OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cartutx de percussió anular

Els cartutxos de percussió anular, actualment, es poden trobar sobretot en les armes de petit calibre utilitzades pel tir esportiu. Contràriament a les municions de percussió central, el fulminat es troba contingut a la vora del cartutx que serà aixafada per la punta del percussor en el moment de disparar. L'avantatge dels cartutxos de percussió anular rau en una fabricació simple i poc costosa, ja que no és necessària cap peça suplementària, com ara el pistó dels cartutxos de percussió central.

## Primer cartutx metàl·lic

La percussió anular fou inventada per l'armer parisenc Louis-Nicolas Flobert el 1845. Aquests cartutxos amb un projectil de calibre de 6 mm, utilitzats pel tir de saló amb pistoles, foren els primers cartutxos metàl·lics fabricats al món. Com càrrega de propulsió aquests només utilitzaven un encebat de fulminat de mercuri. L'any 1854, als Estats Units, els socis Horaci Smith i Daniel Wesson de la firma Smith & Wesson van dissenyat i patentar una còpia millorada del cartutx Flobert, que seria l'antecessor de l'actual .22 Long Rifle, afegint al fulminat una càrrega propulsora de pólvora negra.
Però no va ser fins al 1860 que Benjamin Tyler Henry, enginyer de Winchester, va posar a punt el primer cartutx de gran calibre de percussió anular. El va dissenyar per al seu nou fusell Henry de repetició, antecessor del fusell Winchester. Aquest cartutx comprèn un beina de coure (posteriorment de llautó), amb 25 grans (1,6 g) de pólvora negra, propulsant una bala de plom de calibre nominal .44 (11,18 mm) 216 grans (14 g) de pes. Fou seguit de nombrosos cartutxos militars com el del fusell Suïss Vetterli i de municions de caça de diferents calibres. Cap al final del segle xix el sistema a percussió anular va començar a desaparèixer perquè les beines de xapa de coure o llautó prim no eren prou resistents per donar suport a la pressió de les càrregues necessàries per a les municions modernes. Des del finals del segle xix en els cartutxos de gran calibre la percussió anular fou reemplaçada pels cartutxos de percussió central.

## Vegeu també

* Cartutx de percussió central
* Cartutx Lefaucheux
* Fusell Winchester
* Encebador

## Referències

* ↑ Shooting section (la section de tir) of the official website (in French) of a modern indoor shooting association in Belgium, Les Arquebusier de Visé.
* 1 2 "History of firearms" (fireadvantages.com)
* ↑ "How guns work" (fireadvantages.com)
* 1 2 Frank C. Barnes. Cartridges of the World. 10th. Krause Publications, 2003. ISBN 0-87349-605-1.

## Bibliografia

* Hartford Michigan Military History Arxivat 2010-11-17 a Wayback Machine..
* American riflemen, mai 2008, (Henry repeating Arms) found, p. 26.
* Sword, Wiley. The Historic Henry Rifle: Oliver Winchester s Famous Civil War Repeater . Lincoln, Rhode Island: Andrew Mowbray Publishers, 2002.

## Enllaços externs

* Més sobre la patent del fusell Henry (anglès)
* Henry Repeating Arms Company Arxivat 2019-06-08 a Wayback Machine. (anglès)
* El Repetidor de Lincoln que apareix en Fallout 3, a Fallout Wikia Arxivat 2013-08-16 a Wayback Machine. (anglès)
# Vicens Tomàs i Cordon

Vicens Tomàs i Cordon (Malgrat de Mar, 24 de setembre de 1955) és fotògraf i documentalista. Ha realitzat i codirigit diversos documentals, entre els quals en destaquen Un tomb pel Pla (2008), Viure el càncer (2011) i De Bòsnia a l'ictus (2012). També va ser redactor de la revista Som-hi de Malgrat des de la seva fundació fins al seu tancament (1977-2015) i ha col·laborat amb diversos mitjans de comunicació de premsa, ràdio i televisió. Vicens Tomàs ha exposat diversos treballs fotogràfics de vessant social com ara Bombers, Dones i treball, Circ Cric, Jazz, Deixem de ser invisibles i Línia roja de Sarajevo. L'any 2009 va ser guardonat amb el primer premi del PixelJazz de Terrassa.
Amb el documental Gavina, fent volar els infants del Raval i del Món va guanyar el premi de Comunicació Social Montserrat Roig que organitza l'Ajuntament de Barcelona. També ha editat el llibre Som amb tu, amb fotos de Txarango i poemes de l’Associació Rimaterrània, i ha publicat el llibre Darrere la Càmera, un recull dels seus 40 anys de trajectòria professional.

