OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La reconstrucción

La reconstrucción és una pel·lícula dramàtica argentina de 2013 escrita i dirigida per Juan Taratuto i protagonitzada per Diego Peretti, Claudia Fontán i Alfredo Casero. Inspirant-se en una experiència personal, el director es va allunyar per primera vegada de gènere de comèdia dels seus anteriors treballs.
La producció es va dur a terme a Ushuaia i Río Grande durant l'any 2012. La reconstrucción va guanyar el Premi Sur al millor guió original i el premi FIPRESCI a la millor pel·lícula a la Setmana Internacional de Cinema de Valladolid.

## Argument

Eduardo (Diego Peretti), un solitari i obsessiu empleat d'una empresa petroliera de Río Grande, es trasllada per uns dies a Ushuaia a petició d'un vell amic, Mario (Alfredo Casero), amo d'un negoci. A causa d'una malaltia terminal de Mario, el sojorn d'Eduardo es prolonga i ha d'interrompre la seva solitària rutina per a ajudar en el negoci familiar i vincular-se amb l'esposa i filles adolescents de Mario.

## Repartiment

* Diego Peretti com Eduardo.
* Claudia Fontán com Andrea.
* Alfredo Casero com Mario.
* María Casali com Ana.
* Eugenia Aguilar com a Tast.
* Ariel Pérez com a Cap Jaciment.
* Rafael Solano com a Gendarme.
* Matías Cabrera com Luis.
* Andrea Riccini com a Professora.

## Premis
### Premis Cóndor de Plata

| Any | Categoria | Receptor | Resultat |
| 2014 | Millor Pel·lícula | Millor Pel·lícula | Nominat |
| 2014 | Millor Director | Juan Taratuto | Nominat |
| 2014 | Millor Actriu | Claudia Fontán | Nominada |
| 2014 | Millor actor | Diego Peretti | Guanyador |
| 2014 | Millor edició | Pablo Barbieri | Nominat |
| 2014 | Millor so | Catriel Vildosola | Nominat |

### Premis Sur

| Any | Categoria | Receptor | Resultat |
| 2013 | Millor Pel·lícula | Millor Pel·lícula | Nominat |
| 2013 | Millor Actor | Diego Peretti | Nominat |
| 2013 | Millor Actriu | Claudia Fontán | Nominada |
| 2013 | Millor Música Original | Iván Wyszogrod | Nominat |

## Referències

* ↑ «La reconstrucción». Guía La Nación. Arxivat de l'original el 2018-07-22. [Consulta: 22 juliol 2018].
* ↑ «Juan Taratuto, el aprendizaje de filmar en la ciudad más austral del mundo». RTVE.es, 25-10-2013. [Consulta: 22 juliol 2018].
* ↑ «Ushuaia vio el preestreno de “La Reconstrucción”». El Diario del Fin del Mundo, 24-03-2013. [Consulta: 22 juliol 2018].
* ↑ «“La película ‘La reconstrucción’ está hecha desde el corazón”». Telefonica Studios, 23-01-2015. Arxivat de l'original el 22 de juliol de 2018. [Consulta: 22 juliol 2018].
* ↑ «Semana Internacional de Cine de Valladolid». Télam, 10-12-2013. Arxivat de l'original el 2018-07-22. [Consulta: 22 juliol 2018].
* ↑ «'UNA FAMILIA DE TOKIO' GANA LA ESPIGA DE ORO DE LA SEMINCI». Fotogramas.es, 26-10-2013. [Consulta: 22 juliol 2018].
* ↑ Los ganadores de los Premios Cóndor de Plata, Infobae, 12 d'agost de 2014
* ↑ Ganadores de la VII edición de los Premios Sur

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Laura Wandel

Laura Wandel (Brussel·les, 1984) és una directora de cinema i guionista belga.

## Trajectòria

Va estudiar direcció de cinema en l'Institut de les Arts de Difusió de Lovaina la Nova (IAD) presentant com a projecte de fi de carrera el seu primer curtmetratge Murs el 2007 seleccionada en nombrosos festivals internacionals. Els seus següents curtmetratges van ser O négatif (2011) i el 2014 Les corps étrangers, que va competir al Festival de Canes i va ser nominada a la Palma d'Or al millor curtmetratge.

