham at 150 (en anglès). Serpent's Tait, 2021. ISBN 9781782838227.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Sheila Edmonds» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* Macho Stadler, Marta. «Sheila May Edmonds, matemática». Euskal Herriko Unibertsitatea, 2015. [Consulta: 11 octubre 2022]. (castellà)
* «Sheila Edmonds (1916-2002)». Neunham College. [Consulta: 11 octubre 2022]. (anglès)
* «Edmonds, Sheila, 1916-2002 (mathematician)». Cambridge University Libraries. [Consulta: 11 octubre 2022]. (anglès)
# Hippotragus

Hippotragus és un gènere d'antílops que inclou tres espècies, de les quals una està extinta. Les espècies són:
* Antílop equí, Hippotragus equinus
* Antílop blau, Hippotragus leucophaeus †
* Antílop sabre, Hippotragus niger
Espècies vivents d'artiodàctils (sense comptar els cetacis) :
Regne: Animalia  · Embrancament: Chordata  · Classe: Mammalia  · Infraclasse: Eutheria  · Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Ruminantia :
Família Cervidae :
Família Bovidae :
Família Bovidae (subfamília Caprinae) :
Família Bovidae (subfamília Bovinae) :
Família Bovidae (subfamília Antilopinae) :
Subordre Suina :
Subordre Tylopoda :
Clade Whippomorpha :
# Jacob van Eyck

Jonkheer Jacob van Eyck (ca. 1590 – 26 de març de 1657) fou un músic holandès d'origen noble. Fou un dels músics més populars dels Països baixos durant el segle xvii i va exercir de carillonista, organista, flautista virtuós, i compositor.
Era considerat un expert en l'art de fer sonar les campanes i se li reconeixia una gran habilitat pel que fa a l'afinació. Van Eyck és considerat un personatge clau en el desenvolupament del carilló modern juntament amb els germans Hemony que el 1644 van crear el primer carilló afinat.

## Vida

Van Eyck va néixer cec fill d'una família noble a la petita ciutat de Heusden. El 1625 va deixar la llar familiar per esdevenir carillonista de la Catedral d'Utrecht. El 1628 esdevingué director dels Carillons d'Utrecht.
René Descartes, Isaac Beeckman i altres científics van elogiar els seus coneixements d'acústica i d'afinació de campanes i fou mestre de diversos carillonistes.

## Composicions

Jacob van Eyck va compondre Der Fluyten Lust-hof (el Jardí de les Delícies de la flauta). Les diverses edicions d'aquesta obra van veure la llum els anys 1644, 1646, 1649, 1654, i 1656. Der Fluyten Lust-hof és una col·lecció molt extensa d'aproximadament 140 melodies, cada una amb diverses variacions, per a flauta de bec. Els temes inclouen cançons populars, tonades de ball, música religiosa, Salms, i altres cançons molt conegudes en el seu temps. Algunes de les variacions són considerades un repte fins i tot per als intèrprets de flauta de bec més experimentats. Der Fluyten Lust-hof ha passat a la història com l'obra més extensa per a un instrument de vent solista mai escrita a Europa; és també la única obra d'aquesta magnitud que ha estat dictada i no escrita directament pel compositor.

## Referències

* ↑ Warszawski, Jean-Marc «Eyck Jacob van v. 1590-1657». Musicologie.org, 2014. ISSN: 2269-9910 [Consulta: 18 febrer 2019].
* ↑ Wind, Thiemo. Jacob van Eyck and the others: Dutch solo repertoire for recorder in the golden age. Utrecht, Netherlands: Koninklijke Vereniging voor Nederlandse Muziekgeschiedenis, 2011, p. 669–671. ISBN 9789063752194 [Consulta: 18 febrer 2019].
* ↑ Michel, Winfried; Teske, Hermien (eds.). Jacob van Eyck (ca. 1590–1657): Der Fluyten Lust-hof. Winterthur: Amadeus Verlag - Bernhard Päuler, 1984.

## Bibliografia

* Griffioen, Ruth van Baak. Jacob van Eyck Der Fluyten Lust-Hof (1644-c1655). Utrecht: Vereniging voor Nederlandse Muziekgeschiedenis, 1991.
* VanEyck, Jacob. Der Fluyten Lust-Hof. 3 vols. Editat per Winfried Michel i Hermien Teske. Winterthur, Suïssa: Amadeus, 1984.
* Wind, Thiemo. Jacob van Eyck and the others: Dutch solo repertoire for recorder in the golden age. Utrecht, Netherlands: Koninklijke Vereniging voor Nederlandse Muziekgeschiedenis, 2011, p. 669–671. ISBN 9789063752194 [Consulta: 18 febrer 2019].

## Enllaços externs

* Lloc d'Internet dedicat a Jacob van Eyck i Der Fluyten Lust-hof[1]
* Música per Jacob van Eyck Arxivat 2011-11-10 a Wayback Machine.