## Referències

* ↑ «El fotògraf malgratenc Vicens Tomàs estrena documental». Ràdio Marina, 27-11-2008. Arxivat de l'original el 2016-03-03 [Consulta: 5 maig 2015].
* ↑ «'Viure el càncer', a 'Una altra mirada'». TV3, 23-08-2012.
* ↑ «"’De Bòsnia a l'ictus' ha donat veu a la gent que va patir la guerra"». Fòrum ad, 05-04-2013. Arxivat de l'original el 2016-03-03 [Consulta: 5 maig 2015]. Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* ↑ «L'exposició fotogràfica sobre el Circ Cric recapta 1.900 euros per a Pallassos Sense Fonteres». Cafè amb llet, 21-09-2008. Arxivat de l'original el 2015-05-04 [Consulta: 4 maig 2015].
* ↑ «Darrere de la gent corrent hi ha grans històries». El Punt Avui, 06-12-2011.
* ↑ «El malgratenc Vicens Tomàs exposarà 'Línia roja de Sarajevo'». Ràdio Calella, 02-04-2014. Arxivat de l'original el 2015-03-20 [Consulta: 5 maig 2015]. Arxivat 2015-03-20 a Wayback Machine.
* ↑ «Vicens Tomàs guanya el primer premi del PixelJazz de Terrassa». Diari Maresme, 08-05-2009.
* ↑ «L’Ajuntament guardona cinc iniciatives socials en els Premis Montserrat Roig de Barcelona 2019». Betevé, 26-11-2020.
* ↑ «Rimaterrània publica l’antologia poètica ‘Som amb tu’». Diari Maresme, 29-11-2017.
* ↑ «El malgratenc Vicens Tomàs presenta “Darrere la Càmera”, un recull dels seus 40 anys de trajectòria professional». Ràdio Marina, 21-12-2020. Arxivat de l'original el 2020-12-21 [Consulta: 23 desembre 2020].
# Lloyd Brevett

Lloyd Brevet (Kingston, 1 d'agost de 1931 - Saint Andrew, 3 de maig de 2012) és un contrabaixista Jamaicà exmembre, de The Skatalites. És un rastafari i germà d'un membre de The Melodians, Tony Brevett.
Va viatjar per molts països del món com a membre fundador de The Skatalites. Ha produït dos àlbums de The Skatalites.
El juliol de 2002 a Toronto, Canadà, es va celebrar el concert de dues nits de "Legends of Ska" (Llegendes del Ska). Reunint van ser The Skatalites, Lloyd Knibb, Rico Rodriguez, Lloyd Brevett, Lester Sterling, Johnny Moore i Lynn Taitt, juntament amb Prince Buster, Alton Ellis, Owen Gray, Lord Creator, Justin Hinds, Derrick Harriott, Winston Samuels, Roy Wilson, Patsy Todd, Doreen Shaffer, Stranger Cole, Lord Tanamo i Derrick Morgan.

## Discografia
### Productor

* 1975 - African Roots - Lloyd Brevett and the Skatalites
* 1976 - The Skatalites llegendari

## Referències

* ↑ http://www.rollingstone.com/music/news/skatalites-co-founder-lloyd-brevett-dead-at-80-20120503 Arxivat 2012-05-07 a Wayback Machine.
* ↑ 07-11/music_feature.php ARA: lliçons Ska, 11 a 17 juliol 2002
* ↑ ment Music: Lord Tanamo

