OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Samuel Huntington

Samuel Huntington (Windham, 16 de juliol, 1731 - Norwich, 5 de gener de 1796) fou un jurista, estadista i patriota durant la Revolució Americana de Connecticut. Com a delegat al Congrés Continental, va signar la Declaració d'Independència i els Articles de la Confederació. També es va exercir com a President del Congrés Continental entre 1779 i 1781, cap de justícia de la Cort Suprema de Connecticut entre 1784 i 1785, i el 18è governador de Connecticut des de 1786 fins a la seva mort.
# Anselme Gaëtan Desmarest

    Aquest autor és citat en taxonomia animal amb el nom «Desmarest».
Anselme Gaëtan Desmarest (1784 - 4 de juny del 1838) fou un zoòleg i autor francès. Era fill de Nicolas Desmarest.
Desmarest publicà Histoire Naturelle des Tangaras, des Manakins et des Todiers (1805), Considérations générales sur la classe des crustacés (1825), Mammalogie ou description des espèces des Mammifères. Paris: Veuve Agasse(1820), i Dictionnaire des Sciences Naturelles (1816-30, amb André Marie Constant Duméril). El seu fill Eugène Anselme Sébastien Léon Desmarest (1816-1889) també fou zoòleg.
# Guillemina de Baden

Guillemina de Baden, gran duquessa de Hessen-Darmstadt (Karlsruhe 1788 - Darmstadt 1836) va ser una princesa de Baden amb el tractament d'altesa que esdevingué gran duquessa de Hessen-Darmstadt en casar-se amb el gran duc Lluís II de Hessen-Darmstadt.
Nada a Karlsruhe, capital del gran ducat de Baden, el dia 10 de setembre de 1788, era filla del príncep hereu Carles Lluís de Baden i de la landgravina Amàlia de Hessen-Darmstadt. Guillemina era neta per via paterna del gran duc Carles Frederic I de Baden i de la landgravina Carolina Lluïsa de Hessen-Darmstadt; mentre que per via materna ho era del landgravi Lluís IX de Hessen-Darmstadt i de la princesa palatina Carolina von Zweibrücken-Birkenfeld.
El dia 19 de juny de 1804 contragué matrimoni a Karlsruhe amb el príncep i després gran duc Lluís II de Hessen-Darmstadt, fill del gran duc Lluís I de Hessen-Darmstadt i de la landgravina Lluïsa de Hessen-Darmstadt. La parella tingué cinc fills:
Guillemina morí a Darmstadt el dia 27 de gener de 1836 a l'edat de 47 anys. La princesa mantingué una relació amorosa amb el baró August von Senarclens de Grancy, i a aquest aristòcrata i membre de la cort de Darmstadt se li atribuïren la paternitat dels dos darrers fills de Guillemina.
# Juliana Maria de Brunsvic-Wolfenbüttel

Juliana Maria de Brunswick-Wolfenbüttel (en alemany Juliane Marie von Braunschweig-Wolfenbüttel) va néixer a Wolfenbüttel el 4 de setembre de 1724 i va morir a Fredensborg el 10 d'octubre de 1796. Era filla del duc Ferran Albert II de Brunsvic-Lüneburg (1680-1735) i d'Antonieta Amàlia de Brunsvic-Lüneburg (1696-1762).