### Un monde

El 2021 va presentar el seu primer llargmetratge Un monde (Playground, 2020) una història sobre el assetjament escolar en el qual Nora, el seu protagonista, una nena que ha d'aprendre a sobreviure en el microcosmos de l'escola és testimoni de l'assetjament que sofreix el seu germà gran. "El pati de l'esbarjo és, potser, el lloc on s'aprèn la violència, però també els nous codis socials d'aquest microcosmos. I Nora, la nena protagonista, aprendrà a fer malabars amb tot això" assenyala Wandel. La pel·lícula va ser presentada en el programa Un Certain Regard del 74è Festival Internacional de Cinema de Canes on va guanyar el Premi FIPRESCI i va ser nominada en Un certain regard, per a la Caméra d'or.
En 2021 va ser seleccionada per a participar en la XVIII edició de Nest Film Students, la trobada internacional d'estudiants de cinema que se celebra en el marc de la 67 edició del Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià donde Un monde fue nominada al premio Zabaltegi-Tabakalera.

## Filmografia

* Murs (2007)
* O négatif (2011)
* BXLx24 (2013) sèrie de televisió documental de curt metratge. 2 episodis: La Cérémonie - Heure 15 i La Cérémonie - Heure 19
* Les Corps étrangers (2014)
* Un monde (Playground) (2020) llargmetratge 73'

## Premis i reconeixements
### Per Un monde

* Premi FIPRESCI 2021 de la Federació Internacional de la Premsa Cinematogràfica ql Festival de Canes.
* First Feature Competition al London Film Festival 2021
* Premi CIM millor cineasta i Calpurnia Gran Premi al Festival de Cinema d'Ourense de 2021
* Premi del Públic al Pingyao International Film Festival 2021
* Esment especial i Special Award for the Promotion of Gender Equality - Special Jury Mention al Festival de Cinema de Sarajevo 2021.
* Premi a la millor pel·lícula del Festival de Cine por mujeres
2021 2021

## Referències

* ↑ «Directores Avalon» (en castellà). [Consulta: 29 octubre 2021].
* 1 2 3 4 «Laura Wandel». [Consulta: 29 octubre 2021].
* ↑ «Clase magistral: Laura Wandel» (en castellà), 09-09-2021. Arxivat de l'original el 2021-10-29. [Consulta: 29 octubre 2021].
* ↑ «Laura Wandel • Directora de Un monde» (en castellà). [Consulta: 29 octubre 2021].
* 1 2 «74th Cannes FF» (en anglès britànic). [Consulta: 29 octubre 2021].
* ↑ «Nest Film Students» (en castellà). Arxivat de l'original el 2021-10-29. [Consulta: 29 octubre 2021].
* ↑ «Cierre IV edición Festival Cine por mujeres». [Consulta: 18 novembre 2021].
# Le pompier des Folies Bergères

Le pompier des Folies Bergères, també coneguda com Un pompier qui prend feu i Les Hallucinations d'un pompier és una pel·lícula de 1928 protagonitzada per Josephine Baker. El director és desconegut. La pel·lícula dura uns set minuts i mig.
La pel·lícula es va produir el 1927 i es va estrenar el 1928. La història inclou les fantasies eròtiques d'un bomber i inclou elements de l'actuació de Baker al Folies Bergère titulada "Un Vent desfolies at the Folies-Bergere." El bomber, inspirat en veure les noies del Folies Bergère, s'imagina que les persones que troba són dones nues.
Baker apareix en dues escenes com a conductor del metro que es transforma en una "showgirl poc vestida... sense nom i seductora" en part de les fantasies del bomber, i balla el xarleston en una escena. Terri Francis, acadèmica d'estudis de cinema i mitjans de comunicació, assenyala que hi ha diversos contrastos a la pel·lícula entre un nombre de dones blanques que apareixen nues, en grups immòbils posats, i Baker, qui va vestit, balla i apareix individualment.
La socióloga Bennetta Jules-Rosette va escriure l'any 2007 que "Tot i que aquesta pel·lícula avui es consideraria pornografia softcore, és difícil determinar l'abast de la seva distribució i les respostes del seu públic quan es va estrenar el 1928". La Biblioteca Nacional de França té una còpia en vídeo de la pel·lícula.