## Enllaços externs

* Fotos de Lloyd Brevet
# Medaller dels Jocs Olímpics d'estiu de 1976

El medaller dels Jocs Olímpics d'Estiu de 1976 presenta totes les medalles lliurades als esportistes guanyadors de les proves disputades en aquest esdeveniment, celebrat entre el 17 de juliol i l'1 d'agost de 1976 a la ciutat de Mont-real (Canadà).
La Unió Soviètica aconseguí el major nombre d'ors (49) i de medalles en general (125). Bermudes i Tailàndia aconseguiren en aquesta edició la seva primera medalla olímpica, sent en el cas de Bermudes la nació amb una població més reduïda en aconseguir una medalla. Canadà es convertí en la primera nació amfitriona que no aconseguí cap medalla d'or en uns Jocs Olímpics d'Estiu.
Les medalles apareixen agrupades pels Comitès Olímpics Nacionals participants i s'ordenen de forma decreixent contant les medalles d'or obtingudes; en cas d'haver empat, s'ordena d'igual forma contant les medalles de plata i, en cas de mantenir-se la igualtat, es conten les medalles de bronze. Si dos equips tenen la mateixa quantitat de medalles d'or, plata i bronze, es llisten en la mateixa posició i s'ordenen alfabèticament.

## Medaller

| Jocs Olímpics d'estiu de 1968 | Jocs Olímpics d'estiu de 1968 | Jocs Olímpics d'estiu de 1968 | Jocs Olímpics d'estiu de 1968 | Jocs Olímpics d'estiu de 1968 | |
| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Unió Soviètica | 49 | 41 | 35 | 125 |
| 2 | RDA | 40 | 25 | 25 | 90 |
| 3 | Estats Units | 34 | 35 | 25 | 94 |
| 4 | RFA | 10 | 12 | 17 | 39 |
| 5 | Japó | 9 | 6 | 10 | 25 |
| 6 | Polònia | 7 | 6 | 13 | 26 |
| 7 | Bulgària | 6 | 9 | 7 | 22 |
| 8 | Cuba | 6 | 4 | 3 | 13 |
| 9 | Romania | 4 | 9 | 14 | 27 |
| 10 | Hongria | 4 | 5 | 13 | 22 |
| 11 | Finlàndia | 4 | 2 | 0 | 6 |
| 12 | Suècia | 4 | 1 | 0 | 5 |
| 13 | Regne Unit | 3 | 5 | 5 | 13 |
| 14 | Itàlia | 2 | 7 | 4 | 13 |
| 15 | França | 2 | 3 | 4 | 9 |
| 16 | Iugoslàvia | 2 | 3 | 3 | 8 |
| 17 | Txecoslovàquia | 2 | 2 | 4 | 8 |
| 18 | Nova Zelanda | 2 | 1 | 1 | 4 |
| 19 | Corea del Sud | 1 | 1 | 4 | 6 |
| 20 | Suïssa | 1 | 1 | 2 | 4 |
| 21 | Corea del Nord | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 21 | Jamaica | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 21 | Noruega | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 24 | Dinamarca | 1 | 0 | 2 | 3 |
| 25 | Mèxic | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 26 | Trinitat i Tobago | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 27 | Canadà | 0 | 5 | 6 | 11 |
| 28 | Bèlgica | 0 | 3 | 3 | 6 |
| 29 | Països Baixos | 0 | 2 | 3 | 5 |
| 30 | Espanya | 0 | 2 | 0 | 2 |
| 30 | Portugal | 0 | 2 | 0 | 2 |
| 32 | Austràlia | 0 | 1 | 4 | 5 |
| 33 | Iran | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 34 | Mongòlia | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 34 | Veneçuela | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 36 | Brasil | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 37 | Àustria | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 37 | Bermudes | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 37 | Pakistan | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 37 | Puerto Rico | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 37 | Tailàndia | 0 | 0 | 1 | 1 |
| Total | Total | 198 | 199 | 216 | 613 |
# Bisai

Bisai (尾西市; -shi) era una ciutat localitzada a la Prefectura d'Aichi, al Japó. La ciutat va ser fundada l'1 de gener del 1955.
El 2003, la ciutat tenia una població estimada de 58.037 habitants i la densitat era de 2.636,85 persones per km². L'àrea total era de 22,01 km².

## Fusió

L'1 d'abril del 2005, la ciutat de Bisai es va ajuntar amb Ichinomiya.

## Enllaços externs

* Lloc web oficial Arxivat 2006-04-20 a Wayback Machine. (japonès)
* Bisai-shi (anglès)
# Esprit Philippe Chédeville

Esprit Philippe Chédeville, conegut com Chédeville el vell, (Oulins (Centre – Vall del Loira), 1696 - París, 9 de març, 1762), fou un virtuós músic de musette de la cort, compositor i fabricant d'instruments musicals. Provenia de la família de músics Chédeville-Hotteterre.

