OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Complexos captadors de llum de les plantes

Els complexos captadors de llum de les plantes o complex antena (en anglès: antenna complex o light harvesting complex amb l'acrònim LHC) és un ventall de proteïnes i pigments integrats en la membrana tilacoidal del cloroplast que transfereixen l'energia lluminosa d'un fotó a una molècula de clorofil·la a del centre de reacció d'un fotosistema.

## Estructura i funció

El complex antena té com funció fonamental la d'augmentar la superfície d'un fotosistema per interceptar fotons i transferir-ne l'energia al fotosistema.
Els pigments presents en el complex antena són principalment constituïts per clorofil·la b, xantòfils i carotenoides, on la clorofil·la a es el pigment nucli. Els carotenoides tenen un altre paper com antioxidants per evitar danys oxidatius en la molècula de clorofil·la.

## Complex antena en el fotosistema II

En el fotosistema II, quan una de les dues molècules de clorofil·la a del centre de reacció absorbeixen energia, un electró s'excita i es transfereix a una molècula acceptora dels electrons, la feofitina, dixant la clorofil·la a en un estat oxidat. La clorofil·la oxidada recupera els electrons fent fotolisi que comporta la reducció de les molècules d'aigua per l'oxigen, protons i electrons.
En condicions de llum, la fosforilació reversible de les proteïnes associades a la clorofil·la del complex antena representa un sistema per equilibrar l'energia d'excitació després de les dues fotosíntesis.
Aquesta família comprèn també les proteïnes PSB (PhotoSystem Binding protein) del fotosistema II, que tenen un paper en la fluorescència de la clorofil·la utilitzada per dissipar energia en cas que la rebuda sigui massa alta.

## Notes

* ↑ Kramer D, Bassi R, Li XP, Gilmore AM, Caffarri S, Golan T, Niyogi KK «Regulation of photosynthetic light harvesting involves intrathylakoid lumen pH sensing by the PsbS protein». J. Biol. Chem., 279, 22, 2004, pàg. 22866–22874. DOI: 10.1074/jbc.M402461200. PMID: 15033974.
# Òxid de manganès

L'òxid de manganès és el nom genèric que reben els òxids i hidròxids de manganès sense una composició exacta, sovint poc cristal·lins.
El terme wad, sovint un sinònim dels òxids de manganès, va ser un dels primers termes que els miners empraven per referir-se a diverses substàncies minerals de color negre. Aquests minerals terrosos de manganès ja s'utilitzaven com a pigments a la prehistòria i en la fabricació de vidre a l'antiga Roma.
Els minerals que poden considerar-se òxids de manganès si no s'analitzen prèviament són: akhtenskita, asbolana, aurorita, birnessita, coronadita, criptomelana, feitknechtita, groutita, hausmannita, hol·landita, manganita, psilomelana, pirocroïta, pirolusita, ramsdellita, rancieïta, romanechita, todorokita i vernadita.

## Referències

* ↑ «Manganese Oxides» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 febrer 2022].
* ↑ «Wad» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 febrer 2022].
# Danses de Lašsko

Danses de Lašsko, JW VI/17 (en txec Lašské tance), és una obra orquestral de 6 danses tradicionals composta per Leoš Janáček al voltant de 1890. Es va estrenar el 2 de desembre de 1924 a Brno dirigida per František Neumann.

## Referències

* ↑ Knaus, Jakob. «Dades de l'obra» (en alemany). leos-janacek.org. [Consulta: 18 gener 2018].

## Vegeu també

* Llista de composicions de Leoš Janáček
# Messa da Requiem (Sgambati)

La Messa da Requiem, op. 38, és una missa escrita per Giovanni Sgambati per commemorar la mort de Víctor Manuel II el 1895. Després fou revisada per la mort del rei Humbert I el 1901, dirigint-la el mateix compositor al Pantheon. Schotts va publicar l'obra el 1906.

## Referències

* ↑ «Ressenya del disc a musicweb-international.com».
* ↑ «Biografia de Sgambati a musica.san.beniculturali.it». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 25 gener 2015].
# Tuc des Letassi

El Tuc des Letassi és una muntanya de 2.176,5 metres que es troba al municipi de Vielha e Mijaran, a la comarca catalana de la Vall d'Aran.