## Biografia

El 8 de juliol de 1752 se va casar amb el rei Frederic V de Dinamarca, fill de Cristià VI i de Sofia Magdalena de Brandenburg-Kulmbach, que havia quedat vidu de la seva primera dona, la reina Lluïsa de Gran Bretanya, l'any anterior. De manera que es convertí en reina consort de Dinamarca i Noruega. Com a reina consort va portar una vida tranquil·la i apartada de la política. El matrimoni va tenir un fill, el príncep Frederic.
El 1766 va morir el seu home, el rei Frederic V. El va succeir el seu fillastre Cristià VII, amb problemes mentales i impossibilitat per a governar, de manera que es va mantenir al marge dels afers d'Estat, que van ser delegats en el seu metge Johann Friedrich Struensee i en la reina consort Carolina Matilde de Hannover.
Les reformes liberals de Struensee i la seva relació sentimental amb la reina Carolina Matilde van escandalitzar els conservadors danesos, entre els quals Juliana Maria hi ocupà un paper destacat. El 17 de gener de 1772, en un cop d'Estat, Struensee i els seus col·laboradors foren arrestats i executats el 28 d'abril. Per la seva banda, Carolina Matilde fou deportada del país.
Frederic, el fill de Juliana Maria, de només divuit anys, fou nomenat regent del nou govern, però en realitat les regnes del país les dirigí ella mateixa i el ministre Ove Høegh-Guldberg. El govern va aplicar mesures d'un conservadorisme extrem, i Juliana Maria s'erigí en l'heroïna de la noblesa, conservant els seus privilegis i concedint nous títols nobiliaris per tal d'assegurar-se el poder.
Amb tot, el 14 d'abril de 1784, els liberals partidaris del fill de Cristià VII, el príncipe hereu Frederic, varen fer un altre cop i el convertiren en el nou regent, restablint algunes de les reformes que havia impulsat Struensee.
Allunyada de la política, Juliana va morir el 1796 al Palau de Fredensborg. Tot i no haver aconseguit col·locar el seu fill Frederic al tron, el seu net Cristià sí que seria proclamat rei el 1839.

## Enllaços externs

* Royal House of Denmark
# Abd Al·lah Mirza Dara

Abd Al·lah Mirza Dara (1796 - 1846) fou un príncep persa fill de Fat·h-Alí Xah Qajar, i governador de la província de Kamsa. Per part de mare venia de família de sayyids de Pazvar i era gendre de Sulayman Khan Qadjar.
El 1809/1810 fou nomenat governador de Kamsa amb seu a Zandjan i amb Mirza Taki Aliabadi com a visir. A la segona guerra russo-persa fou enviat a Ardabil amb l'exèrcit de la seva província i va atacar les forces russes dirigides per Madàtov.
Després de la mort del seu pare fou confirmat dues vegades en el govern de Kamsa.
Fou un poeta destacat del qual el diwan ha estat publicat.
Va morir el 18 de juny de 1846.
# Karl Briul·lov

Karl Pàvlovitx Briul·lov o Brullov (en rus, Карл Па́влович Брюлло́в) (12 de desembre de 1799, Sant Petersburg – 11 de juny de 1852, Roma), anomenat Carlo Brulleau fins al 1822, va ser un pintor rus, considerat com la figura clau en la transició del neoclassicisme rus al romanticisme.

## Biografia

Va néixer a Sant Petersburg, al si d'una família d'origen francès. Malgrat que havia estudiat a l'Acadèmia Imperial de les Arts (1809-21), Briul·lov mai no va acollir completament l'estil clàssic ensenyat pels seus mentors, i promogut pel seu germà, Aleksandr Briul·lov. Després de reconèixer-se a si mateix com una figura prometedora i de finalitzar la seva educació, va deixar Rússia i va anar cap a Roma, on va treballar fins a 1835 com a retratista i pintor costumista. No obstant això, només assoleix la fama quan comença a pintar quadres històrics.
El seu treball més conegut, L'últim dia de Pompeia (1830-1833), és una vasta composició comparada per Puixkin i Gógol amb els millors treballs de Rubens i Van Dyck. Això creà sensació a Itàlia i va establir en Briul·lov com un dels millors pintors europeus del seu temps. Després de completar el seu treball, va tornar triomfalment a la capital russa, on va fer molts amics entre l'aristocràcia i l'elit intel·lectual, i a més va obtenir un lloc d'elevat rang a l'Acadèmia Imperial de les Arts.
Mentre ensenyava a l'acadèmia (1836-48), va desenvolupar un estil de retrat que combinava proporcionalment la simplicitat neoclàssica amb una tendència romàntica, i la seva afició pel realisme era satisfeta amb un intrigant nivell de penetració psicològica. Mentre Briul·lov treballava a la cúpula de la Catedral de Sant Isaac, la seva salut es va deteriorar de forma abrupta. Seguint el consell del seu metge, es va traslladar a Madeira el 1849, i va romandre els últims tres anys de la seva vida a Itàlia. Va morir a Roma i va ser enterrat al Cimitero acattolico.