## Notes

* ↑ en algunes fonts anomenada Le pompier des Folies Bergère

## Referències

* 1 2 3 Francis, Terri Simone. «4. Parody and desire in Le pompier des Folies Bergère and Princesse Tam-Tam». A: Josephine Baker's Cinematic Prism. Indiana University Press, 2021. DOI 10.2307/j.ctv1dc9k61. ISBN 9780253223388.
* ↑ «Hallucination d'un pompier (1928)». British Film Institute. Arxivat de l'original el 16 de setembre 2021. [Consulta: 16 setembre 2021].
* ↑ Francis, Terri. «Sighting the 'real' Josephine Baker: Methods and Issues of Black Star Studies». A: Willis, Deborah. Black Venus, 2010 : they called her "Hottentot". Philadelphia: Temple University Press, 2010, p. 199-209. ISBN 9781439902059.
* 1 2 3 Powrie, Phil; Rebillard, Éric. «Josephine Baker and Pierre Batcheff in La Sirène des tropiques». A: The Josephine Baker Critical Reader. McFarland, 2017, p. 185-197. ISBN 9781476665818.
* 1 2 3 4 5 Jules-Rosette, Bennetta. Josephine Baker in art and life : the icon and the image. Chicago: University of Illinois Press, p. 78-79. ISBN 9780252074127.
# Berkeley

Berkeley és una ciutat de la costa est de la Badia de San Francisco al nord de Califòrnia, als Estats Units. Cap al sud són les ciutats d'Oakland i Emeryville. Al nord queden les ciutats d'Albany i l'àrea no incorporada de Kensington. Els limits a l'est de la ciutat coincideixen amb la frontera amb el Comtat de Contra Costa), el que en general segueix les cadenes dels Pujols de Berkeley. Berkeley està situat en el nord del Comtat d'Alameda.
A Berkeley hi ha la Universitat de Califòrnia, Berkeley, el més vell dels campus del sistema de la Universitat de Califòrnia, i també el Laboratori Nacional Lawrence Berkeley. També hi té la seu la Graduate Theological Union. La ciutat és una de les més liberals políticament a tot el país (un estudi deía que era el tercer més liberal a tot els Estats Units).

## Orígens

El lloc avui dia conegut com a «Berkeley» formava part dels antics territoris dels indígenes Ohlone. Algunes de les restes de la seva existència són pous dins de formacions de pedres que usaven per moldre glans; i un monticle de closques i conquilles (en anglès, Shellmound) que corria per la riba de la Badia de San Francisco i la boca del rierol Strawberry, que ja no existeix un cop habitada aquesta zona. Als anys 50, durant la reforma d'un edifici comercial al centre de la ciutat, prop de l'alt curs d'aquell rierol, es van descobrir altres artefactes.
La ciutat van donar el seu nom a l'element químic berkeli.

## Personalitats

* Rebecca Romijn, actriu i model.
* Mike Dirnt, baixista i veu secundària del grup Green Day.
* Ursula K. Le Guin (1929-2018), escriptora.
* Christopher Rice (1978), novel·lista estatunidenc.

## Referències

* ↑ «UC Berkeley - About: History and Discoveries» (en anglès). [Consulta: 10 juny 2021].
* ↑ «Study Ranks America's Most Liberal and Conservative Cities». Bay Area Center for Voting Research, 16-08-2005. Arxivat de l'original el 1 de maig 2011. [Consulta: 31 gener 2011].
* ↑ Altschuler, Stephen. Hidden Walks in the East Bay & Marin: Pathways, Essays, & Yesterdays (en anglès). Peter Browning, 2001, p.39. ISBN 0944220118.
# Llac Sterj

El llac Sterj fa 18 km², és el tercer llac més gran entre els llacs Valdai i està situat a la província russa de Tver. És el primer llac per on passa el riu Volga. Té una llargada de 12 km i la seva amplada és de 1.500 metres, la seva fondària mitjana és de 5 metres. Dona nom a la Creu de l'Sterj.

## Referències

* ↑ Lake Sterzh with the Volga Emptying into It, World Digital Library
* ↑ Writing, Society and Culture in Early Rus, c.950–1300 per Simon Franklin, p. 55
# Mario Sensat

Mario Sensat (Barcelona, 2 d'octubre de 1999) és un actor de teatre, cinema i televisió català. Conegut per sortir en la producció de cinema Furies.
El 2023 va participar en el videoclip de la cantant catalana Suu. Mario està cursant el primer grau d'interpretació a l'Escola Nancy Tuñon. L'octubre de 2023 va rodar Furias sota la direcció del director català Rubén Sánchez a Figueras. En la ficció intereptaba un noi fill del policia del Barri. Aquell mateix any va ser confrimar per la producció A tu vera on repetiría amb el mateix director.