## Referències

* ↑ «Cims de més de 2000 m de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya, 2020. Arxivat de l'original el 2021-12-11. [Consulta: 15 gener 2022].
# Google Translate

Google Translate (lit. ‘traductor de Google’) és el servei de traducció automàtica de Google, que permet fer traduccions bidireccionals en 133 llengües, inclòs el català. Es poden traduir des de paraules i textos a webs senceres, amb una qualitat de traducció que, tot i que no està exempta d'errors, és notable. Permet afegir un botó al navegador i traduir a l'acte al català (o fins a més de 70 llengües) la pàgina web que s'està veient en àrab, francès, alemany, espanyol, anglès, portuguès, italià, xinès (simplificat i tradicional), holandès, grec, coreà, japonès, rus, hindi, búlgar, croat, txec, danès, finès, noruec, polonès, esperanto, romanès, suec, filipí, hebreu, indonesi, lituà, serbo-croat (alfabet llatí i ciríl·lic), eslovac, eslovè, ucraïnès, vietnamita,... Si alguna traducció no és prou acurada, posant el cursor a sobre del paràgraf traduït, permet suggerir una traducció més correcta per anar millorant amb les aportacions de tots els usuaris les traduccions que fa. I també permet encastar l'eina de traducció en una web en català (o en una altra llengua) de manera que el visitant tingui la possibilitat de veure-la traduïda en una de les llengües anteriors.
El 2022, va incorporar 24 llengües noves, entre els quals hi havia el quítxua, el lingala i el mizo; no ho havia fet d'ençà de l'addició el 2010 d'unes altres 16. El 2024, gràcies a eines desenvolupades amb la intel·ligència artificial com el sistema PaLM2, va afegir al catàleg 110 idiomes més, inclosos l'occità, el bretó, el tibetà, el sicilià, el vènet, el manx i el cantonès. Així mateix, es va anunciar que l'objectiu a llarg termini era disposar de 1.000 idiomes en total.

## Referències

* ↑ McLaughlin, Chris. «Google Translate adds 24 new languages encompassing over 300 million speakers worldwide to its service, grows to 133 languages in total» (en anglès). MassLive.com, 12-05-2022. [Consulta: 6 juny 2022].
* ↑ «Google Translate Help». Google. [Consulta: 4 juny 2014].
* ↑ Los límites del Traductor Google en español, (en castellà), Diari ABC
* ↑ «El traductor de Google incorpora 24 llengües més». Diari de la Llengua, 06-06-2022. [Consulta: 6 juny 2022].
* ↑ Marimon Molas, Sílvia. «El traductor de Google incorpora l'occità entre 110 idiomes nous». Ara, 29-06-2024. [Consulta: 2 juliol 2024].

## Enllaços externs

* Pàgina en català del servei Google Translate
* Teach You Backwards: An In-Depth Study of Google Translate for 103 Languages
* Google Translate Catalan to Spanish Translations
# Txistopolski

Txistopolski (en rus: Чистопольский) és un poble (un possiólok) de l'óblast de Kémerovo, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 97 habitants, pertany al districte de Mariïnsk.

## Referències

* ↑ «Определение высоты над уровнем моря по координатам». latlong.ru. Arxivat de l'original el 2018-08-26. [Consulta: 24 març 2014].
# Évita Muzic

Évita Muzic (Lons-le-Saunier, 26 de maig de 1999) és una ciclista francesa. Actualment corre a l'equip ciclista femení del FDJ-Suez. Competeix en ciclisme de carretera i ciclocròs.

## Palmarès de carretera

2017
* Campiona de França en ruta junior
2019
* Campiona de França en ruta sub-23
2020
* Vencedora d'una etapa al Giro d'Itàlia
2021
* Campiona de França en ruta
2022
* 1a a l'Alpes Grésivaudan Classic
2023
* 1a a l'Alpes Grésivaudan Classic
2024
* Vencedora d'una etapa a la Volta a Espanya

### Resultats a les Grans Voltes
#### Giro d'Itàlia

* 2019: 26a posició
* 2020: 10a i vencedora de la 9$^a$ etapa
* 2021: 12a posició
* 2022: 14a posició
* 2023: 17a posició