## Obres

* Un matí italià 1823
* Un migdia italià 1827
* La Gran Duquessa Helena Pàvlova i la seva filla, 1830
* La genet 1832
* Virsavia, 1832
* L'últim dia de Pompeia 1833
* Retrat d'Ivan Krilov 1839
* Retrat de les germanes de Xixmarevi 1839

## Enllaços externs

* Galeria de Briul·lov
* Briul·lov a la Galeria d'Art Russa
# Província de la Badia de Massachusetts

La Província de la Badia de Massachusetts fou una Colònia de la Corona britànica a Amèrica del Nord i va donar lloc a l'estat de Massachusetts, un dels tretze estats originals dels Estats Units. El nom prové dels massachusett, una tribu algonquina que poblava aquesta zona.

## Història

La determinació britànica en l'any 1775 per acabar amb les possibles rebel·lions havia arribat a l'extrem d'ordenar la detenció dels caps rebels, dispersar per la força les multitudinàries protestes i confiscar les armes. En una d'aquestes redades, 19 d'abril de 1775 va provocar els primers combats reals de la guerra, quan les tropes dirigides pel general Thomas Gage es va trobar colons previsors en les poblacions de Lexington i Concord.
Encara que les baixes eren escasses, aquests enfrontaments fomentava la solidaritat i militància entre els colons, i al cap de poc els soldats britànics havien d'enfrontar-se amb les unitats armades anomenades "minutemen", anomenats així perquè asseguraven estar preparades al minut de ser avisats.
# Jean-Baptiste Fleuriot-Lescot

Jean-Baptiste Edmond Fleuriot-Lescot o Lescot-Fleuriot va ser un artista escultor i polític revolucionari francès que va aconseguir l'Alcaldia de París, nascut a Brussel·les en 1761 i executat en la guillotina a París el 10 de termidor de l'any II (28 de juliol de 1794).
Fleuriot-Lescot va participar en la Revolució brabançona de Brussel·les l'any 1789, contra l'ocupació d'Àustria, després de la qual cosa es va refugiar en França després de les protestes contra la política de Josep II. Establit a París, va començar a exercir com a arquitecte després d'acabar els estudis d'arquitectura i escultura. Com a escultor va ser autor del bust de Lepeletier, que decora una de les sales de la Convenció Nacional.
La revolució el va dur a aliar-se amb Robespierre, qui li va aconseguir un lloc com a comissari de treballs públics, així com altres càrrecs de caràcter polític. Es va instal·lar a la secció del Museu com a comissionat de l'arquitecte de la Comuna, Poyet. Era membre actiu del Club dels Jacobins i participà en totes les agitacions polítiques tant al Camp de Mart com al Palau de les Teuleries. Membre força actiu dels sans-culottes, va participar en la insurrecció de la Comuna de París. El 13 de març de 1793 va ser nomenat adjunt de Fouquier-Tinville, acusador públic del Tribunal Revolucionari.
Convertit en un dels elements essencials dels montagnards, Fleuriot-Lescot va ser nomenat comissionat d'obres públiques. Després de substituir el Consell Executiu pels comitès executius en germinal de l'any II, el 21 de floreal (10 de maig de 1794) va succeir Jean-Nicolas Pache (compromès amb els hebertistes) com a alcalde de París, càrrec que conservaria durant dos mesos i divuit dies. El 27 de juliol d'aquest mateix any, amb Robespierre tancat al Luxemburg, Fleuriot-Lescot va reunir l'alt consell de la Comuna insurreccional, i publica amb François Hanriot i Claude-François de Payan una proclama en la que enfervoria les masses populars perquè s'aixequessin per la defensa dels seus veritables amics.
Va acollir als partidaris de Robespierrea a la Casa Comunal. Aleshores la Convenció dictà un decret posant fora de la llei l'alcalde i tot el consell de la comuna. El mateix 27 de juliol, Fleuriot-Lescot va ser arrestat juntament amb els seus col·laboradors pels gendarmes que es mantenien fidels a la Convenció, sota les ordres de Léonard Bourdon.
El 28 de juliol, a les dues de la matinada, va ser conduït al Tribunal Revolucionari, i guillotinat al final del dia juntament amb els seus 21 col·laboradors.
Des de l'execució de Fleuriot-Lescot, el càrrec polític d'alcalde de París va ser abolit, fins a la seva restauració l'any 1848.