## Referències

* ↑ «Furias» (en castellà). [Consulta: 18 març 2024].
* ↑ «Mario Sensat» (en castellà). [Consulta: 18 març 2024].
* ↑ «Furias | Español | Metal Magazine» (en castellà). [Consulta: 18 març 2024].
* ↑ «Mario Sensat» (en castellà). [Consulta: 18 març 2024].
* ↑ «Mario Sensat | Actor» (en anglès americà). [Consulta: 18 març 2024].
* ↑ «'Furias': la rebelión de los jóvenes que "tiende puentes" entre España y Marruecos» (en castellà), 22-08-2023. [Consulta: 18 març 2024].
# Memories Within Miss Aggie

Memories Within Miss Aggie és una pel·lícula pornogràfica estatunidenca del 1974 dirigida per Gerard Damiano i protagonitzada per Deborah Ashira, Eric Edwards, i Harry Reems. La pel·lícula ret homenatge tant a l'anterior pel·lícula de Damiano The Devil in Miss Jones com a Psicosi d'Alfred Hitchcock.

## Trama

L'estructura narrativa de la pel·lícula inclou una dona, la senyoreta homònima Aggie (Ashira), que relata les seves trobades sexuals anteriors al seu amant (Edwards). Les encarnacions més joves de Miss Aggie són interpretades per altres actrius. La veracitat del record de la senyoreta Aggie està en dubte.

## Repartiment

* Deborah Ashira com Aggie
* Eric Edwards com a Richard I
* Harry Reems com a Ricard II
* Kim Pope com Aggie I
* Mary Stuart com Aggie II
* Darby Lloyd Rains com Aggie III

## Campanya dels Oscar

El 1975, Inish Kae, el distribuïdor de la pel·lícula, va llançar una campanya publicitària promocionant la pel·lícula per les Nominacions als Premis de l'Acadèmia. Els anuncis de la premsa comercial de la indústria de l'entreteniment van promocionar Miss Aggie als Oscars a la millor pel·lícula, millor director (Damiano) i millor actriu (Deborah Ashira).

## Mitjans domèstics

El setembre de 2018, la pel·lícula va ser restaurada en 2K i llançada en DVD i Blu-ray per Vinegar Syndrome.

## Referències

* ↑ MEMORIES WITHIN MISS AGGIE - BLU-RAY REVIEW, 27 de novembre de 2018
* ↑ Lewis, Jon. Hollywood v. Hard Core: How the Struggle Over Censorship Created the Modern Film Industry. New York, New York: NYU Press, 2000, p. 260–67. ISBN 978-0814751428.
* ↑ «Memories Within Miss Aggie – Vinegar Syndrome». Vinegar Syndrome. Arxivat de l'original el 3 de febrer 2020. [Consulta: 23 gener 2020].
* ↑ Orndorf, Brian. «Memories Within Miss Aggie Blu-ray Review», 26-09-2018. [Consulta: 23 gener 2020].

## Enllaços externs

* Memories Within Miss Aggie a Internet Movie Database (anglès)
# Bernardo Fernandes da Silva Junior

Bernardo Fernandes da Silva Junior (14 de maig de 1995), simplement conegut com a Bernardo, és un futbolista professional brasiler que juga de lateral o centrecampista pel Brighton & Hove Albion FC anglés. És fill de l'exfutbolista Bernardo Fernandes da Silva.

## Referències

* ↑ «2018/19 Premier League squads confirmed». Premier League, 03-09-2018. [Consulta: 4 setembre 2018].
* 1 2 «Bernardo Fernandes da Silva Junior». Arxivat de l'original el 2019-05-09.
* ↑ «Bernardo» (en alemany). Red Bull Leipzig. Arxivat de l'original el 14 de juny 2017. [Consulta: 7 maig 2017].
# Monamour

Monamour és una pel·lícula romàntica i eròtica italiana de 2006 dirigida per Tinto Brass inspirat lliurement en la novel·la Amare Leon d'Alina Rizzi. El títol de la pel·lícula (literalment: amor meu en francès) és un joc de paraules amb el vènet mona (vagina) i el francès amour (amor).

## Trama

La Marta és una jove mestressa de casa nimfòmana, casada amb Dario, un editor de llibres d'èxit. Tot i que encara estima el seu marit, la Marta fa mesos que no aconsegueix la satisfacció sexual a causa de la seva vida amorosa avorrida i previsible. Mentre s'allotja a Màntua per a la Festivaletteratura, una fira del llibre, la Marta segueix els consells de la seva intrigant amiga Sylvia i manté una aventura amb un guapo i misteriós artista anomenat Leon, que porta a resultats sorprenents pel que fa al seu fracàs. matrimoni amb Dario.