## Vida i obra

Esprit Philippe Chédeville va ser admès l'any 1709, als tretze anys, com a músic de l'orquestra de l'Òpera de París. El maig de 1723, Jean Hotteterre, un parent llunyà que era oboista de la Cambra i de la Grande Écurie, li va transferir la responsabilitat del seu càrrec. Quan el seu germà Pierre Chédeville va morir el 1725, Esprit Philippe va passar el seu càrrec al seu germà petit Nicolas, perquè ell mateix pogués assumir el càrrec del seu germà difunt. El 14 de desembre de 1727 va morir el seu besoncle Nicolas J. Hotteterre.
Servir com a oboista a la Chambre de la Cour et de la Grande Écurie va deixar a Esprit Philippe Chédeville el temps suficient per dedicar-se als estudiants per als quals va compondre una sèrie de peces de musette i zanfona. Va obtenir privilegis pels drets d'edició de la seva pròpia música. També va dedicar una part important del seu temps a la fabricació d'instruments. Les motxilles de Chédeville eren molt populars. Als Cartells i Anuncis de 1757 a 1783, trobem nombrosos anuncis de venda de motxilles magníficament decorats per Chédeville el vell, com també s'anomenava. Pocs d'aquests instruments, tan demandats en aquell moment, ens han arribat.
L'1 de gener de 1736, Esprit Philippe Chédeville es va acomiadar de l'Òpera de París. Fins al 1760 encara s'esmenta entre els músics de la cort. Va morir dos anys després a París.

## Referències

* 1 2 3 4 Paragraphe d'après : Simon Wallon : Esprit Philippe Chédeville. In : MGG1.

## Bibliografia

* (de) Simon Wallon, «Chédeville, drei Brüder...», a In: Friedrich Blume (Hrsg.), Die Musik in Geschichte und Gegenwart (MGG), vol. 2 (Boccherini – Da Ponte), Kassel u. a., Bärenreiter/Metzler, 1952 (DNB 550439609), p. 1151–1156 (= Digitale Bibliothek Band 60, S. 13051–13062).
# Tenguli

Tenguli (en rus: Тенгулы) és un poble de l'óblast de Kémerovo, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 309 habitants, pertany al districte de Mariïnsk.

## Referències

* ↑ «Определение высоты над уровнем моря по координатам». latlong.ru. Arxivat de l'original el 2018-08-26. [Consulta: 24 març 2014].
# Vicente Colino Hierro

Vicente Colino Hierro (Vigo, 21 de febrer de 1924 - Barcelona, 2 de juny de 2005) fou un futbolista gallec de les dècades de 1940 i 1950, format futbolísticament a Catalunya.

## Trajectòria

Malgrat haver nascut a Galícia, la seva carrera professional es desenvolupà íntegrament a Catalunya començant a jugar al CE Júpiter, passant més tard a la SD Espanya Industrial. El febrer de 1946 fitxà pel FC Barcelona, on jugà durant dues temporades i mitja. Amb el Barça disputà 52 partits en els quals marcà 7 gols, guanyant la lliga de la temporada 1947-48. L'any 1948 ingressà al CE Sabadell, on jugà durant tres temporades a la Divisió de Plata. El 1951 passà al RCD Espanyol, on hi romangué dues temporades. La primera jugà 18 partits de lliga i dos de copa, però la segona només disputà 4 partits de lliga amb el club. La temporada 1953-54 fou cedit al CE Sabadell. L'any 1948 jugà un partit amb una selecció de Barcelona (que podem considerar una selecció catalana oficiosa).

## Palmarès

* Lliga espanyola:
** 1947-48
* Copa Eva Duarte:
** 1947-48

## Referències

* 1 2 Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
* 1 2 3 «Muerte del ex jugador Colino». FC Barcelona, 01-08-2005. [Consulta: 1r desembre 2014].
* ↑ «Necrològiques». El Periódico, 03-06-2005. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 1r desembre 2014].
* ↑ «Futbolistes nascuts al Poblenou i que varen Jugar a la primera divisió de futbol». Arxiu Històric del Poblenou. Arxivat de l'original el 2015-04-02. [Consulta: 1r desembre 2014].
* ↑ «Notas del Momento». Diari ABC, 15-02-1946. [Consulta: 1r desembre 2014].
* 1 2 3 «Fitxa de Colino». Periquito.cat. [Consulta: 1r desembre 2014].
* ↑ «En Las Corts». Mundo Deportivo, 22-03-1948.

