OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La màscara de la mort vermella

La màscara de la mort vermella (The Masque of the Red Death en anglès) és un conte d'Edgar Allan Poe publicat per primera volta al 1842 en Graham's Magazine. La història segueix algunes tradicions de la narrativa gòtica i es considera sovint una al·legoria sobre la mort inevitable, tot i que algunes crítiques adverteixen de no guiar-se per una lectura al·legòrica.

## Resum

La història ocorre a l'abadia de l'"intrèpid, feliç i sagaç" príncep Pròsper. Aquest i altres mil nobles s'han refugiat a l'abadia per escapar de la mort vermella, una terrible plaga amb símptomes espantosos que s'ha estès sobre la terra. Les víctimes, amb "dolors aguts", "mareig sobtat", i hematidrosi, moren en menys de mitja hora. Pròsper i la seua cort són indiferents als sofriments de la població en general; tenen la intenció d'esperar la fi de la plaga en el luxe i la seguretat rere les parets del seu recer, després d'haver soldat les portes.
Una nit, després de sis mesos d'aïllament, Pròsper fa un ball de màscares per entretenir els convidats, en set habitacions de colors de l'abadia. Cadascuna de les primeres sis habitacions està decorada i il·luminada per uns brasers col·locats just davant de les finestres, que li donen un color concret: blau, porpra, verd, taronja, blanc i violeta. L'última sala està decorada en negre i està il·luminada per una llum escarlata, "un color obscur de sang". Molt pocs hostes són prou valents com per aventurar-se a la setena estança. La mateixa habitació és la ubicació d'un gran rellotge de banús que ressona cada hora: tots deixen de parlar o ballar i l'orquestra deixa de tocar. Quan el rellotge deixa de repicar, es reprèn de seguit la mascarada.
En el repic de la mitjanit, els tabolaires i Pròsper perceben, entre el públic, una figura amb un vestit fosc, esquitxat de sang, que sembla una mortalla. La màscara de la figura pareix la cara rígida d'un cadàver i mostra els trets de la mort vermella. Molt enfurit, Pròsper demana que immediatament se'l desemmascara per saber qui és el misteriós hoste. Els convidats, massa aterrits per acostar-se a la figura, la deixen passar per les sis habitacions. El príncep la persegueix amb una daga mentre el misteriós hoste travessa els salons sense que ningú que li talla el pas, fins a arribar a la setena habitació. Quan la figura es torna cap a ell, el príncep fa un crit agut i cau mort. Els festers enfurismats i terroritzats convergeixen a la cambra negra i intenten tots junts retirar per força la màscara i el vestit, només per descobrir amb horror que no hi ha res a sota. Només llavors s'adonen que la figura és la mateixa Mort Roja, i tots els hostes contreuen la malaltia i moren.
Quan tots han mort, el rellotge deixa de sonar i els trípodes amb els brasers s'apaguen. El darrer paràgraf del conte ho resumeix així: "I les tenebres, la corrupció i la Mort Vermella ho van dominar tot".

## Enllaços externs

* Conte de La màscara de la mort vermella. Arxivat 2019-04-10 a Wayback Machine.
* El conte en anglès en Librivox, en Commons.
# Tell Berna

Tell Schirnding Berna (Pelham Manor, Nova York, 14 de juliol de 1891 – Nantucket, Massachusetts, 5 d'abril de 1975) va ser un atleta estatunidenc que va competir a començaments del segle xx. En el seu palmarès destaca una medalla als Jocs Olímpics de 1912.
De 1910 a 1912 va guanyar el campionat IC4A de dues milles i aquest darrer any va establir un rècord nacional que fou vigent durant 20 anys. El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, on disputà quatre proves del programa d'atletisme. En els 3.000 metres per equips guanyà la medalla d'or, en els 5.000 metres fou cinquè i en les dues proves de camp a través abandonà.
Berna es va graduar per la Universitat Cornell el 1912 i posteriorment va treballar en nombroses empreses de maquinària industrial. El 1937 passà a exercir de secretari general de la National Machine Tools Business Association, on es va mantenir fins a la fi de la Segona Guerra Mundial.