## Repartiment principal

| Actor | Rol |
| Anna Jimskaia | Marta |
| Riccardo Marino | Leon |
| Max Parodi | Dario |
| Nela Lucic | Sílvia |
| Virginia Barrett | Cantant al Restaurant |
| Tinto Brass | Home amb cigar (sense acreditar) |

## Disponibilitat

La pel·lícula es pot comprar en format DVD a llocs com Amazon.com. La versió en Blu-ray Disc va aparèixer el 19 d'abril de 2011.

## Referències

* ↑ Monamour a Archivio del Cinema Italiano
* ↑ «Monamour: Anna Jimskaia, Tinto Brass: Movies & TV», 31-08-2010. [Consulta: 13 octubre 2010].
* ↑ «Monamour (2-Disc Special Edition) [Blu-ray (2005)]». [Consulta: 2 abril 2011].
# Ei-ichi Negishi

Ei-ichi Negishi (根岸 英一, Negishi Eiichi) fou un químic japonès que va fer gran part de la seva carrera a la Universitat de Purdue als Estats Units. Se'l coneix essencialment per la seva descoberta de l'acoblament que porta el seu nom. Va rebre el Premi Nobel de Química 2010 çconjuntament amb Richard F. Heck i Akira Suzuki.
Negishi nasqué a Txangxun, que en aquella època era la capital de la Manxukuo, una part de la Xina sota ocupació japonesa, i que és actualment la capital de Jilin (Xina). Es va graduar a la Universitat de Tòquio el 1958, i va efectuar el seu internship a Teijin. Se n'anà estudiar als Estats Units i obtingué el seu doctorat a la Universitat de Pennsylvania el 1963 sota la direcció del professor Allan R. Day. El 1966, ingressà com a investigador postdoctoral a la Universitat de Purdue, abans de ser professor ajudant el 1968, i treballà amb el llorejat del Nobel Herbert C. Brown. El 1972, canvià d'universitat per a ser professor ajudant a la Universitat de Syracuse i el 1979 obtingué una promoció com a professor. Tot i així, tornà el mateix any a la Universitat de Purdue.
El 2000 fou guardonat amb el Royal Society of Chemistry's Sir Edward Frankland Prize Lectureship.
El 2010 rebé el Premi Nobel de Química per la seva contribució a la química organopal·làdica.

## Referències

* ↑ Negishi's CV Arxivat 2010-10-24 a Wayback Machine. on its lab's website
* ↑ Anthony O. King, Nobuhisa Okukado and Ei-ichi Negishi «Highly general stereo-, regio-, and chemo-selective synthesis of terminal and internal conjugated enynes by the Pd-catalysed reaction of alkynylzinc reagents with alkenyl halides». Journal of the Chemical Society Chemical Communications, 1977, pàg. 683. DOI: 10.1039/C39770000683.
* ↑ «Press release 6 October 2010». [Consulta: 6 octubre 2010].
* ↑ «Professor Ei-ichi Negishi». J. Chem. Soc., Perkin Trans. 1. Royal Society of Chemistry, 2001, pàg. 9–xii. DOI: 10.1039/b009326m [Consulta: 6 octubre 2010].
# Next Floor

Next Floor és un curtmetratge canadenc de comèdia negra del 2008 dirigit per Denis Villeneuve. La pel·lícula, en gran part sense paraules, representa un grup d'onze persones que s'ocupen sense parar de carns crues en un banquet.

## Sinopsi

Durant un banquet opulent i luxós, al qual assisteixen servidors i valets, onze convidats mimats participen en el que sembla una carnisseria gastronòmica ritual.

## Personatges i repartiment

* Mestre D • Jean Marchand
* Servidors • Mathieu Handfield, Sébastien René, Emmanuel Schwartz
* Sopars • Simone Chevalot, Ken Fernandez, Ariel Ifergan, Sergiy Marchenko, Deepak Massand, Gaétan Nadeau, Charles Papasoff, Daniel Rousse, Helga Schmitz, Dennis St-John, Valérie Wiseman

## Fons de producció

La pel·lícula va ser concebuda per la productora Phoebe Greenberg i dirigida per Villeneuve durant una pausa de la producció del seu llargmetratge Polytechnique.

## Llançament i recepció

La pel·lícula es va estrenar al 61è Festival Internacional de Cinema de Canes, com a part del programa Setmana de la Crítica.

### Resposta crítica

Per a Indiewire, el periodista Zach Hollwedel va teoritzar que els assistents al banquet estaven a l'infern, i que es veien obligats a ser lents pel seu estil de vida golafre quan estaven vius, o que els La pel·lícula va ser un comentari metafòric sobre la naturalesa voraç i destructiva del consumisme humà.