#### Tour de França

* 2022: 8a posició
* 2023: abandona a la 5a etapa
* 2024: 4a posició

#### Volta a Espanya

* 2023: 6a posició
* 2024: 5a i vencedora de la 6a etapa

## Palmarès de ciclocròs

2014-2015
* Campiona de França de ciclocròs cadets

## Referències

* ↑ «FDJ-Suez» (en anglès). UCI. [Consulta: 9 novembre 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa a procyclingstats.com
# Esteve Pujol i Pons

Esteve Pujol i Pons (Sabadell, 1941 - Badalona, 2021) «Inmemòriam. Esteve Pujol i Pons (1941-2021)». Gent del Masnou, 11-2021, pàg. 3.</ref>) va ser un home polifacètic: escriptor, mestre, psicòleg, lingüista... Va treballar de mestre en tots els nivells acadèmics. Llicenciat en Filosofia i Lletres (Psicologia) i en Teologia, es va especialitzar en psicologia projectiva.
Es va dedicar a la formació permanent d'educadors i de futurs educadors i va col·laborar amb el Departament d'Ensenyament, els serveis Educatius i els instituts de ciències de l'educació de les universitats catalanes. També va ser professor associat de la Facultat d'Educació de la Universitat Internacional de Catalunya.
Va participar sobretot en activitats culturals i cíviques de tota mena a la vila del Masnou, on va viure molts anys. Va col·laborar intensament en la publicació periòdica Gent del Masnou amb multitud d'articles de temes ben diversos.
Col·laborador habitual de Ràdio Estel-Ràdio Principat en programes educatius.
Ha publicat diversos llibres:
* Valors per a la convivència (en coautoria amb Inés Luz González)
* Valors per créixer
* El gran llibre dels contes amb valors (en coautoria amb Adrià Fruitós Trubat)
* El gran llibre de les emocions (en coautoria amb Carles Arbat i Rafael Bisquerra)
* Eduquem persones. Reflexions d'un mestre sobre l'educació a l'inici del s. XXI
* Valors humans.Valors cristians
* Pensaments d'un educador, premi d'Assaig Pedagògic Joan Profitós de la Nit de Santa Llúcia 2009
* El Gran Llibre de les Emocions

## Referències

* ↑ «Biblioeteca (bio Esteve Pujol i Pons)» (en català i castellà). Biblioeteca, 30-12-2021. [Consulta: 30 desembre 2021].
* ↑ «Gent del Masnou». Gent del Masnou, 31-12-2021. [Consulta: 31 desembre 2021].
* ↑ «Todos tus libros» (en castellà). Todos tus libros, 30-12-2021. [Consulta: 30 desembre 2021].
* ↑ Pujol i Pons, Esteve. Valors per a la convivència. Barcelona: Parramon, 2014, p. 192. ISBN 9788434225138.
* ↑ Pujol i Pons, Esteve. Eduquem persones. Barcelona: Editorial Mediterrània, 2016, p. 120.
* ↑ Pujol i Pons, Esteve. Valors humans. Valors cristians. Barcelona: Secretariat Interdiocesà de Catequesi de Catalunya i les Illes Balears, 2008, p. 90. ISBN 978-84-88445-68-1.
* ↑ Pujol i Pons, Esteve. Pensaments d'un educador. Barcelona: Edicions Saragossa, p. 232.
# Oleguer Bellavista i Bou

Oleguer Bellavista i Bou (Sabadell, 5 de març de 1928 - Centelles, 29 de novembre de 2005) fou un capellà i activista català especialitzat en moviments catòlics obrers.

## Biografia

Va exercir de capellà durant vint-i-vuit anys essent rector d'un barri obrer a la ciutat de Cornellà de Llobregat durant més de deu anys. Secularitzat posteriorment, va treballar a l'Arxiu Diocesà i va ser professor de religió a l'Institut Eugeni d'Ors de Badalona; consiliari durant més de vint anys dels moviments obrers ACO (Acció Catòlica Obrera) i JOC (Joventut Obrera Catòlica); secretari del Grup Cristià de Promoció i defensa dels drets humans (1970-1975); fundador i director durant catorze anys de la revista Correspondència (1963-1977); i secretari del Grup de No-Alineats, membres de l'Assemblea de Catalunya.
Fundador i secretari de la Trobada Permanent d'Entitats d'Església (1975-1981), fundador i director de l'Arxiu Històric Municipal de Centelles (Osona) des de la seva fundació l'any 1988 fins al 1999.

