OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Línia insúbrica

La Línia insúbrica o Costura periadriàtica (o falla) és una falla geològica del sud d'Europa, discorre en forma de S durant uns 1.000 km des de la mar Tirrena a través dels Alps del Sud fins a Hongria. Forma la divisió entre la Placa d'Apúlia i la Placa euroasiàtica.

## Referències

* ↑ McCann, Tom. The Geology of Central Europe: Mesozoic and Cenozoic Volume 2 of The Geology of Central Europe. Geological Society, 2008. ISBN 978-1-86239-265-6.
# Comarca de València

València és una comarca del centre del País Valencià. Tan sols inclou el municipi de València, sent l'única comarca valenciana amb un sol municipi. La seua capital, per tant, és la ciutat de València, l'històric Cap i Casal. És una comarca considerada amb predomini lingüístic valencià, encara que la seua població està prou castellanitzada. Antigament pertanyia a la comarca de l'Horta de València, que incloïa les actuals comarques de l'Horta Nord, l'Horta Sud i la ciutat de València. A causa del creixement de totes aquestes comarques es va dividir en les quatre comarques actuals.
La comarca de València limita amb l'Horta Nord, l'Horta Sud en aquests punts cardinals i a l'est amb la mar Mediterrània. Al sud, la comarca de València inclou i administra l'Albufera i, per tant, limita també al Sud amb la Ribera Baixa.
Només inclou un municipi, el de València, però moltes pedanies d'aquell municipi (el Perellonet, el Saler, el Palmar, etc.), algunes d'elles situades enmig de les altres tres comarques de l'Horta.

## Bibliografia

* Conselleria d'Administració Publica. Proposta de demarcacions territorials homologades, 1988, p. 104.
# Plana Alta

La Plana Alta és una comarca costanera del nord del País Valencià, amb capital a Castelló de la Plana.

## Geografia

Limita al nord amb Alt i el Baix Maestrat, a l'est amb la mar Mediterrània, al sud amb la Plana Baixa i a l'oest amb l'Alcalatén.

## Municipis

Les dades bàsiques dels «16 municipis», amb les xifres de població del padró municipal d'habitants 2023, són:
| Municipi | Habitants (2023) | Sup. (km²) | Dens. (2023) (hab./km²) |
| Castelló de la Plana | 176.238 | 108,8 | 1619,8 |
| Almassora | 27.989 | 33,0 | 848,2 |
| Benicàssim | 19.951 | 36,1 | 552,7 |
| Orpesa | 10.958 | 26,4 | 415,1 |
| Torreblanca | 5.630 | 29,8 | 188,92 |
| Borriol | 5.865 | 61 | 96,1 |
| Sant Joan de Moró | 3.516 | 29,1 | 120,8 |
| Cabanes | 3.222 | 131,6 | 24,5 |
| Vall d'Alba | 3.054 | 52,9 | 57,7 |
| Vilafamés | 1.915 | 70,4 | 27,2 |
| les Coves de Vinromà | 1.831 | 136,4 | 13,4 |
| la Pobla Tornesa | 1.309 | 25,8 | 50,7 |
| Benlloc | 1.108 | 43,5 | 25,5 |
| la Serra d'en Galceran | 1.045 | 82,0 | 12,7 |
| Vilanova d'Alcolea | 575 | 68,4 | 8,4 |
| la Torre d'en Doménec | 175 | 3,2 | 54,7 |
| la Plana Alta | 264.381 | 938,4 | 281,7 |

## Història

La comarca de la Plana Alta és de creació moderna, l'any 1989, i comprèn part de l'antiga comarca de la Plana, i l'antiga comarca de la Tinença de Mirabet. Aquestes comarques antigues apareixen al mapa de comarques d'Emili Beüt "Comarques naturals del Regne de València" publicat l'any 1934.

## Referències

* ↑ «Plana Alta». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «1996-2023: Cifres Oficials de Població dels Municipis Espanyols». [Consulta: 26 febrer 2023].

