OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Nancyrossita

La nancyrossita és un mineral de la classe dels òxids.

## Característiques

La nancyrossita és un hidròxid de fórmula química FeGeO₆H₅. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional en el mes d’agost de l'any 2024. Encara resta pendent de publicació. Cristal·litza en el sistema tetragonal.
Segons la classificació de Nickel-Strunz pertany a «04.FC: Hidròxids (sense V o U), amb OH, sense H₂O; octaedres que comparetixen angles». Les mostres que van servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troben conservades a les col·leccions del Museu d'Història Natural de Londres (Anglaterra), amb els números de registre: BM2024,1, BM2024,2 i BM2024,3.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Tsumeb, que rep el nom de la localitat de Tsumeb, a la regió d'Oshikoto (Namíbia), sent aquest indret l'únic de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Nancyrossite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 novembre 2024].
* 1 2 Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 81». European Journal of Mineralogy, 36, 5, 21-10-2024, pàg. 917–923. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-36-917-2024 [Consulta: 23 novembre 2024].
* ↑ «Strunz-mindat (2024) Classification - Hydroxides with OH, without H2O; corner-sharing octahedra». Mindat. [Consulta: 23 novembre 2024].
# Lent de Stanhope

La lent de Stanhope és un senzill microscopi d'una sola peça inventat per Charles Stanhope (1753-1816. És un cilindre de vidre amb cada extrem corbat cap a l'exterior, dels quals un és més convex que l'altre. La distància focal de l'aparell queda dins del dispositiu de manera que els objectes que s'han d'estudiar es col·loquen a prop o en contacte amb l'extrem menys corbat. És de construcció senzilla i econòmica, i això va contribuir a una gran popularitat al segle xix. Va ser molt útil en la pràctica mèdica, per poder examinar materials transparents així com cristalls i fluids.
René Dagron va modificar la lent mantenint un extrem convex per a refractar la llum mentre que va tallar l'altre extrem amb una forma completament plana de manera que quedés just al pla focal de la lent que forma el costat convex. Dagron va fer servir aquesta lent de Stanhope modificada en el muntatge de les imatges microscòpiques incrustades en joies fotogràfiques (o peces de souvenirs) conegudes com a Visors Stanhope.
Una lent rival fou la Lupa Coddington, que era considerada tècnicament de qualitat superior, però també era més cara.

## Vegeu també

* Microfotografia
* Frederick Scott Archer
* Visor Stanhope
* René Dagron
* View-Master
* Columbofília
* Philip Stanhope de Chesterfield

## Referències

* ↑ John Henry Pepper. Scientific Amusements for Young People, 1864, p. 71.
* ↑ Laycock, Thomas «A lecture on clinical observation; its value and nature and the mode and means of practising it [Una conferència sobre observació clínica; el seu valor i naturalesa i la manera i els mitjans de practicar-lo]» (en anglès). London Medical Gazette, 38, 1846, pàg. 142.
* ↑ «The Strad». Arxivat de l'original el 2009-10-09. [Consulta: 13 juliol 2016].
* ↑ King, John. The microscopist's companion (en anglès). Cincinnati: Rickey, Mallory & Company, 1859, p. 21.

## Enllaços externs

* americanhistory.si.edu-what-on-earth-is-a-stanhope
# Joan Francesc López Casasnovas

Joan Francesc López Casasnovas (Ciutadella, Menorca, 13 d'agost de 1952 - Ciutadella, 19 de juliol de 2022) va ser un filòleg, poeta (amb el pseudònim de Pere Xerxa) i polític menorquí. Era germà de l'economista Guillem López Casasnovas.

## Biografia

Es llicencià en filologia romànica i posteriorment s'especialitzà en filologia catalana. Desenvolupà la carrera docent com a professor de secundària a l'Institut Josep Maria Quadrado de Ciutadella fins que es va jubilar el 2013. Milità al PCIB-PCE (1978-1981) i fou conseller de Normalització Lingüística (1979-1983) i conseller de Cultura i Educació (1983-1992) al Consell Insular de Menorca, com també diputat al Parlament de les Illes Balears (1983-1992), primer per l'Agrupació d'Esquerra-PSM (1983-87) i, després, per l'Entesa de l'Esquerra de Menorca (coalició entre Esquerra de Menorca-Esquerra Unida, EU-EM i el Partit Socialista de Menorca, PSM)1987-92).
Entre 1987 i 1991 va ésser el portaveu del Grup Parlamentari PSM-EEM. De 2006 fins que es va morir fou membre corresponent de la Secció Filològica de l'IEC. Va impulsar els quaderns Xibau de poesia. Va estudiar el cançoner popular menorquí. El 2007 va rebre el Premi d'Actuació Cívica de la Fundació Lluís Carulla. Premi Josep M. Llompart 2019, juntament amb Bernat Joan, de l'OCB, destinat a premiar una persona que s'hagi distingit a les Illes Balears per la seva dedicació a la normalització de la llengua, la cultura o la identitat nacional. Era membre del Consell Social de la Llengua Catalana.

