OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Rosa Melchor Quiralte

Rosa Melchor Quiralte és una política i funcionària espanyola, alcaldessa d'Alcázar de San Juan des de 2015. Membre del Partit Socialista Obrer Espanyol (PSOE), va ser diputada a la vi, vii i viii legislatures de les Corts de Castella-la Manxa.
Va ingressar jove a les Joventuts Socialistes d'Espanya; després al PSOE i, des de 1987, també a la Unió General de Treballadors (UGT). Auxiliar administrativa, va ser elegida regidora de l'Ajuntament d'Alcázar de San Juan el 2003. Va ser també diputada per Ciudad Real a les Corts de Castella-La Manxa des de 2003, i va repetir escó a les vii i viii legislatures. No va resultar triada a les municipals de 2007. Tampoc va ser elegida regidora a les municipals de 2011, però després de la renúncia a l'acta de dos regidors socialistes, va tornar al consistori alcazareny. Cap de llista del PSOE a les eleccions municipals de 2015, va ser investida com a alcaldessa el 13 de juny de 2015. Va renovar el seu mandat com a alcaldessa després de les eleccions municipals de maig de 2019.

## Referències

* 1 2 3 4 «Rosa Melchor anuncia su intención de concurrir a las primarias del PSOE Alcázar de San Juan». Objetivo Castilla-La Mancha, 19-10-2014.
* 1 2 «Rosa Melchor Quiralte. VI Legislatura [2003-2007]». Corts de Castella-la Manxa.
* ↑ «Rosa Melchor Quiralte. VII Legislatura [2007-2011]». Corts de Castella-la Manxa.
* ↑ «Rosa Melchor Quiralte. VIII Legislatura [2011-2015]». Corts de Castella-la Manxa.
* ↑ «Rosa Melchor es investida como alcaldesa de Alcázar de San Juan». miciudadreal, 13-06-2015.
* ↑ «Rosa Melchor: "Quiero que Alcázar sea una ciudad que mire al futuro"». eldiario.es, 16-06-2019.
# Pierre Molinéris

Pierre Molinéris (Niça, 21 de maig de 1920 - Villard de Lans, 7 de febrer de 2009) va ser un ciclista francès que fou professional entre 1943 i 1955. En el seu palmarès destaca una victòria d'etapa al Tour de França de 1952.
Era el pare de Jean-Luc Molinéris, ciclista professional entre 1971 i 1977.

## Palmarès

* 1943
** 1r a la Saint Etienne-Le Puy
* 1944
** 1r del Premi de Saint-Chamond
* 1945
** Campió del Loira
** 1r del Gran Premi de l'Alliberament a Niça
** 1r del Premi de Niça
* 1946
** 1r del Gran Premi de Vercors
** 1r del Premi de Toulon
* 1947
** 1r de la Niça-Puget-Théniers-Niça
** 1r del Premi de Besançon
* 1948
** 1r del Circuit de les 6 Províncies
** 1r del Tour de l'Alta Savoia
** 1r de la Firminy-Roanne-Firminy
** 1r de la Niça-Puget-Théniers-Niça
** 1r de la Niça-Mont Agel
* 1949
** 1r del Premi de Grenoble
** 1r de la Poly a Lió
** Vencedor d'una etapa del Critèrium del Dauphiné Libéré
* 1950
** 1r del Gran Premi del Pneumàtic a Montluçon
** 1r del Circuit del Mont Blanc
** 1r del Circuit de l'Aulne
** 1r del Premi de Moulins
** 1r del Premi de Nantua
* 1951
** 1r de la París-Saint Amand Montrond
** 1r del Circuit de Morbihan
** 1r del Premi de Thiers
* 1952
** Vencedor d'una etapa al Tour de França
** Vencedor de 2 etapes al Critèrium del Dauphiné Libéré
** 1r de la Ronda de Mònaco
** 1r del Premi de Barcelonette
* 1953
** Vencedor d'una etapa dels Boucles de la Gartempe
** 1r del Circuit del Ventor
** 1r del Circuit del Mont Blanc
** 1r del Gran Premi d'Espéraza
** 1r del Premi d'Aurillac
** 1r del Premi d'Ussel
* 1954
** Vencedor d'una etapa del Tour del Sud-est
** 1r del Circuit de les Vall d'Ossau
** 1r del Premi de Commentry
** 1r del Premi de Saint-Vallier
* 1955
** 1r del Circuit de Mont Blanc
** 1r del Gran Premi del Pneumàtic a Montluçon