## Vegeu també

* Llista de monuments de la Plana Alta
* Premi Internacional de Literatura de Viatges Ciutat de Benicàssim
* Mancomunitat Plana Alta
# George Bonhag

George Valentine Bonhag (Boston, Massachusetts, 31 de gener de 1882 – Nova York, 30 d'octubre de 1960) va ser un atleta estatunidenc especialitzat en curses de mig fons i d'obstacles, però que també va prendre part en proves de marxa atlètica. Fou membre de l'Irish American Athletic Club i el New York City Police Department. Va prendre part en quatre Jocs Olímpics, els compresos entre 1904 i 1912.
Als Jocs de Saint Louis de 1904 va disputar la cursa dels 800 metres, però es desconeix el seu resultat. Dos anys més tard, als Jocs Intercalats d'Atenes finalitzà en quarta posició en la prova de les cinc milles i sisè en els 1500 metres, però guanyà l'or en els 1500 metres marxa. Aquesta va ser l'única vegada que disputà aquesta prova i la primera prova de marxa en uns Jocs Olímpics. Les normes no estaven del tot clares en aquells moments i fins a nou competidors, entre els quals hi havia Bonhag, se sap que van trotar. Els dos primers classificats, Robert Wilkinson i Eugen Spiegler foren desqualificats per aquest motiu. Dos dels quatre jutges van votar a favor de la desqualificació de Bonhag, però fou defensat per James Sullivan, jutge principal de la prova i el Príncep Jordi de Grècia, que era el president del jurat. Es va decidir repetir la cursa entre Bonhag i Don Linden, que havia finalitzat quart, però Bonhag no hi va prendre-hi part, i per raons que es desconeixen el jurat va decidir no variar els resultats i va donar a Bonhag la medalla d'or i la de plata a Linden.
Dos anys més tard, als Jocs de Londres de 1908 Bonhag formà part de l'equip estatunidenc que guanyà la medalla de plata en la prova de les tres milles per equips formant equip amb John Eisele, Herb Trube, Gayle Dull i Harvey Cohn. També disputà la prova dels 3200 metres obstacles, però fou eliminat en la primera ronda.
El 1912 disputà els seus quarts i darrers Jocs Olímpics. Guanyà la medalla d'or en els 3.000 metres per equips, juntament amb Tell Berna, Norman Taber, Abel Kiviat i Louis Scott; i fou quart en els 5.000 metres. També disputà les proves de camp a través individual i camp a través per equips, però no finalitzà la cursa.
Bonhag també disputà la prova de demostració del beisbol a Estocolm.

## Referències

* ↑ Athletics at the 1906 Athina Summer Games: Men's 1,500 metres Walk Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.. sports-reference.com
* 1 2 George Bonhag Arxivat 2008-12-29 a Wayback Machine.. sports-reference.com

## Bibliografia

* Cook, Theodore Andrea. The Fourth Olympiad London 1908 Official Report (PDF). Londres: British Olympic Association, Maig 1909 [Consulta: 29 desembre 2008]. Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine.
* De Wael, Herman. «Athletics 1908». Herman's Full Olympians, 2001. Arxivat de l'original el 2006-09-27. [Consulta: 5 abril 2016].
* Greenberg, Stan. Olympic Games: The Records. London: Guinness Books, 1989. ISBN 0-85112-896-3.

## Enllaços externs

* Irish America Archives - NYU
* Winged Fist Organization Arxivat 2009-02-01 a Wayback Machine.
# Front de l'Estepa

El Front de l'Estepa (rus: Степной фронт;) va ser un Front de l'Exèrcit Roig durant la Segona Guerra Mundial. Aquesta formació era equivalent a un Grup d'exèrcits occidental.

## Història

El 9 de juliol de 1943 la Stavka formà un nou Front de Reserva a la regió de Vorónej, efectiu des del 30 d'abril. Consistia en el component de comandament del 2n Exèrcit de Reserva (augmentat mitjançant diversos cursos d'oficials i sots-oficials), els exèrcits 27è, 52è, 53è, 46è, 47è, 4t Cuirassat de la Guàrdia, 5è Aeri i 8 cossos mòbils (tancs, tancs de la Guàrdia i mecanitzats). La majoria d'aquests exèrcits havien estat reassignats des del Front Nord-oest, el front del Caucas Nord o de la RVKG, la reserva de la Stavka. El 13 d'abril de 1943 el Front va passar a denominar-se Districte Militar de l'Estepa. Incloïa unitats veteranes de Stalingrad o Leningrad, entre d'altres.
El Front de l'Estepa va ser, en el seu moment, una gran agrupació de tropes situada entre Tula, Ielets, Stary Oskol i Rossox, la gran reserva dels fronts central i de Vorónej, que protegien la ciutat de Kursk, d'on Júkov pretenia treure les unitats quan fos necessari per començar l'ofensiva un cop els alemanys haguessin estat aturats.
A les ordres del coronel general Ivan Koniev va prendre part en la batalla de Kursk, entre juliol i octubre de 1943.
El 20 d'octubre de 1943 va passar a anomenar-se 2n Front d'Ucraïna.