## Obres

* Tríptic del vell marí (1974)
* Galops i glops (1980)
* Per la pau i la vida (1982)
* Tiranya al vespre (1982)
* De sol a sol (1999)
* INTERVENCIONS (1996-2001) Història-Llengua-Política (2002)
* Caragols dels jorns (2015)

## Referències

* 1 2 «S'ha mort el gran intel·lectual i poeta i brillant polític menorquí Joan Francesc López Casasnovas», 19-07-2022. [Consulta: 19 juliol 2022].
* ↑ «Fallece el profesor y escritor Joan F. López Casasnovas, intelectual orgánico de la izquierda de Menorca» (en castellà), 19-07-2022. [Consulta: 19 juliol 2022].
* ↑ Martínez Rigo, Josep. «Entrevista a Joan Francesc López Casasnovas». Illa Global, 22-11-2021. [Consulta: 6 març 2022].
* ↑ «L'Obra Cultural Balear atorga els Premis 31 de Desembre de 2019». dbalears.cat, 20-12-2019. Arxivat de l'original el 2019-12-20. [Consulta: 23 febrer 2021].

## Enllaços externs

* LletrA. «Joan Francesc López Casasnovas». Universitat Oberta de Catalunya i Institut Ramon Llull.
# Lliga Santa (1571)

La Lliga Santa era la lliga formada pels estats controlats pels Habsburg d'Espanya, Nàpols, Sicília, els Estats Pontificis, la República de Venècia, la República de Gènova, el Gran Ducat de la Toscana, els ducats de Savoia, Parma i Urbino, i els Cavallers de Malta; tots ells representant països ancorats al voltant de la mar Mediterrània, per lluitar contra l'Imperi Otomà i la seva expansió al voltant de l'est del Mediterrani amb la presa de Xipre, i que va obtenir la victòria a la batalla de Lepant. La lliga va ser fundada pel papa Pius V per unir els estats catòlics de la zona, i va funcionar des de 1571 fins a 1573. La flota cristiana no va poder aprofitar la victòria i els otomans van reconstruir ràpidament les seves forces navals i Venècia es va veure obligada a negociar una pau separada, cedint Xipre als otomans i pagant un tribut de 300.000 ducats.

## Referències

* ↑ Wilde, Robert. «Holy Leagues Of The 16th Century, Part 3: 1538-40 and 1571-73» (en anglès). European History, 2001. Arxivat de l'original el 2016-04-08. [Consulta: 30 agost 2010].
# Dos vells rondinaires

Dos vells rondinaires (títol original: Grumpy Old Men) és una pel·lícula estatunidenca de Donald Petrie estrenada l'any 1993. Ha estat doblada al català.

## Argument

John Gustavson i Max Goldman són veïns des de la seva infantesa. Són els millors amics del món però s'insulten i es barallen tot el dia. Quan Ariel, una magnífica i excèntrica dona d'edat madura es trasllada al seu barri, la guerra dels dos rondinaires arriba al seu apogeu.

## Repartiment

* Jack Lemmon: John
* Walter Matthau: Max
* Ann-Margret: Ariel
* Burgess Meredith: Avi Gustafson
* Daryl Hannah: Melanie
* Kevin Pollak: Jacob
* Ossie Davis: Chuck
* Buck Henry: Snyder

## Al voltant de la pel·lícula

* Aquest film s'inscriu en la sèrie de films que reuneixen Jack Lemmon i Walter Matthau.
* Aquest film ha tingut una continuació: Grumpier Old Men. El càsting és el mateix i Sophia Loren va ser convidada en aquest segon opus.
* El 1996 Walter Matthau i Ossie Davis es troben de nou a la comèdia "Els còmplices de Central Park"

## Referències

* ↑ «Dos vells rondinaires». esadir.cat.
* ↑ «Grumpy Old Men». The New York Times.
* 1 2 «trivia». ImdB.
# Raúl Díaz Arce

Raúl Díaz Arce (1 de febrer, 1970 a San Miguel, El Salvador) és un exfutbolista salvadorenc.