## Fonts parcials

* Raymonde Monnier, «Lescot-Fleuriot Jean-Baptiste Edmond», en Albert Soboul (dir.), Dictionnaire historique de la Révolution française, París, 1989.

## Enllaços externs

* Fleuriot-Lescot Arxivat 2010-01-10 a Wayback Machine.
# Annales de la religion

La gaseta Annales de la religion (en català, Annals de la religió) duia per subtítol Mémoires pour servir à l'histoire du XVIIIe siècle, par une société d'amis de la religion et de la patrie (en català, Memòries per servir a la història del segle xviii, per una societat d'amics de la religió i de la pàtria).
Aquesta gaseta va aparèixer de maig de 1795 a novembre de 1803.
L'abat Henri Grégoire, Jean-Denis Lanjuinais, Jean-Baptiste Royer tots de tendència gal·licana fins i tot jansenista van ser els redactors d'aquesta gaseta. Els Annals de la Religió eren l'òrgan de premsa de la Societat Lliure de Filosofia Cristiana, societat creada el 1795 pels mateixos per reactivar l'estudi de les ciències religioses i lluitar contra la Teofilantropia i el culte de l'Ésser Suprem. Els membres d'aquesta societat utilitzaven els Annals per publicar els seus treballs, defensar les idees de l'Església constitucional gal·licana i reunir els membres d'aquest clergat.
Els Annals de la Religió van desaparèixer de manera inexplicada el 1803, sens dubte a causa de la seva oposició virulenta al concordat del 1801 signat entre Napoleó Bonaparte i el papa Pius VI.
L'informe de Roederer de 1803 sobre la premsa estima en 744 el seu nombre d'abonats, el que és força important per a l'època. La seva tirada era de 3000 exemplars aproximadament.

## Fonts

* Jean Tulard, Jean-François Fayard i Alfred Fierro, Histoire et dictionnaire de la Révolution française. 1789-1799, Robert Laffont, col·l. «Bouquins», París, 1987 (ISBN 2-7028-2076-X)
* Bernard Plongeron, L'abbé Grégoire et la république des savants, Editions du CTHS, 2001.
* Rita Hermont-Belot, L'abbé Grégoire, la politique et la vérité, Seuil, 2000.

## Vegeu també

* Henri Grégoire
* gal·licanisme
* Société libre de philosophie chrétienne
# Friedrich August Wolf

Friedrich August Wolf (15 de febrer de 1759, Haynrode, Saxònia - 8 d'agost de 1824, Marsella, França) fou un filòleg i hel·lenista alemany, famós per haver qüestionat la unitat de composició dels poemes homèrics.