## Batalles

* Batalla de Kursk (juliol – agost de 1943)
* Operació Polkovodets Rumiantsev (agost de 1943)
* Ofensiva del Baix Dnièper (agost – desembre de 1943)

## Referències

* ↑ Great Patriotic War 1941- 1945, Moscow 1977
# Terròlas

Terròlas (en francès Terroles) és un municipi francès situat al departament de l'Aude i a la regió d'Occitània. L'any 1999 tenia 15 habitants.
L'església està parroquial dedicada a Sant Miquel. Hi ha explotacions de boscos.
Anomenada antigament Tarronis, Terrobis, Terolhas i Terolles. El seu nom francès de Terroles (o també Terrolles) és del 1781.
# Sofia Amàlia de Nassau-Saarbrücken

Sofia Amàlia de Nassau-Saarbrücken (en alemany Sofie Amalie von Nassau-Saarbrücken) va néixer a Saarbrücken (Alemanya) el 19 de setembre de 1666 i va morir a Langenburg el 29 d'octubre de 1736. Era filla del comte Gustau Adolf (1632-1677) i d'Elionor Clara de Hohenlohe-Neuenstein (1632-1709).

## Matrimoni i fills

El 22 d'agost de 1686 es va casar a Langenburg amb Albert Wolfgang de Hohenlohe-Langenburg (1659-1715), fill del comte Enric Frederic (1625-1699) i de la comtessa Juliana Dorotea de Castell-Remlingen (1640-1706). Fruit d'aquest matrimoni en nasqueren els següents fills:
* Elionor Juliana (1687-1701)
* Frederic Lluís, nascut i mort el 1688
* Sofia Carlota (1690-1691)
* Felip(1692-1699)
* Cristiana (1693-1695)
* Lluís (1696-1765), casat amb Elionor de Nassau-Saarbrücken (1707-1769).
* Carlota (1697-1743)
* Cristià (1699-1719)
* Albertina (1701-1773), casada amb Felip Enric de Hohenlohe-Ingelfingen (1702-1781).
* Sofia Frederica (1702-1734)
* Enriqueta (1704-1709)
* Frederic Carles (1706-1718)

## Enllaços externs

* Ancestrylibrary
* Familypedia
# Can Bohigues

Can Bohigues, Ca n'Esteva o Can Carbonell, és un edifici al municipi d'Anglès (Selva) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
És un edifici de tres plantes entre mitgeres i amb coberta de doble vessant a façana al costat esquerre del carrer d'Avall. Respon a la tipologia de casa medieval. Després d'una acurada restauració a la fi del segle xx, la façana actual és de pedra vista.
La planta baixa té una porta principal de pedra amb un arc de mig punt de dovelles de mida mitjana. El primer pis té una finestra amb ampit, muntants i llinda de pedra amb una inscripció. A la base de l'ampit de la finestra hi ha tres blocs rectangulars de suport. Aquesta solució és bastant comú a l'època de la construcció i en la resta del carrer d'Avall. El segon pis té una finestra amb llinda de fusta i muntants de pedra de maçoneria, similar a la resta de la façana. El ràfec del teulat sobresurt mig metre de la façana i deixa entreveure vuit caps de biga de fusta i els taulons que suporten les teules. La llinda monolítica de la finestra del primer pis té la inscripció següent:

## Referències

* ↑ «Can Maties i Can Bohigues - Anglès». Pobles de Catalunya. [Consulta: 30 desembre 2019].
* ↑ «Can Bohigues». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Arracacia

Arracacia és un gènere de plantes amb flors dins la família de les apiàcies, amb més de 50 espècies. És un gènere endèmic d'Amèrica. El membre més important d'aquest gènere és l'arracacha, Arracacia xanthorrhiza.
# Pastinaca

Pastinaca és un gènere de plantes amb flors dins la família de les apiàcies. Consta d'unes 14 espècies. En català la paraula llatina pastinaca ha originat el mot pastanaga que en realitat és d'un altre gènere d'apiàcies. La xirivia és l'espècie Pastinaca sativa.