### Resultats al Tour de França

* 1948. Abandona (14a etapa)
* 1949. Abandona (5a etapa)
* 1950. 36è de la classificació general
* 1951. Abandona (15a etapa)
* 1952. Abandona (18a etapa). Vencedor d'una etapa
* 1953. 38è de la classificació general
* 1954. 59è de la classificació general
* 1955. Abandona (7a etapa)

## Referències

* 1 2 «MOLINÉRIS Pierre (Pierre Jean Baptiste )». [Consulta: 20 novembre 2024].
* ↑ «MOLINÉRIS Pierre (Pierre Jean Baptiste )». [Consulta: 20 novembre 2024].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Pierre MOLINERIS» (en italià). [Consulta: 20 novembre 2024].

## Enllaços externs

* Palmarès de Pierre Molinéris (francès)
* Fitxa a sitiodeciclismo.net
# Abúlites

Abúlites (en grec antic Ἀβουλίτης Aboulítēs) fou el sàtrapa de Susiana que es va rendir a Alexandre el Gran quan aquest s'acostava a Susa.
Va enviar el seu fill Òxatres al general Filoxè que formava l'avantguarda de la força del conqueridor, segons diu Flavi Arrià. Quan Alexandre va entrar a Susa, una de les capitals de l'imperi, va trobar grans tresors, uns 50.000 talents en lingots de plata, segons diu Quint Curci Ruf, però altres autors donen quantitats diferents. Alexandre el va mantenir en el càrrec amb la jurisdicció civil, i amb guarnició militar macedònia a la ciutat comandada per Arquelau. A la seva tornada de l'expedició a l'Índia, Alexandre va fer executar Abúlites, juntament amb el seu fill Òxatres, per crims comesos en el govern territorial.

## Referències

* ↑ Flavi Arrià. Anàbasi d'Alexandre el Gran, III, 16.9
* ↑ Abulites a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 4
# Rapsòdia-Concert per a viola

El Rapsòdia-Concert per a viola en re major, H.337, va ser compost per Bohuslav Martinů l'any 1950 durant el seu període a Nova York. Es va estrenar a Cleveland el 19 de febrer de 1953 dirigit per George Szell i amb Jascha Veissi a la viola. Té una durada d'uns 18 minuts.

## Moviments

* Moderato
* Molto adagio - Cadenza - Poco allegro - Andante (molto tranquillo)

## Origen i context

El concert va ser encarregat pel violista ucraïnès de l'Orquestra de Cleveland Jascha Veissi, entre el 15 de març i el 18 d’abril de 1952. El compositor va adaptar la peça a les necessitats i habilitats del solista, aconseguint un equilibri entre la tècnica virtuosa i la profunditat musical.

## Referències

* ↑ «Dades de l'obra» (en anglès). Boruslav Martinů Institute. [Consulta: 20 novembre 2024].
* ↑ Mihule, Jaroslav. «Martinu Rhapsody-Concerto for Viola and Orchestra». Supraphon. [Consulta: 20 novembre 2024].
* ↑ Urbach, Jörg. «Rhapsody-Concerto for Viola and Orchestra, H. 337». Pentatone. [Consulta: 20 novembre 2024].
# Banesco

Banesco Banco Universal C.A. és una institució financera de capital veneçolà, la seu principal del qual està situada a la ciutat de Caracas. El banc forma part de l'Associació Bancària de Veneçuela.
Compta amb una xarxa de 417 punts d'atenció en tot el país, més 75.708 punts de venda i 1.661 caixers automàtics. Amb més de 6 milions de clients, actualment és el major grup bancari privat del país, amb una quota de mercat de 14,7% en actius totals i de 15,85% en cartera de crèdits.
El procés d'internacionalització de la marca Banesco va començar el 1992 amb la fundació d'un banc a Panamà i un altre a Puerto Rico, cadascun amb llicència internacional. Des de llavors s'ha incrementat la seva presència fora de Veneçuela, establint-se als Estats Units (Florida), República Dominicana, Colòmbia i Espanya. L'entitat gallega Abanca forma part del grup Banesco.