## Referències

* 1 2 3 «Tell Berna Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2 d’abril 2010. [Consulta: 13 juliol 2016].
# Ralph Cook Craig

Ralph Cook Craig (Detroit, Michigan, 21 de juny de 1889 – Lake George, Nova York, 21 de juliol de 1972) va ser un atleta estatunidenc guanyador de dues medalles d'or als Jocs Olímpics de 1912 celebrats a Estocolm.
Craig inicialment corria curses de tanques, però es va passar a les curses de velocitat quan arribà a la Universitat de Michigan. El 1910 va guanyar el campionat intercol·legial als 220 metres, triomf que va repetir a l'any següent.
El 1912 és escollit per formar part de l'equip olímpic que havia de participar en els Jocs Olímpics d'aquell any. A Estocolm aconsegueix classificar-se per a la final dels 100 m. El gran favorit és un altre nord-americà, Don Lippincott, que en les proves classificatòries aconsegueix el record del món de l'especialitat amb un temps de 10,6 segons. Després de set sortides falses, Craig guanya la cursa en 10,8 segons. Lippincott va quedar tercer.
A la final de 200 m de nou s'enfronta al seu compatriota, aconseguint repetir triomf.
Immediatament després de les olimpíades, Craig va abandonar la seva carrera esportiva. El 1948 va tornar a participar en uns Jocs Olímpics, ara com a integrant de l'equip de vela nord-americà. Craig que comptava amb 59 anys no va participar en les competicions. Amb tot, va ser el portador de la bandera dels Estats Units a la cerimònia inaugural.

## Enllaços externs

* http://www.michtrack.org/HOF/hofcraig.htm Arxivat 2002-08-17 a Wayback Machine.
# Edward Gleason

Edward Francis Gleason (Hyannis, Massachusetts, 9 de novembre de 1869 – Hyannis, 9 d'abril de 1944) va ser un tirador estatunidenc que va competir a començaments del segle xx.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, on disputà dues proves del programa de tir. Guanyà la medalla d'or en la competició de fossa olímpica per equips, mentre en la prova individual fou onzè.

## Referències

* ↑ «Edward Gleason Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 10 de juliol 2014. [Consulta: 9 abril 2017].
# Bucky Larson: Born to Be a Star

Bucky Larson: Born to Be a Star és una pel·lícula estatunidenca del 2011 dirigida per Tom Brady. Escrita per Adam Sandler, Allen Coverd i Nick Swardson, que interpreta el paper del títol, la pel·lícula, produïda per Happy Madison Produccions i distribuïda per Columbia Pictures.

## Argument

Després d'haver descobert que els seus pares van ser antigues glòries del cinema pornogràfic, un jove decideix marxar a Hollywood per convertir-se igualment en una estrella del cinema X.

## Repartiment

* Nick Swardson: Bucky Larson
* Christina Ricci: Kathy McGee
* Don Johnson: Miles Deep
* Stephen Dorff: Dick Shadow
* Ido Mosseri: J. Day
* Kevin Nealon: Gary
* Edward Hermann: Jeremiah Larson
* Miriam Flynn: Debbie Larson
* Mario Joyner: Claudio
* Nick Turturro: Antonio
* Mary Pat Gleason: Marge
* Adam Sandler: el director de casting
* Curtis Armstrong: Clint
* Brandon Hardesty: Lars
* Adam Herschman: Dale
* Pauly Shore: AFA Emcee
* Beverly Polcyn: Mrs. Bozobop
* Jonathan Loughran: Bondage guy
* Peter Dante: Dante
* Jimmy Fallon: ell mateix

## Rebuda de la crítica i al box-office

Des de la seva estrena en sales Bucky Larson: Born to Be a Star va tenir una majoria de crítiques negatives, no recollint cap opinió favorable al lloc Rotten Tomatoes, basat en 35 comentaris i una nota mitjana de 1.6 sobre 10 i una nota de 9 sobre 100 al lloc Metacritic, basat en 13 comentaris. A més, la pel·lícula va tenir un veritable fracàs comercial als Estats Units, ja que va arrencar al quinzè lloc del box-office des del seu primer cap de setmana d'explotació amb només 1.415.023 dòlars de recaptacions El cap de setmana següent, no aconsegueix més que recaptar 2.331.318 dòlars. En total, la pel·lícula han continuat dues setmanes al cartell en el territori estatunidenc i és classificada al quinzè lloc del box-office amb 1.936.064 la primera setmana i 2.529.395 la segona Mentre que el pressupost de rodatge es considera de deu milions de dòlars.