## Algunes espècies

* Pastinaca armena
* Pastinaca clausii
* Pastinaca lucida
* Pastinaca pimpinellifolia
* Pastinaca sativa
* Pastinaca umbrosa

## Referències

* Pan Zehui & Mark F. Watson: in Flora of China, Volume 14, S. 193: Pastinaca - Online.

## Enllaços externs

* Taxonomía
# Acidovorax

Acidovorax, sinònim Hydrogenomonas, és un gènere de proteobacteris del sòl amb forma de vareta que pertanyen a la família Methanomonadaceae. Són organismes aeròbics autòtrofs facultatius capaços d'oxidar l'hidrogen per formar aigua i fent servir diòxid de carboni com a font de carboni per al seu creixement. S'utilitzen per a obtenir bioproteïnes.
A. avenae causa una malaltia fitopatològica en les cucurbitàcies.

## Referències

* ↑ Garrity, George M.; Brenner, Don J.; Krieg, Noel R.; Staley, James T. (eds.) (2005). Bergey's Manual of Systematic Bacteriology, Volume Two: The Proteobacteria, Part C: The Alpha-, Beta-, Delta-, and Epsilonproteobacteria. Nova York: Springer. ISBN 978-0-387-24145-6

## Enllaços externs

* Acidovorax Arxivat 2012-08-30 a Wayback Machine. LPSN List of Prokaryotic names with Standing in Nomenclature
* The Microbial Ecology and Genomics Research Laboratory
# Stifftieae

Stifftioideae és una subfamília de les asteràcies. Comprèn una sola tribu, Stifftieae Panero & V.A. Funk, de cinc gèneres.

## Referències

* ↑ Stevens, P. F. Angiosperm Phylogeny Website

## Enllaços externs

* Tolweb Stifftioideae
# Myrica

Myrica és un gènere de plantes amb flors que conté unes 35–50 espècies d'arbrets i arbusts. El gènere té una àmplia distribució, incloent-hi Àfrica, Àsia, Europa, Amèrica del Nord i Amèrica del Sud, manca només a Australàsia. Alguns botànics divideixen aquest gènere en dos basant-se en els aments i els fruits restringeixen Myrica a unes poques espècies adjudicant la resta al gènere Morella.
El nom del gènere prové del grec: μυρικη (myrike), que significa "fragància."
L'alçada de les espècies varia des d'1 m a 20 m. La majoria són de fulles persistents. Les seves arrels fan la fixació de nitrogen i per això poden créixer en sòls pobres en nitrogen.

## Algunes espècies

* Myrica adenophora
* Myrica californica Cham. i Schltdl.
* Myrica cerifera L.
* Myrica esculenta Buch.-Ham. ex D.Don
* Myrica faya Aiton
* Myrica gale L. o murta de Brabant, única espècie indígena d'Europa
* Myrica hartwegii S.Watson
* Myrica heterophylla Raf.
* Myrica holdrigeana Lundell
* Myrica inodora –
* Myrica integra * Myrica nana A.Chev.
* Myrica parvifolia * Myrica pensylvanica Mirb.
* Myrica pilulifera * Myrica pubescens
* Myrica rubra Siebold & Zucc. commercialment anomenat "Yumberry"
* Myrica serrata

## Abans catalogades com a Myrica

* Comptonia peregrina (L.) J.M.Coult. (com M. aspleniifolia L.)
* Nageia nagi (Thunb.) Kuntze (com M. nagi Thunb.)
* Sapium luzonicum (S.Vidal) Merr. (com M. luzonica S.Vidal)

## Referències

* ↑ «Genus: Myrica L.». Germplasm Resources Information Network. United States Department of Agriculture, 14-12-2006. Arxivat de l'original el 2009-05-06. [Consulta: 31 octubre 2010].
* ↑ Valérie Huguet, Manolo Gouy, Philippe Normand, Jeff F. Zimpfer, and Maria P. Fernandez. 2005. "Molecular phylogeny of Myricaceae: a reexamination of host-symbiont specificity". Molecular Phylogenetics and Evolution 34(3):557-568. doi:10.1016/j.ympev.2004.11.018
* ↑ Gledhill, D. The Names of Plants. 4. Cambridge University Press, 2008, p. 267. ISBN 978-0-521-86645-3.
* ↑ Μυρικη també va ser el nom per les espècies del gènere que actualment es diu Tamarix.
* 1 2 «GRIN Species Records of Myrica». Germplasm Resources Information Network. United States Department of Agriculture. Arxivat de l'original el 2015-09-24. [Consulta: 31 octubre 2010].