## Referències

* ↑ Informe Semestral' Informe Semestral de Banesco Banco Universal. Segon Semestre de 2013
* ↑ Informe de Resultados del Sistema Financiero Venezolano. Diciembre de 2013 Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine. Softline Consultores. Gener de 2014.

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial Arxivat 2014-02-08 a Wayback Machine.
# TrueImage

TrueImage és un intèrpret PostScript-compatible (clon) desenvolupat al principi per Cal Bauer i Bauer Enterprises i venut a Microsoft el 1989. Microsoft subsegüentment creu-licensed TrueImage a Apple a canvi la llicència per emprar TrueType. Després que, Amb molts retards, Microsoft lliurés la versió 1.0 de TrueImage a Apple; Apple va anunciar que havia comprat la llicència del PostScript Nivell 2 d'Adobe uns quants mesos més tard.
Apple va intentar desenvolupar productes emprant TrueImage, però mai cap producte TrueImage fou alliberat per Apple. Tanmateix, TrueImage va ser utilitzat en una varietat d'impressores làser, com Okidata i LaserMaster a meitat dels 90, amb èxit limitat.

## Referències

* ↑ InfoWorld Media Group, Inc.. InfoWorld. InfoWorld Media Group, Inc., 19 març 1990, p. 29–. ISSN 01996649.
* ↑ University of Pennsylvania.
* ↑ Okidata.
* ↑ High beam.
# Metacrilat de metil

El metacrilat de metil és un monòmer líquid orgànic incolor de fórmula C₅H₈O₂ que s'utilitza per a produir metacrilat i pintures acríliques. És tòxic i inflamable. La seva densitat és inferior a la de l'aigua. S'obté esterificant l'àcid metacrílic, en particular es tracta del seu metil èster. L'any 2005 se'n van produir més de tres milions de tones a tot el món.
En el procés de producció s'ha observat que se n'emeten partícules a l'aire i que, com aquest és hidrosoluble, almenys una part d'aquestes es pot dissoldre a les aigües. El metil metacrilat pot llavors ser respirat o consumit per via oral tant directament per l'home com a través d'altres éssers vius. Es considera tòxic i produeix irritació de la pell, ulls i mucositats. L'exposició crònica pot arribar a produir al·lèrgia, úlcera d'estómac, problemes al pulmons i al fetge. Hom ha proposat també un efecte de causa-efecte en el càncer de còlon, tot i que encara no està prou estudiat i probat.

## Vegeu també

* Polimetilmetacrilat

## Referències

* ↑ Metil metacrilat a l'agència de protecció mediambiental dels Estats Units. (anglès)
# Tractat de Nértxinsk

El Tractat de Nértxinsk, signat el 27 d'agost de 1689, va ser el primer subscrit per la Xina amb una potència europea, en aquest cas el Tsarat Rus. Aquest tractat delimitava de forma oficial les fronteres entre Xina i Rússia i posava fi a una sèrie de conflictes entre les tropes xineses estacionades a Manxúria i diverses colònies russes com Albazino i Nértxinsk, poblades majoritàriament per cosacs russos i tunguss.

## Antecedents

Els russos van arribar a l'oceà Pacífic el 1639. Després de la conquesta del Kanat de Sibèria en 1598 tot el nord d’Àsia –una àrea molt més gran que l’antic Kanat– es va conèixer com a Sibèria i el 1640 les fronteres orientals de Rússia s’havien expandit diversos milions de quilòmetres quadrats. En cert sentit, el Kanat va viure amb el títol subsidiari de "Tsar de Sibèria", que va passar a formar part de l'estil imperial complet dels autòcrates russos. No obstant això, quan van arribar per primera vegada a mitjan segle XVII a la frontera xinesa i van entrar en contacte directe amb els manxú i els xinesos a la conca d’Amur. Els russos van refusar les objeccions manxú-xineses a la seva intromissió fins a la destrucció d'Albazino.