## Premis

La pel·lícula va ser nominada sis vegades en la 32a Cerimònia dels Razzie Awards en les categories :
* Pitjor pel·lícula
* Pitjor actor (Nick Swardson)
* Pitjor director (Tom Brady)
* Pitjor guió
* Pitjor preqüela, remake, plagi o continuació (plagi de Boogie Nights i Va néixer una estrella)
* Pitjor equip a la pantalla

## Referències

* ↑ Bucky Larson: Born to Be a Star (en anglès).
* ↑ Metacritic. Bucky Larson: Born to Be a Star (en anglès). Metacritic.
* 1 2 Bucky Larson: Born to Be a Star (en anglès).
* ↑ Bucky Larson: Born to Be a Star (en anglès).
* ↑ «Adam Sandler dominates the Razzie nominations» (en anglès). LA Times, 25-02-2012. [Consulta: 19 juny 2012].

## Enllaços externs

* Bucky Larson: Born to Be a Star - Lloc web oficial
# Leah Thomas

Leah Thomas (Santa Clara, Califòrnia, 30 de maig de 1989) és una ciclista estatunidenca. Professional des del 2015, actualment milita a l'equip Trek-Segafredo.
La seva victòria més destacada fou el campionat estatunidenc en contrarellotge.

## Palmarès

* 2016
** Vencedora d'una etapa al Redlands Bicycle Classic
* 2017
** Vencedora d'una etapa al Tour de Gila
* 2018
** 1a al Tour de Feminin-O cenu Českého Švýcarska
** 1a a la Chrono champenois
* 2019
** 1a als Campionats Panamericans de ciclisme en contrarellotge
** 1a a la Volta a Escòcia i vencedora d'una etapa
** 1a a la Crono de les Nacions-Les Herbiers-Vendée
* 2020
** Vencedora d'una etapa a la Setmana Ciclista Valenciana
* 2021
** 1a al Tour de l'Ardecha i vencedora d'una etapa
* 2022
** Campiona dels Estats Units en contrarellotge

### Resultats a les Grans Voltes
#### Giro d'Itàlia

* 2019: 22a posició
* 2021: 16a posició
* 2022: 24a posició

#### Tour de França

* 2022: 53a posició

## Referències

* ↑ «Who are the new national time trial champions?» (en anglès). rouleur. [Consulta: 6 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Jordi Frederic de Brandenburg-Bayreuth

Jordi Frederic de Brandenburg-Bayreuth (en alemany Georg II Friedrich von Brandenburg-Bayreuth) va néixer el 19 de juny de 1688 a Obersutzbürg (Alemanya) i va morir el 17 de maig de 1735 a Bayreuth. Era un noble alemany de la Casa de Hohenzollern, fill de Cristià Enric de Brandenburg-Kulmbach (1661-1708) i de Sofia Cristiana de Wolfstein (1667-1737).
A través de la seva mare, va rebre una sòlida educació religiosa iniciant els seus estudis Bielefeld. Entre el 1700 i el 1704, per a completar la seva formació va viatjar per diversos països europeus, entre altres a Dinamarca, França i Països Baixos. Després va estudiar durant quatre anys a la Universitat d'Utrecht. A la mort del seu pare, el 1708, va tornar a la residència famíliar del castell de Weferlingen.
Va heretar un margraviat fortament endeutat, per la qual cosa va prestar una especial atenció a la millora de les finances i es va centrar en la recuperació dels dominis que havia perdut en seu pare en favor de Prússia. A diferència de molts dels seus governants contemporanis, no va tenir ambicions militars o polítiques. Es va dedicar a les qüestions internes i fonamentalment a promoure institucions educatives i socials.

## Matrimoni i fills

El 17 d'abril de 1709 es va casar amb Dorotea de Schleswig-Holstein-Sonderburg-Beck (1685-1761), filla del duc Frederic Lluís (1653-1728) i de Lluïsa Carlota de Schleswig-Holstein-Sonderburg-Augustenburg (1658-1740). El matrimoni va tenir cinc fills:
* Cristina (1710-1739), casada amb el príncep Alexandre de Thurn i Taxis (1704-1773).
* Frederic (1711-1763), casat primer amb Guillemina de Prússia (1709-1758), i després amb Sofia Carolina de Brunsvic-Wolfenbüttel (1737-1817).
* Guillem Ernest (1712-1733)
* Carlota (1713-1747), casada amb el duc Ernest August I de Saxònia-Weimar (1688-1748)
* Sofia Guillemina (1714-1749), casada amb el príncep Carles d'Ostfriesland (1716-1744).
# Sent Haust (Pirineus Atlàntics)

Sent Haust (en francès Saint-Faust) és un municipi francès situat al departament dels Pirineus Atlàntics i a la regió de la Nova Aquitània.