## Biografia

El seu pare era mestre d'escola i organista. Es va traslladar amb la seva família a Nordhausen i de la seva escola, on va aprendre llatí, grec, castellà, francès, italià i música, va passar el 1777 a estudiar filologia clàssica a Göttingen sota la direcció de Christian Gottlob Heyne; però Heyne va excloure'l de les seves lliçons quan va fer-li saber els seus punts de vista sobre Homer. Wolf fou després un estimat professor a Ilfeld el 1779 i va dirigir l'escola d'Ostróda des del 1782; una edició seva del Banquet de Plató va fer que l'any següent accedís a la càtedra de filosofia i propedèutica a la Universitat de Halle. Quan Napoleó va ordenar tancar la universitat el 1807, va anar-se'n a Berlín, on fou nomenat membre de l'Acadèmia de Ciències; a la seva universitat va ensenyar des del 1810. A Prússia va procurar instaurar una mena de nou humanisme que restaurés els valors no només intel·lectuals, sinó morals de la joventut d'un país devastat per la guerra. Va col·laborar estretament amb Wilhelm von Humboldt, Johann Wolfgang von Goethe i Friedrich Schiller, i va fer de la història antiga i de la filologia disciplines fonamentals al nou sistema universitari prussià.
A Prolegomena ad Homerum (1795) va intentar demostrar, per mitjà d'una crítica de la forma i contingut de la Ilíada i l'Odissea, que aquestes epopeies eren en realitat resultat d'un procés constitutiu progressiu de suma o addició de diversos fragments èpics composts per diferents aedes i pertanyents a èpoques molt diferents i, per tant, no es devien a un sol autor, sinó que van ser recopilats i units en una sola redacció al voltant del segle vi aC, quan el tirà Pisístrat va designar una comissió de persones instruïdes per reunir els poemes d'Homer i fixar-ne un text únic ben definit. Aquest punt de vista va suscitar un important debat intel·lectual a filologia denominat "qüestió homèrica". Entre les seves altres obres hi ha també Exposició de la ciència de l'antiguitat (1807).

## Obres

* Antiquitäten von Griechenland, Hammerde, Halle, 1787
* Darstellung der Alterthums-Wissenschaft, Berlin, 1807. Réédition : Acta Humaniora, Weinheim, 1986 (ISBN 3-527-17552-0)
* Encyclopädie der Philologie, Expedition d. Europ. Aufsehers, Leipzig, 1831
* Kleine Schriften in lateinischer und deutscher Sprache. Olms, Hildesheim, 2003. Vol. 1. Scripta latina (ISBN 3-487-12033-X) Vol. 2. Deutsche Aufsätze (ISBN 3-487-12034-8)
* Prolegomena zu Homer. 1795, Reclam, Leipzig, 1908
* Prolegomena to Homer. 1795, traducción en inglés, Princeton University Press, Princeton, N.J. 1988 (ISBN 0-691-10247-3)
# Giovanni Meli

Giovanni Meli (Palerm, Regne de Sicília, 1740 - Idem, 1815) fou un poeta, metge i professor de química sicilià.

## Biografia

Després d'estudiar Filosofia i Medicina, va treballar com métge a Cinisi, a la província de Palerm. Molt aviat va descobrir als poetes bucòlics i a la poesia en la seva llengua siciliana nativa (sicilià, que va emprar més tard en la seva obra literària.
Va publicar la seva primera obra, La Bucolica, entre 1766 i 1772, inspirat per la Arcadia de Jacopo Sannazaro. L'obra fou escrita mentre encara feia de metge a Cinisi.
Quan va tornar a Palerm ja era conegut com a poeta i científic. Va dedicar la resta de la seva vida a col·leccionar obres de poesia siciliana, però sobretot, a escriure i publicar la seva pròpia obra. Els Poesi siciliani en cinc llibres fou publicada l'any 1787 i una edició amb sis parts el 1814.
A més a més de La bucolica, aquestes col·leccions contenen exemples dels seus versos satírics, com La fata galanti (1762); Don Chisciotti e Sanciu Panza (una paròdia inspirada en l'obra de Cervantes, 1785-1787); Favuli murali (Faules morals, 1810-1814; Origini dû munnu (Els orígens del món, 1768); Elegii ('Elegies) i Canzunetti (Cançonetes).