## El tractat

Per aquest tractat, Rússia renunciava a qualsevol reclamació sobre la regió de l'Amur i reconeixia els límits del seu imperi en la serralada Stanovoi i el riu Argun, mentre que el territori al seu nord es convertia en l'esfera russa.
Pel costat rus van signar el tractat F.A. Golovin, I. Vlasov i S. Kornitsky, i pel govern de l'emperador Kangxi, Songgotu, Tung Gauhan i Lanthan. Els documents es van redactar en llatí, manxú i rus, amb versions poc coincidents i amb referències geogràfiques poc clares.
En el procés de negociació i també en la redacció del tractat, per part xinesa hi van tenir un paper important els jesuïtes Jean-François Gerbillon (francès) i Tomàs Pereira (portuguès) així com l'ambaixador de Portugal a la Xina, Manuel de Saldaña que van actuar com a traductors i intèrprets.
Les condicions de Nértxinsk es van mantenir fins al tractat de Kiakhta (1727-1728) el Tractat d'Aigun (1858) i el de Pequín (1860).

## Referències

* ↑ 2008-03-31 Reference Nationalencyklopedin http://ne.se/jsp/search/article.jsp?i_art_id=715527
* 1 2 Dmytryshyn, 1980, p. 52.
* ↑ «Treaty of Nerchinsk, the first Treaty betwen Russia and China concluded.» (en anglès). [Consulta: abril 2018].
* 1 2 «Gestión de los Misioneros Jesuitas en la firma del tratado Sino-Ruso de Nerchinsk (1689).» (en castellà), 15-02-2017. [Consulta: abril 2018].
* ↑ Vermander, Benoît. Les jésuites et la Chine. De Matteo Ricci à nos jours (en francès). Brussel·les: Lessius, 2012, p. 62. ISBN 978-2-87299-225-6.

## Bibliografia

* Dmytryshyn, Basil «Russian Expansion to the Pacific, 1580-1700 : A Historiographical Review» (en anglès). Slavic Studies, 25, 1980.
# Paleozoologia

Paleozoologia, o palaeozoologia (del grec: παλαιον, paleon = vell i ζωον, zoon = animal), és l'especialització de la paleontologia o paleobiologia que tracta de la recuperació i identificació de les restes d'animals pluricel·lulars en un context geològic o arqueològic, i de l'ús d'aquests fòssils en la reconstrucció de medis ambients prehistòrics.
Les restes objecte de la paleozoologia es troben des del període Ediacarià de l'era Neoproterozoica, però no són comunes fins a partir de finals del període Devonià en la segona meitat de l'era Paleozoica.
Els dinosaures són el grup de macrofòssils més conegut i populars. També són molt coneguts els trilobits, crustacis, equinoderms braquiòpodes, mol·luscs, taurons, i nombrosos invertebrats. Això és perquè les parts dures com els ossos, dents i conquilles resisteixen la descomposició i esdevenen fòssils i, al contrari, els organismes amb cossos tous rarament es fossilitzen.

## Vegeu també

* Tafonomia
* Taula dels temps geològics
# Parabadiella

Parabadiella és un gènere extingit de trilobits. Va viure a finals del període Atdabanià, fa entre 530 i 524 milions d'anys, a l'inici del Cambrià Inferior.