### Reconeixements

A Canes, la pel·lícula va rebre el premi Canal+ al millor curtmetratge del seu programa. També va guanyar el premi al millor curtmetratge al XLI Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Catalunya.
La pel·lícula va rebre una cita especial del jurat per al Premi del Festival Internacional de Cinema de Toronto al millor curtmetratge canadenc al Festival Internacional de Cinema de Toronto de 2008, i va guanyar el Premi Genie al Millor Curt Drama d'imatge real als 29ns Premis Genie i el Prix Jutra al millor curtmetratge als 11ns Premis Jutra.

## Referències

* 1 2 3 "Watch: Denis Villeneuve’s Perplexing 2008 Short Film ‘Next Floor’". Indiewire, May 27, 2015.
* ↑ " Egoyan movie wins prize at Cannes for spiritual values; Another Canadian film wins award for short movie". Saskatoon Star-Phoenix, May 26, 2008.
* ↑ "Montrealer Denis Villeneuve takes new short to Cannes film fest". Montreal Gazette, April 26, 2008.
* ↑ "Short film winner conceived by Ottawan; Gluttony-themed Next Floor wins top prize for producer Greenberg, celebrated director Villeneuve". Ottawa Citizen, May 25, 2008.
* ↑ Palmarés del Festival Internacional de cinema de Catalunya, Sitges 2008, espinof.com
* ↑ "Slumdog takes the people's prize; LeBron James documentary tapped as runner-up". Toronto Star, September 14, 2008.
* ↑ "Quebec movie scores three major Genies; Pilon's Ce qu'il faut pour vivre Gross's Passchendaele also big winner". Montreal Gazette, April 5, 2009.
* ↑ "Two films share spotlight; The Jutras". Montreal Gazette, March 30, 2009.

## Enllaços externs

* Next Floor a YouTube
# Faiza Darkhani

Faiza Darkhani (Afganistan, circa 1992) és una ambientalista i defensora dels drets de la dona afganesa. Es tracta d'una de les poques estudioses del canvi climàtic del país. L'any 2021 va formar part de la llista 100 Women BBC, que inclou les 100 dones més inspiradores i més influents de tot el món.
| « | Cal coratge per decidir alçar-se entre la multitud. Has de seguir els teus somnis i convertir-los en realitats, i el meu somni és el de tenir un ambient net i segur, lliure de tot tipus de contaminació. | » |
| — Faiza Darkhani, |||
Darkhani va estudiar Agricultura i Horticultura a la Universitat de Badakhxan i va completar els seus estudis amb un posgrau en arquitectura paisatgística a la Universiti Putra Malaysia.
Darkhani va ser professora ajudant i directora de l'Agència Nacional de Protecció Ambiental de la Província de Badakhxan. Actualment està treballant en el Departament d'Arquitectura Paisatgística de la Universiti Putra Malaysia. La seva recerca se centra en la gestió sostenible dels paisatges urbans. També ha estudiat les relacions entre l'agricultura urbana i la seguretat alimentària.
| « | Si pogués reiniciar el món, esborraria la paraula "vergonya". El diccionari la descriu com "un sentiment dolorós d'humiliació un sentiment que tot tu mateix ets un error". És una paraula de vuit lletres que ataca amb energia atòmica. | » |
| — Faiza Darkhani, |||

## Referències

* ↑ «50 Afghans among BBC’s 100 influential women of 2021» (en anglès americà), 08-12-2021. Arxivat de l'original el 2022-02-11. [Consulta: 11 febrer 2022].
* 1 2 «BBC 100 Women 2021: Who is on the list this year?» (en anglès). BBC News, 07-12-2021. [Consulta: 11 febrer 2022].
* ↑ «The vision of productive urban landscapes is horizontal and vertical. | Productive Urban Landscapes». [Consulta: 11 febrer 2022].
* ↑ Darkhani, Faiza; Tahir, O. M.; Ibrahim, Roziya «Sustainable Urban Landscape Management: An Insight Into Urban Green Space Management Practices in Three Different Countries». Journal of Landscape Ecology, 2019. DOI: 10.2478/jlecol-2019-0003.
* ↑ «BBC 100 Women 2021: Who is on the list this year?» (en anglès). Head Topics United Kingdom. BBC News, 07-12-2021. [Consulta: 11 febrer 2022].

## Enllaços externs

* Faiza Darkhani a ResearchGate