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 764 | 753 | 793 | 803 | 915 | 874 | 855 | 815 | 820 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 792 | 745 | 690 | 701 | 740 | 758 | 763 | 740 | 716 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 701 | 677 | 683 | 568 | 532 | 481 | 471 | 432 | 424 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 458 | 413 | 437 | 554 | 658 | 730 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat |
| 1977-1995 | Jean-Claude Labat |
| 1995-2001 | Yves Gandon |
| 2001-2008 | Serge Renner |
| 2008- | Jean-Jacques Mauro |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Eothenomys luojishanensis

Eothenomys luojishanensis és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. És endèmic de les muntanyes Luoji, a la província xinesa de Sichuan, on viu a altituds superiors a 3.000 msnm. Té una llargada de cap a gropa d'aproximadament 110 mm i la cua d'aproximadament 55 cm. El seu hàbitat natural són els avetars. El seu nom específic, luojishanensis, significa ‘de Luojishan’ en llatí.

## Referències

* ↑ «Molecular phylogeny and taxonomy of subgenus Eothenomys (Cricetidae: Arvicolinae: Eothenomys) with the description of four new species from Sichuan, China» (en anglès). Zoological Journal of the Linnean Society, 186, 2, 2019, pàg. 569-598. DOI: 10.1093/zoolinnean/zly071.
# Eothenomys meiguensis

Eothenomys meiguensis és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. És endèmic del sud de la província xinesa de Sichuan, on viu a altituds superiors a 3.000 msnm. Té una llargada de cap a gropa d'aproximadament 100 mm i la cua d'aproximadament 45 cm. El seu hàbitat natural són els avetars. El seu nom específic, meiguensis, significa ‘de Meigu’ en llatí.

## Referències

* ↑ «Molecular phylogeny and taxonomy of subgenus Eothenomys (Cricetidae: Arvicolinae: Eothenomys) with the description of four new species from Sichuan, China» (en anglès). Zoological Journal of the Linnean Society, 186, 2, 2019, pàg. 569-598. DOI: 10.1093/zoolinnean/zly071.
# Eothenomys shimianensis

Eothenomys shimianensis és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. És endèmic del centre-sud de la província xinesa de Sichuan, on viu a altituds d'entre 2.200 i 2.600 msnm. Té una llargada de cap a gropa d'aproximadament 100 mm. El seu hàbitat natural són els herbassars. El seu nom específic, shimianensis, significa ‘de Shimian’ en llatí.

## Referències

* ↑ «Molecular phylogeny and taxonomy of subgenus Eothenomys (Cricetidae: Arvicolinae: Eothenomys) with the description of four new species from Sichuan, China» (en anglès). Zoological Journal of the Linnean Society, 186, 2, 2019, pàg. 569-598. DOI: 10.1093/zoolinnean/zly071.
# Barbastella beijingensis

Barbastella beijingensis és una espècie de ratpenat de la família dels vespertiliònids. És endèmic de la Xina. El seu hàbitat natural són coves. Es creu que no hi ha amenaces significatives per a la supervivència d'aquesta espècie.

## Referències

* ↑ ZHANG, J.-S.; HAN, N.-J.; JONES, G.; LIN, L.-K.; ZHANG, J.-P.; ZHU, G.-J.; HUANG, D.-W.; ZHANG, S.-Y. (2007). «A new species of Barbastella (Chiroptera: Vespertilionidae) from North China». Journal of Mammalogy 88 (6): 1393-1403.
* ↑ «Barbastella beijingensis» (en anglès). The Centre for Bat Research and Conservation. [Consulta: 9 març 2014].
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# John Hendrickson

John Henry Hendrickson (Long Island, Nova York, 20 d'octubre de 1872 – Queens, Nova York, 24 de febrer de 1925) va ser un tirador estatunidenc que va competir a començaments del segle xx.
Va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1912 d'Estocolm, on disputà dues proves del programa de tir. Guanyà la medalla d'or en la competició de fossa olímpica per equips, mentre en la prova individual fou quaranta-quatrè.

## Referències

* ↑ «John Hendrickson Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 29 de novembre 2014. [Consulta: 9 abril 2017].
# Burt Munro: Un somni, una llegenda

Burt Munro: Un somni, una llegenda (títol original: The World's Fastest Indian) és una pel·lícula estatunidenca-neozelandesa-japonesa-suïssa escrita i dirigida per Roger Donaldson, estrenada l'any 2005. Ha estat doblada al català.