## Carrera esportiva

Diaz Arce començà a jugar amb el Dragon, de la segona divisió salvadorenca, entre 1988 i 1991, on fou el màxim golejador la temporada 1991/92 amb 21 gols. Fitxà, aleshores, pel CD Luis Angel Firpo de la primera divisió, on jugà entre 1991 i 1996. En aquest club fou màxim golejador tres cops consecutius, en el període 1993-1996, amb 24, 21 i 25 gols respectivament. Aquests èxits el portaren a ingressar a la Major League Soccer, a la temporada inaugural de la competició el 1996, fitxant pel D.C. United.
Ja en la seva primera temporada es mostrà com un gran golejador, marcant 23 gols i classificant-se segon màxim golejador per darrere de Roy Lassiter. Al club guanyà la MLS Cup els anys 1996 i 1997. Posteriorment jugà als clubs New England Revolution, San Jose Clash i Tampa Bay Mutiny, retornant el 2000 al D.C. Acabà la seva trajectòria a la MLS al Colorado Rapids. Diaz Arce deixà la MLS com a segon màxim golejador amb 82 gols, tot just darrere de Roy Lassiter. Acabà la seva carrera com a jugador als clubs CD Águila d'El Salvador, Charleston Battery de la A-League i Puerto Rico Islanders.
Fou internacional amb la selecció del Salvador, de la que es retirà com a segon màxim golejador, per darrere de Mágico González, amb 39 gols en 55 partits. Posteriorment esdevingué seleccionador dels Estats Units sots 17.

## Enllaços externs

* rsssf
* national-football-teams
* Perfil a Charleston Battery Arxivat 2008-03-16 a Wayback Machine.
# Ókrug

Ókrug (окръг en búlgar; о́круг en rus i serbi; округа en ucraïnès; okręg en polonès; оқрҿс en abkhaz) és un terme que indica una subdivisió administrativa en alguns estats eslaus, habitualment anomenada en català «districte». És un mot similar al Bezirk alemany i a l'arrondissement francès, en el sentit de territori «encerclat» o «envoltat».

## Districtes de Sèrbia

Els districtes (serbi: Okruzi, Окрузи), són unitats d'organització territorial de Sèrbia, cadascun dels quals comprèn diversos municipis i ciutats. Cada districte té la seva capital a la ciutat més gran. L'única part de Sèrbia que no forma part de cap districte és el territori de la Ciutat de Belgrad, que disposa d'un estatus especial.

## Els ókrugs autònoms de Rússia

Actualment a la Federació Russa hi ha quatre ókrugs autònoms o districtes autònoms que tenen la categoria de subjectes federals i, per tant, dos representants al Consell Federal de Rússia. Malgrat això, a alguns efectes administratius els districtes autònoms es consideren part d'un altre subjecte federal. En general, els districtes autònoms tenen més autonomia que les províncies (óblast) i els territoris (krai) però menys que les repúbliques. Normalment també tenen amb una substancial minoria ètnica dominant.
* Iamàlia o Districte Autònom Iamalo-Nenets
* Khàntia-Mànsia o Districte Autònom dels Khanti-Mansi — Iugrà
* Nenètsia o Districte Autònom dels Nenets
* Txukotka o Districte Autònom dels Txuktxis

## Els ókrugs federals de Rússia

A la Federació Russa també hi ha vuit districtes federals (federalni ókrug), divisió territorial que inclou diversos subjectes federals. Vegeu l'article: districtes federals de Rússia.
# Castell de planta en Z

El castell de planta en Z és una fortificació amb planta en forma de Z. Consisteix en un edifici central, normalment de planta rectangular, amb torres, diagonalment oposades, en els seus extrems.
Construïdes entre els segles XV i XVII, sobretot a Escòcia i Anglaterra, com a adaptació a l'ús de les armes de foc, constituïen un desenvolupament de la típica torre de planta en L, la qual, al seu torn, suposava una millor defensa que el simple casa-torre (o casa-forta) més tradicional, de planta quadricular o rectangular (la principal defensa de la qual consistia en un cadafal, normalment de fusta i, per tant, fàcil de cremar pels atacants).