## Exemple
### Don Chisciotti e Sanciu Panza (Cantu quintu)

(~1790)
| Sicilià | Català |
| Stracanciatu di notti soli jiri; | Disfressat de nit nomes vaga; |
| S'ammuccia ntra purtuni e cantuneri; | S'amaga en portes i nínxols; |
| cu vacabunni ci mustra piaciri; | amb rodamóns es troba a gust; |
| poi lu so sbiu sunnu li sumeri, | però l'ase és el seu màxim plaer, |
| li pruteggi e li pigghia a ben vuliri, | els protegeix i els cuida a ben voler, |
| li tratta pri parenti e amici veri; | els tracta com parents i verdaders amics; |
| siccomu ancora è n'amicu viraci | ja que encara és bon amic |
| di li bizzarri, capricciusi e audaci. | de tots els que son estranys, capritxosos i audaços. |
# Carl August von Eschenmayer

Carl August von Eschenmayer (Neuenburg, Wurtemberg, 4 de juliol de 1768 - Kirchheim unter Teck, 17 de novembre de 1852), va ser un metge, filòsof i ocultista alemany. El pensament d'Eschenmayer i el de Schelling difereixen fonamentalment pel que fa al coneixement de l'absolut. Eschenmayer creia que, per assolir la veritat, la filosofia necessita el complement del que ell anomenava «no- filosofia », una mena d'il·luminació mística mitjançant la qual s'obtenia una fe en Déu que no podia arribar pel sol esforç intel·lectual. Eschenmayer va traslladar la seva tendència al misticisme a les seves investigacions físiques, el que el va conduir a desenvolupar un profund interès en els fenòmens del denominat magnetisme animal. Al final, va arribar a convertir-se en un devot creient en la possessió demoníaca i espiritual, els seus últims escrits estan intensament impregnats de sobrenaturalisme.

## Obres

* Die Philosophie in ihrem Ubergange zur Nichtphilosophie 1803.
* Versuch die scheinbare Magie des thierischen Magnetismus aus physiologischen und psychischen Gesetzen zu erklären 1816.
* System der Moralphilosophie, 1818.
* Psychologie in drei Theilen, als empirische, reine, angewandte 1822.
# Gilbert d'Aissailly

Gilbert d'Aissailly, mort el 1183, fou el cinquè Mestre de l'Hospital. Va succeir a finals de l'any 1162 o principis de 1163 a Arnaud de Comps i va exercir el càrrec fins al 1169-1170.
És un personatge desconegut fins que accedeix a la magistratura de l'Hospital, se sap que era ja gran quan fou posicionat en aquest càrrec i que per la forma del seu nom era d'origen francès.
Va dimitir del càrrec el 1170, però abans de fer-ho va fer elegir successor segons les disposicions estatutàries. La tria dels electors va portar el tresorer de l'orde Caste de Murols i es va elegir un nou tresorer o gran preceptor. Ara bé, aquest procés es va veure enterbolit per l'antic gran preceptor Pons-Blan que tenia aspiracions a ser el nou mestre. Aquestes aspiracions, però, foren ràpidament contingudes per ordre papal.
# Emery d'Amboise

Émery o Emeri d'Amboise fou el 40è Gran Mestre de l'Hospital. Va succeir a Pierre d'Aubusson.

## Orígens

Va néixer el 1434 i era el tercer fill de Pierre d'Amboise, camarlenc de Carles VII de França i d'Anne de Beuil.