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
# Driven: Els reis de la Fórmula 1

Driven: Els reis de la Fórmula 1 (títol original: Driven) és una pel·lícula estatunidenca del 2001 dirigida per Renny Harlin i protagonitzada per Sylvester Stallone, qui també en fou productor i escriptor. Ha estat doblada al català

## Argument

La pel·lícula tracta sobre les coses i curses de cart i la dura vida d'un talentós pilot novell (Pardue) que ha de bregar amb els seus rivals i l'enorme fenomen de l'espectacle internacional. El cap d'equip (Reynolds) contracta un corredor veterà retirat, Joe Tanto (Sylvester Stallone) per donar suport a les curses i moralitzar el novell.

## Repartiment

* Sylvester Stallone - Joe Tanto
* Burt Reynolds - Carl Henry
* Kip Pardue - Jimmy Bly
* Stacy Edwards - Lucretia Clan
* Til Schweiger - Beau Brandenburg
* Gina Gershon - Cathy Heguy
* Estella Warren - Sophia Simone
* Cristián de la Fuente - Memo Moreno
* Robert Sean Leonard - Demille Bly
* Victor Luis Zuñiga - Joe nen

## Rebuda

La pel·lícula tingué una gran campanya publicitària de 10 milions de dòlars, però fou un fracàs comercial, i només recaptà 32 milions de dòlars partint d'un pressupost de 72 milions.
La pel·lícula rebé males crítiques, amb el consens de Rotten Tomatoes descrivint «personatges insuficientment desenvolupats, una dinàmica de pantalla ximple, i obvis efectes CG». Quan Jay Leno aparegué com a crític convidat al programa de televisió Ebert & Roeper, tant Leno com Richard Roeper descrigueren Driven com «la pitjor pel·lícula de cotxes mai feta, i una descripció terrible de les curses de cotxes».

## Referències

* ↑ S.A., (ASI) Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals,. «ésAdir > Filmoteca: pel·lícules > Driven: Els reis de la Fórmula 1». [Consulta: 20 juny 2018].
* ↑ «Driven». The New York Times.
* ↑ «Driven Eases Into Top Spot, Nudging 'Bridget Jones' Aside». The Los Angeles Times [Consulta: 20 maig 2011].
Viccionari
# Bisbat de Nuevo Laredo

El bisbat de Nuevo Laredo (castellà: Diócesis de Nuevo Laredo, llatí: Dioecesis Novolaredensis) és una seu de l'Església Catòlica a Mèxic, sufragània de l'arquebisbat de Monterrey, i que pertany a la regió eclesiàstica Noreste. L'any 2013 tenia 884.000 batejats sobre una població d'1.051.000 habitants. Actualment està regida pel bisbe Enrique Sánchez Martínez.

## Territori

La diòcesi comprèn 11 municipis a dos estats mexicans:
* els municipis de Nuevo Laredo, Guerrero, Ciudad Mier i Ciudad Miguel Alemán a l'estat de Tamaulipas;
* els municipis de Parás, Vallecillo, Sabinas Hidalgo, Villaldama, Bustamante, Lampazos de Naranjo i Anáhuac a l'estat de Nuevo León.
La seu episcopal és la ciutat de Nuevo Laredo, on es troba la catedral de l'Esperit Sant.
El territori s'estén sobre 19.378  km², i està dividit en 44 parròquies.

## Història

La diòcesi va ser erigida el 6 de novembre de 1989, mitjançant la butlla Quo facilius del Papa Joan Pau II, prenent el territori del bisbat de Matamoros i de l'arquebisbat de Monterrey.