## Exemples

* Castell de Ballone, del segle xvi, a les Terres Altes d'Escòcia
* Castell de Claypotts, del segle xvi, a Dundee
* Castell de Colliston, del segle xvi, prop d'Arbroath
* Castell d'Edinample, a Stirling
* Castell de Finlarig, del segle xvii, a Stirling
* Castell de Fraser, del segle xv, a Aberdeenshire
* Castell de Glenbuchat, del segle xvi, a Aberdeenshire
* Castell de Hatton, del segle xvi, a Angus
* Castell Menzies, del segle xvi,

## Vegeu també

* Torres Peel
* Torre de planta en L

## Referències

* ↑ (en anglès) Informació del castell.
* ↑ MacGibbon, David y Thomas Ross. (en anglès) The castellated and domestic architecture of Scotland, pp. 366-8, vol. 3, Edinburgh: David Douglas, 1889.
* ↑ Reid, Stuart (en anglès). Osprey Publishing. ISBN 1-84176-962-2.
* ↑ Azkarate, Agustín e Ismael García.
* ↑ (en anglès) Informació del castell. Arxivat 2014-11-29 a Wayback Machine.
* ↑ (en anglès) Informació del castell.
* ↑ (en anglès) Informació del castell.
* ↑ MacGibbon, David y Thomas Ross. (en anglès) The castellated and domestic architecture of Scotland, pp. 34-6, vol. 4, Edinburgh: David Douglas, 1889.
* ↑ (en anglès) Informació del castell. Arxivat 2014-11-29 a Wayback Machine.
* ↑ (en anglès) Informació del castell.
* ↑ (en anglès) Informació del castell.
* ↑ (en anglès) Informació del castell.
* ↑ (en anglès) «Saving and restoring Castle Menzies.
# Palomida

La palomida, colomida, colomina, palometó, palomina o sorell de penya (Lichia amia) és un peix teleosti de la família dels caràngids i de l'ordre dels perciformes.

## Particularitats

Lichia amia és l'única espècie del gènere Lichia.

## Morfologia

* Pot arribar als 200 cm de llargària total i als 50 kg de pes.
* El cos és ovalat i comprimit lateralment.
* Presenta dues ondulacions a la línia lateral.
* El cap és més llarg que alt.
* La boca és obliqua i arriba fins a la part posterior dels ulls.
* La mandíbula és bastant llarga.
* Té dues aletes dorsals: la primera és reduïda i formada per 5 espines precedides per una altra dirigida cap endavant, mentre que la segona és simètrica a l'anal.
* Els primers radis de la segona dorsal són els grossos, cap a la cua minva la mida.
* L'anal és precedida per dues espines.
* La caudal és molt escotada.
* El dors és gris blavós, els costats són blaus i el ventre és blanc. Presenta unes taques negres a la dorsal, a l'anal i a les puntes de la caudal.

## Reproducció

La reproducció té lloc a l'estiu a prop de la costa i els ous són pelàgics.

## Alimentació

Menja peixos pelàgics i cefalòpodes. Els exemplars joves prefereixen els crustacis.

## Hàbitat

És pelàgic migrador, més litoral a l'estiu que a l'hivern. Apareix a prop de puntes i illots sobre fons rocallosos, però també és freqüent a fons sorrencs.

## Distribució geogràfica

Es troba a les costes de l'Atlàntic oriental (des del sud de la Mar Cantàbrica fins a Sud-àfrica, incloent-hi la mar Mediterrània) i de l'oceà Índic occidental (des de Sud-àfrica fins a Moçambic).

## Costums

Els joves formen bancs més nombrosos que els adults, els quals se'ls veu sovint aïllats.

## Interès pesquer

La pesca es realitza amb les mateixes arts que la pesca de la serviola. És un peix molt popular entre els pescadors esportius.

## Referències

* ↑ MarineSpecies.org (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ ITIS
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Mas Ferrà, Xavier i Canyelles Ferrà, Xavier: Peixos de les Illes Balears. Editorial Moll, Palma, maig del 2000. Manuals d'introducció a la naturalesa, 13. ISBN 84-273-6013-4. Plana 153.
* 1 2 3 Mas Ferrà, Xavier i Canyelles Ferrà, Xavier: Peixos de les Illes Balears. Plana 153.