## Enllaços externs

* Flora Europaea: Myrica
* Flora of China: Myrica
* Flora of North America: Myrica
* Trees and shrubs of Ecuador: Myrica
* Flora of Azores: Myrica Arxivat 2011-05-26 a Wayback Machine.
# Acetobacteri

Acetobacterium és un gènere de bacteris gram positius que pertanyen a la família Eubacteriaceae. El seu nom prové del fet que són acetògens, que fan àcid acètic com a subproducte del seu metabolisme. No s'han de confondre amb els bacteris de l'àcid acètic que són alfaproteobacteris aerobis.
L'espècie tipus és Acetobacterium woodii.

## Referències

* 1 2 Balch, W. E.; Schoberth, S.; Tanner, R. S.; Wolfe, R. S. «Acetobacterium, a New Genus of Hydrogen-Oxidizing, Carbon Dioxide-Reducing, Anaerobic Bacteria». International Journal of Systematic Bacteriology, 27, 4, 1977, pàg. 355. DOI: 10.1099/00207713-27-4-355.
# Borago

Borago és un gènere de plantes amb flors dins la família Boraginaceae. Té cinc espècies. de plantes natives de la regió mediterrània, una d'elles, la borraina, Borago officinalis, està cultivada i naturalitzada arreu del món.

## Descripció

Són plantes herbàcies anuals o perennes amb les fulles alternades i flors en llargues tiges florals. les flors tenen forma d'estrella, de roda o de campana. Són pol·linitzades per abelles i borinots. Els fruits són petits aquenis.

## Distribució

Es troben al sud-oest de la conca del Mediterrani. És un gènere monofilètic i molt proper genèticament al gènere Symphytum.

## Taxonomia

Subgènere Borago amb plantes erectes
* Borago officinalis
* Borago trabutii endèmic de l'Alt atles i Anti-Atles, Marroc.
* Borago longifolia endèmic del nord d'Algèria i Tunísia.
Subgènere Buglossites plantes prostrades i flors brillants en forma de campana
* Borago pygmaea natiu de Còrsega, Sardenya i l'illa de Capraia.
* Borago morisiana endèmic de l'illa de San Pietro al sud-oest de Sardenya.

## Bibliografia

* Bennett, M. (2003) Pulmonarias & the Borage Family. B.T. Batsford, ISBN 0-7134-8732-1

## Referències

* ↑ Selvi, Coppi & Bgazzi «Karyotype Variation, Evolution and Phylogeny in Borago (Boraginaceae), with Emphasis on Subgenus Buglossites in the Corso-Sardinian System». Annals of Botany, 98, 4, 2006, pàg. 857–868. DOI: 10.1093/aob/mcl167 [Consulta: 7 novembre 2012].

## Enllaços externs

* Borage Plant Uses Arxivat 2022-12-09 a Wayback Machine.
# Scopolia

Scopolia és un gènere de plantes solanàcies que conté 5 espècies, són plantes natives d'Europa i Àsia. Aquest gènere rep el nom en honor de Giovanni Scopoli (1723-88).
Scopolia carniolica és una planta reptant i perenne. L'extracte de Scopolia que conté l'alcaloide escopolamina es fa servir en medicina.
L'espècie emparentada Atropanthe sinensis de vegades s'inclou dins Scopolia com Scopolia sinensis.

## Referències

* Ben-Wyk, Erik; & Wink, Michael. Medicinal Plants of the World. Timber Press, 2004. ISBN 0-88192-602-7.
* Huang, Kee Chang; & Williams, Walter. The pharmacology of Chinese herbs. CRC Press, 1999. ISBN 0-8493-1665-0.
* D'Arcy, William G.. Solanaceae. Columbia University Press, 1986. ISBN 0-231-05780-6.
* ↑ Germplasm Resources Information Network Scopolia Arxivat 2008-10-05 a Wayback Machine.
# Tropiocolotes

Tropiocolotes és un gènere de sauròpsids (rèptils) escatosos de la família dels gecònids. Son gecos relativament petits, nocturns i terrestres, mb el cos allargat. Es troben al nord d'Àfrica i l'Orient Mitjà.