## Biografia

Lluís XII de França l'havia nomenat gran prior de França i també feia les tasques del tresorer general de l'Orde de Sant Joan de Jerusalem. També fou comanador de la Comanda d'Arville, al costat de Vendôme, i el 1478 de la comanda de Beauvoir, al costat d'Amiens (de 1491 a 1495). Abans de 1503 fou comanador de la Comanda de Boncourt, al costat de Saint-Quentin.
Abans de marxar a Rodes el 1503, Lluís XII li va donar un tros de la Vera Creu i li va cenyir l'espasa que Sant Lluís portava a Egipte. Fou acollita a Rodes amb molta magnificència. Els carrers tenien catifes i estaven adornats amb flors d'olor, les cases estaven guarnides amb els escuts. La catedral fou recoberta de catifes turques, tapissos d'or i seda amb els colors del seu escut.
El 1505 va obtenir una victòria sobre el corsari turc Carnali, que feia malvestats a Rodes i les illes dels voltants. A l'any següent, 1506, es va emparar d'una flota de set vaixells enviats pel soldà d'Egipte.
El 1507 va aconseguir prendre una carraca de nom La mogardina o, cosa que és el mateix, la reina dels mars. Aquest vaixell marxava cada any d'Alexandira per anar a vendre sedes, espècies i altres mercaderies a la costa d'Àfrica del Nord. Tenia set ponts i podia portar, a més de l'equipatge i les mercaderies, més de mil soldats i cent canons. Per poder envoltar el pal principal de la nau feien falta sis homes.
De 1507 a 1510 a Orient, Emery d'Amboise va prendre, amb la seva flota, nombrosos vaixells sarraïns. Aquests van preparar una flota de 25 naus, però previngut, Amboise els va anar a atacar amb una flota de vint-i-dos vaixells, amb La mogardina al capdavant. Van atacar els enemics al golf d'Ajazzo, a la costa de Montenegro. Va aconseguir vèncer-els, va capturar onze vaixells i quatre galeres, a més d'un nombrós botí i presoners.
Durant el seu mestrat va fer nombrosos treballs a l'illa de Rodes, s'hi poden trobar, encara avui, les seves armes sobre diferents edificis que va fer construir tant a Rodes com a les illes del Dodecanès. A Rodes, la porta per on entren els cavallers fou acabada sota el seu mestrat. Encara duu avui el nom de Porta d'Amboise i el seu escut hi és gravat. També hi ha el seu escut a la capella de Sant Jordi del Castell de l'Illa de Leros, així com a les muralles d'aquesta illa.
Emery d'Amboise va morir el 13 de novembre de 1512 amb 78 anys. Va deixar la seva herència per a l'orde i per al manteniment dels pobres.

## Fonts

* Hist, de Tour., IV, 9.
* Almanach de Tour., 1702.
* P. Anselme, Hist, généal, de la maison de Vertot,.
* Hist, des chevaliers de Saint-Jean de Jérusalem. III, 160 et suivantes.
* Moréri, Diction, hist., France, VII, 124.
* L. Lalanne, Diction, hist, de la France, P. 64.
* Dictionnaire d'épigraphie chrétienne par Jean-Jacques Bourassé et Jacques Paul, p.830.
* Œuvres choisies de l'abbé de Vertot, par Vertot. p.170.
# Ermengol d'Asp

Ermengol d'Asp (? - hivern de 1192), també conegut com a Armengol de Aspa o Hermangard d'Asp, fou Mestre de l'Hospital des del 20 de juliol de 1187 al 1190.
De possible origen català; de la població d'Aspa, municipi de la comarcà del Segrià. Va exercir com a prior de la Castellania d'Amposta entre el 1180 i el 1182.
Es tenen molt poques dades de la seva vida. El 1186 va obtenir el castell de Margat. El 22 d'octubre de 1187 va haver de cedir la ciutat de Jerusalem a Saladí, que la va conquerir.
# Riccardo Caracciolo

Riccardo Caracciolo fou un Mestre rival al mestre Juan Fernández de Heredia durant el Cisma d'Occident. Mentre Heredia era el mestre del papat d'Avinyó, concretament del papa Climent VII i elegit pels camins normals dintre de l'Orde, Caracciolo era el candidat i el mestre del papa de Roma Urbà VI. El seu mestratge va durar de 1383 fins a la data de la seva mort, el 1395, abans que la d'Heredia.