## Referències

* 1 2 Sepkoski, Jack «A compendium of fossil marine animal genera (Trilobita entry)». Bulletins of American Paleontology, 364, 2002, p.560 [Consulta: 12 gener 2008].
# Bioestratigrafia

La bioestratigrafia o biostratigrafia és la branca de l'estratigrafia que se centra a assignar edats i correlacionar els estrats de les roques fent servir els fòssils que contenen. Normalment la intenció és correlacionar demostrant que un horitzó particular en una secció geològica representa el mateix període que un altre horitzó dins una altra secció. Els fòssils són útils perquè els sediments de la mateixa edat poden tenir un aspecte completament diferent per les variacions locals per causa de l'ambient sedimentari. Per exemple, una secció pot haver estat feta amb argila i marga mentre una altra pot tenir més guix i pedra calcària, però si el registre d'espècies fòssils és similar, els dos sediments probablement s'hauran format al mateix temps.
Els ammonits, graptòlits, arqueociats i trilobits són fòssils indicadors que es fan servir àmpliament, a tot el món, en bioestratigrafia. Microfòssils com ara acritarcs, quitinozus, conodonts, dinoflagel·lats, pol·len, espores i foraminífers també es fan servir amb freqüència.

## Enllaços externs

* Biostratigraphic Lithostratigraphic Column Generator Arxivat 2008-08-21 a Wayback Machine.
Viccionari
# Agnòstids

Els agnòstids (Agnostida) són un ordre de trilobits que van aparèixer en el Cambrià inferior i es van extingir en el Ordovicià superior.
Amb prou feines mesuren uns quants mil·límetres de longitud, el cèfalon és de la mateixa grandària que el pigidi (cua). L'escut del cap és gairebé circular i la forma i la mida sovint s'assembla l'escut de la cua, de manera que a primer cop d'ull no sempre és fàcil distingir el cap de la cua. Sovint no hi ha costures de muda visibles.
Hi ha dos subordres: agnostina i eodiscina. Les agnostina tenen un tòrax de dues parts i no tenen ulls. Les eodiscina solen tenir un tòrax tripartit la majoria d'aquest manquen d'ulls. Un estudi del 2010 del paleontòleg Mark McMenamin va descobrir que certs angòstids eren depredadors o carronyaires i probablement els primers caníbals coneguts. N'hi ha traces que fan suposar que caçaven en grup.

## Referències

* 1 2 Kowalski, Heinz. Trilobiten Verwandlungskünstler des Paläozoikums; ein unorthodoxer Streifzug durch das Reich der Dreilapper [Els Trilobits: artistes de metamorfosi del Paleozoic; una incursió poc ortodoxa al seu regne] (en alemany), 1992. ISBN 978-3-926129-12-3.
* ↑ O'Hanlon, Larry. «Earth's early cannibals caught in the act» (en anglès). NBC News, 18-10-2010. [Consulta: 5 març 2023].
* ↑ McMenamin, Mark A.S. «Cambrian Cannibals: Agnostid trilobites and the earliest known case of arthropod cannibalism». 21st Century Science and Technology, 01-01-2012.

## Bibliografia

* Dies, M. E.; Gutiérrez, Rodolfo Gozalo «Agnostida (Trilobita) de la Formación Valdemiedes (Leoniense: Cámbrico Medio basal) de las Cadenas Ibéricas (NE de España)» (en castellà). Boletín geológico y minero, 115, 4, 2004, pàg. 683–697. ISSN: 0366-0176.
* Vela, Joan Antoni «Els trilobits de Catalunya, NE d'Aragó i Rosseló (SE de França). Una revisió». Revista de l'Institut Català de Mineralogia, Gemmologia i Paleontologia, epoca V, núm 34/35, 2012, pàg. 7-15.
* Vela, Joan Antoni «Els trilobits de Catalunya». Mineralogistes de Catalunya, III, 8, 1987, pàg. 220-235.
# Alexandre Brongniart

Alexandre Brongniart (10 de febrer de 1770 - 7 d'octubre de 1847) va ser un químic, mineralòleg i zoòleg francès, col·laborà amb Georges Cuvier en un estudi geològic dels voltants de París. Era fill de l'arquitecte Alexandre-Théodore Brongniart i pare del botànic Adolphe-Théodore Brongniart.
Va ser nomenat el 1800 pel ministre d'interior Lucien Bonaparte director de la Manufacture nationale de Sèvres. Va romandre al seu càrrec a Sèvres 47 anys.
Brogniart introduí una nova classificació dels rèptils i va escriure diversos tractats de mineralogia i de ceràmica. Va fer un ampli estudi dels trilobits i sobre estratigrafia desenvolupant la datació pels fòssils.
Brongniart també va ser el fundador del Musée national de Céramique-Sèvres (Museu Nacional de Ceràmica). El 1823 va ser elegit membre estranger de la Reial Acadèmia Sueca de Ciències.