## Taxonomia

* Tropiocolotes helenae
* Tropiocolotes latifi
* Tropiocolotes levitoni
* Tropiocolotes nattereri
* Tropiocolotes nubicus
* Tropiocolotes persicus
* Tropiocolotes steudneri
* Tropiocolotes tripolitanus

## Referències

* ↑ Tropiocolotes en BioLib
# Harpiola

Harpiola és un gènere de ratpenats de la família dels vespertiliònids. Conté dues espècies: H. isodon, que viu als boscos de Taiwan, i el ratpenat nassut de Peters (H. grisea), que viu als boscos de montà de l'Índia. Durant molt de temps, se l'havia considerat un subgènere de Murina, però el 2002 Bhattacharyya el restaurà com a gènere propi.

## Referències

* ↑ Bhattacharyya, T. P «Taxonomic status of the genus Harpiola Thomas, 1915 (Mammalia: Chiroptera: Vespertilionidae), with a report of the occurrence of Harpiola grisea (Peters, 1872) in Mizoram, India» (en anglès). Proceedings of the Zoological Society, 55, 1, 2002, pàg. 73-76.
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# Chrysopteron

Chrysopteron és un subgènere de ratpenats del gènere Myotis, dins de la família dels vespertiliònids. Aquest grup conté tres espècies. A part de M. welwitschii, que viu a Àfrica, totes les espècies d'aquest grup viuen al sud-est asiàtic. Tendeixen a ocupar hàbitats tropicals.

## Referències

* ↑ «Chrysopteron» (en anglès). Nomenclator Zoologicus. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 9 setembre 2013].
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# Pandoravirus

Pandoravirus és un gènere de virus molt grossos, amb el genoma molt més gran que cap altre tipus de virus conegut. Com altres virus molt grans com el dels gèneres Mimivirus i Megavirus, els Pandoravirus infecten amebes, però el seu genoma, que conté 1,9 a 2,5 megabases d'ADN, és dues vegades més gran que els dels Megavirus, i es diferencia molt dels altres grans virus en l'aspecte i l'estructura del genoma.

## Descobriment

El descobriment dels pandoravirus el va fer un equip de científics francesos dirigits per Jean-Michel Claverie i la seva esposa Chantal Abergel i va ser anunciat en un informe publicat a la revista Science el juliol de 2013. Altres científics abans els havien observat, però els van confondre amb bacteris paràsits o simbiòtics.

## Referències

* ↑ Brumfiel, Geoff «World's Biggest Virus May Have Ancient Roots». National Public Radio, 18-07-2013 [Consulta: 18 juliol 2013].
* 1 2 Nadège Philippe, Matthieu Legendre, Gabriel Doutre, et al. «Pandoraviruses: Amoeba Viruses with Genomes Up to 2.5 Mb Reaching That of Parasitic Eukaryotes». Science, 341, 6143, juliol 2013, pàg. 281–286. DOI: 10.1126/science.1239181.
# Inia

Inia és un gènere de dofí de riu que conté entre una i tres espècies. El gènere fou descrit per Alcide d'Orbigny el 1834, quan es reconegué que Delphinus geoffrensis, descrit per Henri Marie Ducrotay de Blainville el 1817, formava un tàxon distint. Una classificació publicada el 1998 només hi incloïa l'espècie I. geoffrensis, amb tres subespècies diferents. Gran part de la comunitat científica acceptà aquesta classificació monotípica, igual que ho feu la UICN.

## Referències

* ↑ Rice, D. W. Marine mammals of the world: systematics and distribution (en anglès). Society of Marine Mammalogy Special Publication Number 4, 1998, p. 231.
* ↑ R.R. Reeves, T.A. Jefferson, L. Karczmarski, K. Laidre, G. O'Corry-Crowe, L. Rojas-Bracho, E.R. Secchi, E. Slooten, B.D. Smith, J.Y. Wang, & K. Zhou. «Inia geoffrensis». A: UICN 2011. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Versió 2011.2. (en anglès). Unió Internacional per a la Conservació de la Natura i els Recursos Naturals, 2011.
Espècies vivents de cetacis :
Regne Animalia  · Embrancament Chordata  · Classe Mammalia  · Infraclasse Eutheria  · Superordre Laurasiatheria  · (sense categoria) Artiodactyla  · (sense categoria) Whippomorpha :
Subordre Mysticeti :
Subordre Odontoceti (continua més avall) :
Subordre Odontoceti (contina més amunt) :
Viccionari