## Cronologia episcopal

* Ricardo Watty Urquidi, M.Sp.S. † (6 de novembre de 1989 - 21 de febrer de 2008 nomenat bisbe de Tepic)
* Gustavo Rodríguez Vega (8 d'octubre de 2008 - 1 de juny de 2015 nomenat arquebisbe de Yucatán)
* Enrique Sánchez Martínez, des del 16 de novembre de 2015

## Estadístiques

A finals del 2013, la diòcesi tenia 884.000 batejats sobre una població d'1.051.000 persones, equivalent al 84,1% del total.
| any | població | població | població | sacerdots | sacerdots | sacerdots | sacerdots | diaques | religiosos | religiosos | parròquies |
| any | batejats | total | % | total | clergat secular | clergat regular | batejats por sacerdot | diaques | homes | dones | |
| 1990 | 794.000 | 810.000 | 98,0 | 31 | 24 | 7 | 25.612 | | | 65 | 25 |
| 1999 | 791.800 | 979.500 | 80,8 | 56 | 43 | 13 | 14.139 | 1 | 17 | 93 | 32 |
| 2000 | 792.000 | 979.500 | 80,9 | 53 | 41 | 12 | 14.943 | 1 | 17 | 96 | 32 |
| 2001 | 787.000 | 980.000 | 80,3 | 54 | 39 | 15 | 14.574 | 1 | 20 | 96 | 32 |
| 2002 | 791.000 | 979.600 | 80,7 | 55 | 38 | 17 | 14.381 | 1 | 19 | 94 | 34 |
| 2003 | 791.000 | 979.600 | 80,7 | 56 | 39 | 17 | 14.125 | | 25 | 115 | 34 |
| 2004 | 791.000 | 976.600 | 81,0 | 62 | 42 | 20 | 12.758 | | 28 | 90 | 34 |
| 2013 | 884.000 | 1.051.000 | 84,1 | 71 | 52 | 19 | 12.450 | | 26 | 87 | 44 |

## Referències

* ↑ De la pàgina web Arxivat 2015-11-17 a Wayback Machine. de la diòcesi.

## Fonts

* Anuari pontifici del 2014 i anteriors, publicat a www.catholic-hierarchy.org a la pàgina Diocese of Nuevo Laredo (anglès)
* Pàgina oficial de la diòcesi Arxivat 2013-03-04 a Wayback Machine. (castellà)
* Esquema de la diòcesi a www.gcatholic.org (anglès)
* Butlla Quo facilius (llatí)
# Artur Álvarez Boix

Artur Álvarez Boix (Castelló de la Plana, Plana Alta, 10 d'agost de 1957) és un cantautor, compositor, poeta, escriptor valencià.

## Discografia
### Amb Adesiara

* 25 anys després, (Audiovisuals de Sarrià, 2003)

### En solitari

* Castelló, triangulada plana (amb la poesia d'Albert Vernet i Mateu) (Audiovisuals de Sarrià, 2007).
* Pols del meu camí (cantant i musicant al poeta castellonenc Bernat Artola)(Audiovisuals de Sarrià, 2008).
* Paisatges (Audiovisuals de Sarrià, 2010).
* A recer de la mar (amb la poesia de Miquel Peris) (Audiovisuals de Sarrià, 2012).
* Entre versos i pinzells(Audiovisuals de Sarrià, 2014).
* 10 anys de versos i cançons (Audiovisuals de Sarrià, 2014).
* A ritme de blues (Bernat Artola i Miquel Peris i Segarra en clau de blues). (Molusco Discos, 2015).
* [TRIBUT] (homenatge a la cançò d'autor) (Molusco Discos, 2017).
* Artur Àlvarez canta 10 Poetes contemporanis (VERKAMI, ARTAL privat - duplicat, 2018).
* COL·LECCIÓ EL NÚVOL POÈTIC. (Autoedició de vint CD amb poesia contemporanea del País Valencià, 2020)[

## Poesia

* Poemes i microassajos de la primera llum del dia (2012) (Autoedició).
* Ponts suspensius… (2013). Poemes que complementen la narració (El Temps de Niculina) de l'escriptora Isabel Marín. (Editorial ONADA).
* Caragola. Premi Miquel Peris de Poesia 2017. Premis de la Mar. (Edita Ajuntament de Castelló de la Plana).
* La mar als llavis. Premi Miquel Peris de Poesia 2021. Premis de la Mar. (Edita Ajuntament de Castelló de la Plana).
* Dibuixos de sang i cel i cinc reculls més-Finalista XII premi Miquel Arimany de poesia 2021 amb el poemari Com a suc de llima en la nafra dels dies (Edita Ajuntament de les Masies de Roda).
* Mostra de poesia-Alfara del Patriarca. Finalista primer concurs de poesia 2022. (Edita NPQ ediciones i Ajuntament d'Alfara del Patriarca).