## Publicacions

També és autor de diversos llibres:
* Los sacerdotes solidarios (1971)
* Evolució d'un barri obrer Almeda-Cornellà (1977)
* Murmuris d'estels (1997)
A més ha escrit articles en diverses revistes i ha col·laborat en diverses publicacions de l'Arxiu Diocesà de Barcelona.

## Fons personal

El seu fons personal es conserva a l'Arxiu Nacional de Catalunya. El fons conté la documentació generada i rebuda per Oleguer Bellavista, principalment fruit de la seva activitat relacionada amb els moviments catòlics obrers i amb l'Església. Del conjunt del fons destaca la col·lecció de publicacions sobre l'Església, sobre moviment obrer i drets humans, i especialment, la col·lecció de la revista Correspondència de la qual fou fundador i director. També cal remarcar la documentació que inclou sobre l'Assemblea de Catalunya i el Grup de No-Alineats, informes, fullets i altra material de treball.

## Referències

* 1 2 3 4 «Oleguer Bellavista». Arxiu Nacional de Catalunya. [Consulta: juliol 2013].
* ↑ Ruiz Acevedo, Francisco. «Oleguer Bellavista Bou (1928-2005)». Memòria Antifranquista del Baix Llobregat. [Consulta: 11 agost 2017].

## Enllaços externs

* Fons Oleguer Bellavista i Bou a l'Arxiu Nacional de Catalunya.
# Vittorio Storaro

Vittorio Storaro (Roma, 24 de juny de 1940) és un director de fotografia italià de cinema modern, guanyador de tres Oscars.
Fill d'un projeccionista de cinema, Storaro va començar estudiant fotografia als 11 anys, i els estudis formals de cinematografia al Centre Experimental de Cinematografia de Roma, als 18. Va treballar com a operador de càmera durant molts anys, el seu primer film com a director de fotografia va ser Giovinezza, Giovinezza (Youthful, Youthful) el 1968.
Ha treballat amb destacats directors de cinema, com per exemple Bernardo Bertolucci, amb el qual va establir un estreta i llarga col·laboració, així com Francis Ford Coppola i Warren Beatty.
Alguns dels seus treballs més destacats són: Novecento, El Conformista, El último tango en París, El Último Emperador, Apocalypse Now,, One From the Heart, Rojos, Bulworth, El cielo protector, Tucker: The Man and His Dream.
El primer èxit nord-americà de Storaro va ser Apocalypse Now, dirigida per Francis Ford Coppola l'any 1979, obra amb la qual va guanyar el seu primer Oscar. Coppola va a Storaro total llibertat a l'hora de recrear l'atmosfera visual de film, fet amb el qual, segon molts crítics, s'ha convertit amb una de les pel·lícules més espectaculars de tots els temps a nivell visual. Storaro ha rebut dos Oscar més, un per Rojos (1981) i un per L'últim emperador (1989). Va rebre la seva quarta, i fins al moment darrera nominació als Oscar pel seu treball a Dick Tracy (1990) de Warren Beatty.
Storaro és considerat com el mestre de la direcció de fotografia en el cinema, el seu treball s'inspira en la teoria dels colors de Johann Wolfgang von Goethe, centrada en l'efecte psicològic que tenen els diferents colors i la manera que aquests influeixen en la percepció de les diferents emocions. Juntament amb el seu fill, Fabrizio Storaro, ha creat Univisium, format que pretén unificar totes les futures produccions televisives i cinematogràfiques en una única relació d'aspecte: 2.00:1. En 2002, Storaro acabà el primer d'una sèrie de llibres sobre la seva filosofia sobre la cinematogràfica.
# Vilmos Zsigmond

Vilmos Zsigmond (Szeged, 16 de juny de 1930 - Big Sur, Califòrnia, 1 de gener de 2016) va ser un director de fotografia hongarès-estatunidenc.
En 2003, en una enquesta duta a terme per l'International Cinematographers Guild va col·locar a Zsigmond entre els deu cineastes més influents en la història.