## Argument

Burt Munro, un motard neozelandès de Invercargill, modifica la seva Indian de 1920 per tal de córrer sobre la plana de sal de Bonneville Salt Flats a l'oest del Gran Llac Salat a Utah (Estats Units). L'any 1967, llavors amb 68 anys, porta aquesta moto modificada a 324 km/h, fent de la Indian la moto (menys de 1000 cm³) més ràpida del món.

## Repartiment

* Anthony Hopkins: Burt Munro
* Jessica Cauffiel: Wendy
* Saginaw Grant: Jake
* Diane Ladd: Ada
* Christopher Lawford: Jim
* Aaron Murphy: Sam
* Paul Rodriguez: Fernando
* Annie Whittle: Fran
* Chris Williams: Tina Washington
* Walton Goggins: Marty

## Rebuda

* Premis 2005: Festival de Sant Sebastià: Nominada a la Petxina d'Or
* Crítica
** "Amable, grata, ben empaquetada, però tan prescindible com la gesta del seu modest protagonista. (...) Hopkins fa aquí un treball molt seriós, aparentment senzill."
** "Una pel·lícula sobre un tipus d'heroisme que ja no es porta. (...) Una de les interpretacions d'Hopkins més atractives i menys sobreactuades. (...) Puntuació: ★★★ (sobre 4)."

## Referències

* ↑ «ésAdir > Filmoteca: pel·lícules > Burt Munro: Un somni, una llegenda». [Consulta: 25 desembre 2018].
* ↑ «The World's Fastest Indian» (en anglès). The New York Times.
* ↑ Bastenier, M. Á. «The World's Fastest Indian». El País.
* ↑ Ebert, Roger «The World's Fastest Indian». Chicago Sun-Times.
# Benthophiloides brauneri

Benthophiloides brauneri és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.
Els mascles poden assolir 7,2 cm de longitud total i les femelles 5,1.
Els ous són grossos i presenten forma de pera.
Menja larves de quironòmids, petits crustacis i gastròpodes.
És un peix de clima temperat i demersal.
És inofensiu per als humans.
Es troba a Euràsia: els rius i estuaris de la mar Negra, la Mar d'Azov i la mar Càspia.

## Referències

* ↑ «Benthophiloides brauneri». Catalogue of Life. (anglès)
* 1 2 3 4 «Benthophiloides brauneri» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Miller, P.J. 1986. Gobiidae. p. 1019-1085. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.) Fishes of the North-eastern Atlantic and the Mediterranean. Vol. 3. UNESCO, París.
* 1 2 Miller, P.J. 1986.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Girolamo da Treviso

Girolamo da Treviso -també conegut com a Girolamo di Tommaso da Treviso il Gióvane i Girolamo Trevigi-, fou un pintor del Renaixement italià. Va néixer a Treviso (Vèneto) el 1508 i va morir a Boulogne-sur-Mer (França) el 10 de setembre de 1544. Va començar la seva carrera artística, potser com a deixeble de Piermaria Pennachi.
Estilísticament se l'associa amb l'estil giorgionesco i l'escola bolonyesa i mentre treballava a Bolonya durant els anys 1520, es nota la influència de L'èxtasi de Santa Cecilia de Rafael. A Bolonya, va realitzar la decoració escultural del portal de la basílica de Sant Petronio i les pintures en grisalla de l'interior. Va treballar també a Gènova, Faenza, Trento, Pàdua i al Palazzo del Te a Màntua.
L'arquitecte i escriptor italià Giorgio Vasari (1511-1574), a la seva obra Vides dels més excel·lents pintors, escultors i arquitectes, diu que Girolamo va viatjar a Anglaterra per treballar com a enginyer militar d'Enric VIII. Allà va treballar també com a pintor de la cort dels Tudor, on va realitzar Una al·legoria protestant per a la Col·lecció reial, que mostra a diverses personalitats aixafant amb grans pedres al Papa estirat a terra.
El 10 de setembre de 1544, mentre Girolamo estava treballant com a enginyer militar per al rei Enric (que realitzava la seva segona invasió a França]), va ser mort per una bala de canó, (que en aquesta època només eren boles de ferro, sense explosius) durant el primer setge de Boulogne-sur-Mer,(entre el 19 de juliol i el 18 de setembre de 1544).