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Smith-Vaniz, W.F., 1986. Carangidae. p. 815-844. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (editors) Fishes of the north-eastern Atlantic and the Mediterranean. UNESCO, París, França. vol. 2.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
# A dalt de l'escala és fosc

A dalt de l'escala és fosc (títol original: The Dark at the Top of the Stairs) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Delbert Mann, estrenada el 1960. Ha estat doblada al català.

## Argument

Després d'un llarg període de dificultats econòmiques que deterioren la seva relació amb Cora, Rubin perd la seva feina. En plena crisi, Cora decideix demanar-li ajuda a la seva germana, encara que aviat descobreix que es troba en una situació sentimental pitjor que la seva. Rubin i Cora hauran de relegar els seus problemes a un segon pla quan s'adonin que la seva filla Renny els necessita: s'està fent una dona i acaba d'enamorar-se.

## Repartiment

* Robert Preston: Rubin Flood
* Dorothy McGuire: Cora Flood
* Eve Arden: Lottie Lacey
* Angela Lansbury: Mavis Pruitt
* Shirley Knight: Reenie Flood
* Lee Kinsolving: Sammy Golden
* Frank Overton: Morris Lacey
* Robert Eyer: Sonny Flood
* Penny Parker: Flirt Conroy
* Ken Lynch: Harry Ralston

## Nominaciones

* Oscar a la millor actriu secundària per Shirley Knight
* Globus d'Or a la millor actriu secundària per Shirley Knight
* Globus d'Or al millor actor secundari per Lee Kinsolving

## Referències

* ↑ esadir.cat. A dalt de l'escala és fosc. esadir.cat.
* ↑ «The Dark at the Top of the Stairs». The New York Times.
# Manon Lloyd

Manon Lloyd (Carmarthen, Sir Gaerfyrddin, 5 de novembre de 1996) és una presentadora i ciclista, ja retirada, gal·lesa especialista en el ciclisme en pista.
Va córrer professionalment al Drops Cycling Team de l'UCI Women's Team el 2018 i 2019. Representant el Regne Unit a competicions internacionals va guanyar la medalla de bronze en persecució per equips al Campionats d'Europa de ciclisme en pista de 2016. El 2017 fou tercera en la competició individual del Matrix Fitness Grand Prix.
El 2019 va entrar a treballar de presentadora al canal de YouTube Global Cycling Network.

## Palmarès en pista

* 2014
** Campiona d'Europa júnior en Puntuació
** Campiona d'Europa júnior en Persecució per equips (amb Emily Nelson, Grace Garner i Megan Barker)
* 2016
** Campiona d'Europa sub-23 en Persecució per equips (amb Emily Kay, Dannielle Khan i Emily Nelson)
* 2017
** Campiona d'Europa sub-23 en Madison (amb Eleanor Dickinson)
** Campiona del Regne Unit en Persecució per equips

### Resultats a la Copa del Món en pista

* 2016-2017
** 1a a Glasgow, en Persecució per equips
** 1a a Glasgow, en Madison

## Referències

* ↑ Manon Lloyd | GCN, retrieved 10 July 2022
* ↑ Chris Kelsey «The lanes around her parents' farm were the perfect training ground for Commonwealth Games cyclist Manon Lloyd». Wales Online, 05-04-2018 [Consulta: 18 octubre 2019].
* ↑ «Megan Barker rounds out 10-rider squad for Drops». Cyclingnews.com. Immediate Media Company, 11-01-2019 [Consulta: 12 febrer 2019].
* ↑ «European Track Championships 2016 Saint-Quentin-en-Yvelines». europeantrack2016.veloresults.com, 10-2016 [Consulta: 21 octubre 2016].
* ↑ «Rebecca Durrell leads Drops to the Matrix Fitness Grand Prix Series title in Stevenage : Tour Series». Arxivat de l'original el 6 June 2017. [Consulta: 2 juny 2017].
* ↑ The Do's & Don'ts For Cyclists At Christmas | GCN Show Ep.363, retrieved 24 December 2019
* ↑ «Manon Lloyd» (en anglès). [Consulta: 24 novembre 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# La fórmula de la felicitat

La fórmula de la felicitat (títol original en anglès, Better Living Through Chemistry) és una pel·lícula de comèdia dramàtica estatunidenca del 2014 dirigida i escrita per David Posamentier i Geoff Moore. La pel·lícula és protagonitzada per Sam Rockwell, Olivia Wilde, Michelle Monaghan, Ben Schwartz, Ken Howard, Ray Liotta i Jane Fonda. Es va estrenar el 14 de març de 2014. S'ha subtitulat al català.