## Vida i carrera

Zsigmond va néixer a Szeged, Hongria, fill de Bozena (née Illichman), una administradora, i Vilmos Zsigmond, un jugador de futbol i entrenador.

## Referències

* ↑ Mor el director de fotografia Vilmos Zsigmond
# Fortalesa de Biérastse

La fortalesa de Biérastse (en belarús:Берасьцейская крэпасьць Biérastsieiskaia krèpasts; en rus:Брестская крепость Brièstskaia krièpastʹ, en polonès:Twierdza brzeska) anteriorment era coneguda com a Fortalesa de Brest-Litovsk el nom polonès de la ciutat era Brześć Litewski. És una fortalesa russa del segle xix situada a Biérastse, Belarús. Té un dels monuments més importants de commemoració soviètica de la resistència a la invasió alemanya durant la Segona Guerra Mundial del 22 de juny de 1941 (Operació Barbarossa). Després de la guerra es va concedir a la ciutat el títol de Fortalesa heroica equivalent al de ciutat heroica que tenen en total 12 ciutats de la Unió Soviètica.

## Història

Originàriament aquesta era la fortalesa del segle xix més gran de l'Imperi Rus i ocupava 4 km² i va acabar ocupant-ne 30 km² de circumferència.
El 17 de setembre de 1939 la Unió Soviètica envaí Polònia i ocupà també aquesta fortalesa.
L'estiu de 1941 hi va haver el setge de Brest que els soldats soviètics van defensar contra els alemanys de la Wehrmacht. Aquesta fortalesa va ser un símbol de resistència pels soviètics junt amb Stalingrad i Kursk.

## Enllaços externs

* Official homepage of the Brest Hero-Fortress Memorial (en rus) Arxivat 2008-02-14 a Wayback Machine.
# Escut d'Emperador

L'escut d'Emperador és un símbol representatiu oficial d'Emperador, municipi del País Valencià, a la comarca de l'Horta Nord. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camper d'atzur, una corona d'emperador d'argent, amb bonet de gules. Per timbre, corona reial oberta, segons la tradició del Regne de València. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Resolució de 14 de setembre de 2022. Es tracta del mateix disseny proposat pel Consell Tècnic d'Heràldica i Vexil·lologia de la Generalitat el 7 de febrer de 1994. És un escut senzill que utilitza com a armes parlants una corona d'emperador, que és alhora el nom de la família Emperador, fundadora del municipi.
Com a observació assenyalar que s'utilitza una corona d'emperador heràldica, amb bonet i sense cap mitra damunt del bonet. Aquesta corona és igual a la que figura damunt de la columna situada a la destra en l'escut d'Espanya. En algunes representacions de l'emperador Carles V, hi apareix aquesta corona imperial, sense mitra, encara que de vegades te dues diademes creuades i no les tres sense creuar-se. No s'utilitza ni la corona de Rodolf II d'Àustria (posterior a Carles V), ni la de Catalina II de Rússia, ni altres models de corona imperials amb mitres, pròpies de l'heràldica d'altres països.
Escut anterior
Abans, l'Ajuntament utilitzà un escut, aprovat pel Ple de l'Ajuntament de 28 de març de 1988, però que no arribà a oficialitzar-se, amb el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camp d'atzur, una mansió amb torre, perfilada i aclarida de sable, i en punta, en camp d'or, quatre pals de gules. Al timbre, corona reial oberta, acostada de dos ratpenats volant de sable. | » |
La mansió amb torre representava l'edifici construït pel primer senyor, Agustí Emperador, qui va formar Emperador com una entitat independent de Museros. Els quatre pals representaven la pertinença del poble al Regne de València.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Horta Nord.
* Llista d'escuts del País Valencià.