## Referències

* ↑ Freedberg (1993), pp. 164 i 409.
* ↑ Según Anchise Tempestini.
* ↑ Vasari (1996), pp. 888 y 889.
* ↑ Pouncey (1953), p. 211; Anchise Tempestini.
* ↑ RoyalCollection.org.uk (quadre del Papa estirat a terra).
* ↑ Vasari (1996), p. 889.

## Bibliografia

* Vasari, Giorgio (1511-1574): Lives of the Painters, Sculptors and Architects (vol. 1), 1568. Londres: David Campbell Publishers, 1996. ISBN 1-85715-779-6.
* Hobbes, James R., Picture collector's manual adapted to the professional man, and the amateur (447 páginas). Londres: T. & W. Boone, 29 Bond Street, 1849; digitalizat per Googlebooks.
* Freedberg, Sydney J., Painting in Italy, 1500-1600. Londres: Penguin Books, 1993.
* Pouncey, Philip, «Girolamo da Treviso in the Service of Henry VIII», a la revista The Burlington Magazine 95 (603), pp. 208-211. Londres, 1953.
* Tempestini, Anchise, «Girolamo (di Tommaso) da Treviso (il giovane) (ii)», revista Grove Art Online Arxivat 2008-08-21 a Wayback Machine.. Londres: Oxford University Press. Consultat el 2007-07-22.
# Reinaldo III d'Este

Reinaldo III d'Este o de Mòdena (Mòdena, Ducat de Mòdena, 25 d'abril de 1655 - íd. 1737) fou un membre de la Casa d'Este que després d'esdevenir cardenal de l'Església Catòlica i, posteriorment, duc de Mòdena entre 1694 i 1737.

## Família

Era el fill petit del duc Francesc I d'Este i la seva tercera esposa, Lucrècia Barberini. Per línia paterna fou net del també duc Alfons III d'Este i Elisabet de Savoia, i germà per part de pare del duc Alfons IV d'Este, i de les princeses Isabel i Maria d'Este. Es casà l'11 de febrer de 1696 a la ciutat de Mòdena amb Carlota Felicitat de Brunsvic-Lüneburg, filla de Joan Frederic de Brunsvic-Lüneburg i Benedicta de Simmern. D'aquesta unió nasqueren:
* Beneta Maria d'Este (1697 - 1777)
* Francesc III d'Este (1698 - 1780), duc de Mòdena, casat amb Carlota d'Orleans (1700 - 1761)
* Amàlia Josefina d'Este (1699 - 1778)
* Joan Frederic d'Este (1700 - 1727)
* Enriqueta d'Este (1702 - 1777), casada el 1728 amb Antoni I de Parma i el 1740 amb Leopold de Hesse-Darmstadt
* Climent d'Este (1708-?)

## Vida religiosa

Orientat des de ben jove a la vida religiosa, el 1685 arribà a ser nomenat cardenal pel papa Innocenci XI, si bé abandonà aquesta carrera el 1695 poc després de ser nomenat duc de Mòdena.

## Ascens al poder

Membre de l'Orde del Toisó d'Or, el 1694, a la mort del seu nebot Francesc II d'Este sense descendents, fou nomenat duc de Mòdena, motiu pel qual abandonà la seva carrera religiosa.
En esclatar la Guerra de Successió espanyola es declarà neutral, però això no va impedir que les tropes franceses capturessin el ducat. Reinaldo es va veure obligat a fugir a Bolonya, aconseguint recuperar el poder efectiu del seu ducat el 1707 gràcies al suport de les tropes del Sacre Imperi Romanogermànic, al qual afegí la ciutat de Mirandola perdent, però, Comacchio.
Intentà aconseguí un pacte amb el Regne de França, concretant el matrimoni del seu fill Francesc amb Carlota d'Orleans, filla al seu torn de Felip III d'Orleans. Així mateix intentà aconseguir en propietat el ducat de Parma mitjançant el matrimoni de la seva filla Enriqueta amb Antoni I de Parma, si bé la mort sense descendència dels dos comportà l'ascens al ducat de la Dinastia Borbó mitjançant el nomenament de Carles I de Parma.
El 1733, a l'inici de la Guerra de Successió polonesa, tot i considerar-se neutral tornà a patí l'atac de les tropes franceses, refugiant-se altre cop a Bolonya. La pau signada el 1736 li permeté recuperar el poder i obtenir les poblacions de Novellara i Bagnolo als seus dominis.

## Enllaços externs

* http://genealogy.euweb.cz/welf/welf10.html (anglès)