## Repartiment

* Sam Rockwell com a Doug Varney
* Olivia Wilde com a Elizabeth Roberts
* Michelle Monaghan com a Kara Varney
* Ray Liotta com a Jack Roberts
* Norbert Leo Butz com l'agent Andrew Carp
* Ben Schwartz com a Noah
* Ken Howard com a Walter Bishop
* Jane Fonda com a ella mateixa, clienta de la farmàcia d'en Doug i narradora de la pel·lícula

## Producció

El 25 de febrer de 2010, The Hollywood Reporter va informar que Posamentier i Moore col·laborarien en el seu debut com a directors, amb el seu propi guió, en una producció per a Occupant Films. El 7 de gener de 2014, Samuel Goldwyn Films va adquirir tots els drets de distribució de la pel·lícula als Estats Units i preveia estrenar-la a la primavera de 2014.

## Referències

* ↑ «La fórmula de la felicitat». ésAdir. [Consulta: 24 novembre 2024].
* 1 2 «Duo making directing debut on 'Chemistry'». , 25-02-2010.
* ↑ «La fórmula de la felicitat». Goita què fan, ara!. [Consulta: 24 novembre 2024].
* ↑ «Sam Rockwell in talks for 'Chemistry' role». , 16-07-2011.
* ↑ «Wilde in talks to replace Garner in 'Chemistry'». , 25-08-2011.
* ↑ «Judi Dench & Michelle Monaghan Join 'Better Living Through Chemistry'». , 12-02-2011.
* ↑ «Ray Liotta Finalizing Talks For 'Better Living Through Chemistry'». , 27-03-2012.
* 1 2 3 «Jane Fonda Joins 'Better Living Through Chemistry'». , 16-05-2012.
* ↑ «EXCLUSIVE: Ben Schwartz Talks Turbo». , 21-11-2013.
* ↑ Cox, Gordon «Samuel Goldwyn Films Snags 'Better Living Through Chemistry' with Sam Rockwell». , 07-01-2014.
# Joan Torrendell i Escalas

Joan Torrendell i Escalas (Ciutat de Mallorca, 1869 – Buenos Aires, 1937) fou un escriptor i periodista mallorquí. Fou director i fundador de diversos diaris i revistes a Mallorca, Barcelona i l'Argentina. El seu fill Juan Carlos Torrendell va fundar l'editorial TOR al 1916 a Buenos Aires.
Va estudiar al Seminari de la seva ciutat natal i quan anava a acabar la carrera eclesiàstica es va traslladar amb la seva família a Montevideo (Uruguai), on inicià les seves activitats literàries. Va publicar els seus primers treballs al Seminari Catòlic de Palma, dirigit per Josep Miralles i Sbert, (1928), posteriorment bisbe de Barcelona; del diari Almudaina i en la Il·lustració Ibèrica de Barcelona. Posteriorment fou director del diari "Última Hora" i del seminari il·lustrat "Fígaro", redactor director de l'Almudaina i fundador i director de La Nova Palma (continuació de la famosa revista "Quadrado") i de La Veu de Mallorca. A Barcelona va dirigir "La Cataluña" una revista editada per difondre la solidaritat catalana i a Montevideo, en 1911, va fundar el correu de Catalunya. Durant vuit anys va exercir la crítica literària en "La Atlántida" de Buenos Aires. És l'autor d'obres que li han donat un prestigi merescut a Espanya i a l'Amèrica del Sud, entre les seves obres destaquen: "El Picaflor" (Montevideo; 1894); "Pimpollos" (Barcelona, 1895); "Clarín y su ensayo" (Palma, 1900); "Els encarrilats" (Barcelona, 1901) i traduït al castellà; "Els dos esperits" (Barcelona, 1902); "La política catalanesca" (1904, Barcelona); "Transcendència del periodisme per a la propaganda i la consolidació del renaixement i la restauració de la nostra llengua", llegida en el Primer Congrés Internacional de la Llengua Catalana (1906), les cròniques del qual, de to abrandat, envià al diari La Almudaina; "El año literario" (Buenos Aires, 1918); "Los concursos literarios y otros ensayos críticos" (Buenos Aires, 1926).

## Enllaços externs

* Ana Jofre Cabello: Joan Torrendell escribe sobre: las lenguas de España (castellà)