## Referències

* ↑ «Resolució de 14 de setembre de 2022, de la Presidència de la Generalitat, per la qual s'aprova l'escut del municipi d'Emperador» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 9.430, 19-09-2022, pàg. 48.859.
* ↑ Gimeno, Ramón. «Emperador» (en castellà). VexilologiaCValenciana, 01-03-2020.
* ↑ Ajuntament d'Emperador. «Emperador. Dades d'interés». www.emperador.es. [Consulta: 16 setembre 2015].
# Llista de Creus de Sant Jordi/2010/Entitats
#### Entitats

Informació actualitzada per un bot. Els canvis manuals es perdran quan s'actualitzi!
| Entitat | Wikidata | Descripció |
| Orde de la Mercè | Q770186 | orde religiós mendicant |
| Casino Unió Comercial | Q11912947 | |
| Esbart Català de Dansaires | Q11919681 | esbart dansaire |
| Memorial dels Treballadors de Seat | Q11936444 | |
| Societat Coral La Badalonense | Q11950006 | |
| Unió Catalana d'Hospitals | Q11953998 | Associació d'Entitats Sanitàries i Socials |
| Associació de mestres Rosa Sensat | Q15952985 | Associació professional |
| Casa Catalana de Saragossa | Q16187694 | |
| Col·legi de Notaris de Catalunya | Q18005146 | |
| Federació de Grups Amateurs de Teatre de Catalunya | Q19714464 | |
# La Santa María de Barcelona

La Santa María de Barcelona era una rèplica de la Santa María, el més gran dels tres vaixells emprats per Cristòfor Colom en el seu primer viatge al Nou Món en 1492.

## Història

Fou coneguda també com la caravel·la del port, la caravel·la de Colom o simplement com la caravel·la, tot i que en realitat era un vaixell del tipus "nau". La Santa María va flotar al Port de Barcelona durant molts anys. Era una rèplica molt poc fidel de la Santa María de Colom. Es va construir per a fer la pel·lícula 'Alba de América' (1951), resposta triomfalista del règim del General Franco a la pel·lícula americana 'Christopher Columbus' (1949), considerada llavors com un "insult a la hispanitat".
La caravel·la estava amarrada al Moll de la fusta del Port Vell, al final de la Rambla. Es trobava a prop del monument a Colom, on ara comença la passarel·la que va cap al "Maremàgnum" i va aparèixer a dues pel·lícules més. Convertida en atracció turística calia pagar per visitar-la. Al costat seu va romandre flotant un altre vaixell fins a mitjans dels 1970, el Junc Rubia, un junc xinès que havia fet la travessia Hong Kong - Barcelona l'any 1959.
La Santa María va seguir al port durant uns quants anys més fins al maig de 1990, quan va patir dos incendis provocats per militants de Terra Lliure, que la veien com un símbol d'espanyolitat. A partir d'aquests fets, la Diputació de Barcelona, que n'era la propietària, va decidir retirar-la del Port de Barcelona, ja que el nul valor patrimonial de la nau no justificava de cap manera els elevats costos de la reparació i va enfonsar-la al Maresme. L'any 1991 va ser construïda a Barcelona una nova rèplica que, tripulada per un multimilionari japonès va arribar al Japó el 28 d'abril de 1992, on està exposada en una exhibició a l'aire lliure del Museu Marítim de Kobe que degut als seus orígens podria ser anomenada també la Santa Maria de Barcelona.

## Referències

* ↑ 'Alba de América'
* ↑ "Christopher Columbus" & "The Last Voyage of Sinbad"
* ↑ Hemeroteca de La Vanguardia, 30 de maig de 1990 (castellà)
* ↑ Hemeroteca de La Vanguardia, 27 de maig de 1990 (castellà)
* ↑ «¿Dónde está la carabela de Barcelona?» (en castellà). La Vanguardia, 11-04-2028. [Consulta: 20 abril 2011].
* ↑ Japan Times(anglès),
* ↑ Hemeroteca de La Vanguardia, 12 de juny de 1992 (castellà)
# Umberto Malvano

Umberto Malvano (17 de juliol de 1884 – 15 de setembre de 1971) va ser un dels primers jugadors de futbol italià de Torí. Va ser un dels tretze homes que van fundar la Juventus el 1897. Després de diversos anys jugant com a davanter de la Juventus, es va traslladar a l'AC Milan i va guanyar el Campionat italià de futbol de 1906 amb aquest darrer club.

## Palmarès

Milà
* Campionat d'Itàlia de futbol : 1906
Individual
* Capocannoniere : 1901

## Referències

* ↑ «Zanziball.it». Arxivat de l'original el 2007-09-27. [Consulta: 15 març 2024].
* ↑ «La Vecchia Signora...In Bianconero». SpazioInWind.it, 08-06-2007.