## Referències

* ↑ «Artur Álvarez presenta la poesía de Bernat Artola» (en castellà). El Periódico Mediterráneo, 05-10-2009.
* ↑ «ARTUR ÀLVAREZ, ENTRE VERSOS I PINZELLS». DGS. Arxivat de l'original el 2023-01-05. [Consulta: 5 gener 2023].
* ↑ «Artur Álvarez cierra a ritmo de blues "el triángulo" dedicado a los poetas Miquel Peris y Bernat Artola». nomepierdoniuna.net.
* ↑ «Artur Àlvarez canta 10 poetes contemporanis». Revista SAÓ.
* ↑ «El núvol Poètic». BANDCAMP.
* ↑ Álvarez, Artur. Poemes i mocroassajos de la primera llum del dia. ISBN 978-84-616-0407-4.
* ↑ Ponts suspensius.... ISBN 98-84-15221-84-5.
* ↑ Álvarez, Artur. Caragola. Ajuntament de Castelló. ISBN 978-84-16155-46-0.
* ↑ Álvarez, Artur. La mar als llavis. Ajuntament de Castelló. ISBN 978-84-19060-05-1.
# Casa al carrer del Pou Comú, 31 (Borrassà)

La Casa al carrer del Pou Comú, 31 és una obra eclèctica de Borrassà (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa cantonera situada al centre del poble, de planta baixa i dos pisos i amb la coberta terrassada. La casa conserva el seu paredat original, de pedres sense escairar. La planta baixa té la porta d'accés en arc rebaixat, de grans dimensions. Totes les obertures de la façana estan decorades per unes pilastres amb fust estriat i una llinda decorada amb una flor al centre., amb un balcó suportat per mènsules i amb una barana de ferro forjat decorada amb elements geomètrics. La barana de la terrassa està decorada sota la balustrada amb peces ceràmiques.

## Referències

* ↑ «Casa al carrer del Pou Comú, 31». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 octubre 2017].
# Victor Aaron

Victor Aaron (11 de setembre de 1956 - 4 de setembre de 1996) fou un actor amerindi de la tribu dels Yaquis. Era la veu original de John Redcorn a la sèrie King of the Hill, que va ser substituït per Jonathan Joss a la segona temporada després de la mort d'Aaron. Va morir en un accident de trànsit el 1996, una setmana abans del seu 40 aniversari. L'episodi The Order of the Straight Arrow de King of the Hill va ser dedicat a la seva memòria.

## Referències

* ↑ «Victor Aaron - Actor».
* ↑ «Others who will be in the calendar». The Missoulian [Montana, Missoula], 19-11-1996, p. 13.
* ↑ «S.A. actor Joss cracks up 'Parks and Recreation’ cast», 26-11-2022. Arxivat de l'original el 2022-11-26. [Consulta: 30 setembre 2024].
# Nariu

Un nariu és un dels dos canals del nas, des del punt en què es bifurquen fins a l'obertura externa. En aus i mamífers, contenen ossos branquiats o cartílags anomenats cornets nasals, la funció dels quals és escalfar l'aire en la inspiració i recuperar humitat en l'exhalació. Els peixos no respiren pel nas, però sí que tenen dos petits orificis que utilitzen per olorar.
Les aus de la família Procellariiformes es distingeixen de la resta per les extensions tubulars dels seus narius. En els humans, el cicle nasal és el cicle ultradià dels vasos sanguinis de cada nariu que s'inflen i després s'empetiteixen. Durant un dia, s'aniran turnant aproximadament quatre hores, cosa que significa que només s'utilitza un únic nariu en un determinat moment.

## Referències

* ↑ Casas i Estivales, Xavier; Mateu i Martínez, Rosa Maria; Noró i Castells, Montserrat; Sánchez i Sáiz, Imma. «N». A: Vocabulari d'odontologia: Equivalències català, castellà, anglès i francès. Barcelona: Doyma, 1991, p. 158. ISBN 84-7592-421-2 [Consulta: 15 novembre 2024].
* ↑ Nasal Obstruction
Viccionari