## Bibliografia

Brongniart, Alexandre. Traité des arts céramiques, ou des poteries considérées dans leur histoire, leur pratique et leur théorie. 2a edició. París: Béchet jeune, gener 1854.

## Referències

* ↑ The combination of characters are noted in Lynn Springer Roberts, "The Londonderry Vase: A Royal Gift to Curry Favor" Art Institute of Chicago Museum Studies 15.1 (1989:68-81+88) p. 73.
* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)
* Rudwick, Martin J.S., Georges Cuvier, Fossil Bones, and Geological Catastrophes (The University of Chicago Press, 1997) ISBN 0-226-73106-5
# Clot d'Espolla

El Clot d'Espolla és un estanyol d'inundació temporal al pla de Martís-Usall, a la partió al nord dels termes municipals de Fontcoberta i Porqueres. Es tracta d'un estany intermitent, d'origen càrstic, i pertanyent a la zona lacustre de Banyoles-Besalú. La zona humida del Clot d'Espolla forma part de l'espai del PEIN del "Estany de Banyoles" i de l'espai de la Xarxa Natura 2000 ES5120008 "Estany de Banyoles". En un extrem de l'estany hi ha jaciment arqueològic del Clot d'Espolla.
El Clot d'Espolla també s'alimenta d'algunes déus més o menys properes que hi desguassen per una sèrie de recs. Aquest estany, anomenat també Platja d'Espolla, vessa finalment les seves aigües al riu Fluvià a través del Rec d'Espolla. El lloc més emblemàtic del Rec d'Espolla és el Salt de Martís. Malgrat això, aquesta zona humida és tractada juntament amb les zones humides de la conca del Ter, ja que forma part de l'espai del “PEIN Estany de Banyoles”, que pertany a aquesta conca hidrogràfica.
La vegetació aquàtica del Clot d'Espolla la formen espècies capaces de resistir llargs períodes sense aigua. A la fossa principal la profunditat hi és excessiva perquè hi arrelin plantes aquàtiques i tan sols s'hi localitzen espècies com la rara escrofulariàcia Gratiola officinalis i diverses algues (cloròfits, caròfits, etc.). A la zona central, de menor profunditat, la diversitat biològica hi creix espectacularment. En aquesta zona s'hi troben espècies com la carofícia Chara vulgaris, la ja esmentada G. officinalis, la ranunculàcia Ranunculus aquatilis, la labiada Mentha cervina, la juncàcia Juncus articulatus, l'alismatàcia Baldellia ranunculoides, la ciperàcia Eleocharis palustris, etc. Per acabar, als marges exteriors del Clot d'Espolla s'hi poden trobar espècies com l'om (Ulmus minor), la jonca marítima (Scirpus maritimus) o el jonc comú (Scirpus holoschoenus), etc.
Pel que fa a la fauna, destaca especialment la presència de la tortugueta (Triops cancriformis). Es tracta d'un crustaci braquiòpode molt primitiu, ja present en el Triàsic, i similar als trilobits fòssils. Els seus ous són capaços de sobreviure llargs períodes de sequera, fet que li permet ocupar zones d'aigües temporals. Es tracta d'una espècie protegida per una ordre de 16 de març de 1993. D'altra banda, el Clot d'Espolla és també una zona important de cria d'amfibis. N'hi han estat trobades onze espècies, entre les quals destaquen el gripauet (Pelodytes punctatus), el gripau corredor (Epidalea calamita) i el tritó jaspiat (Triturus marmoratus).
Es tracta d'un espai situat en un entorn humanitzat i que rep diverses pressions, especialment per l'increment del sòl agrícola, però també, en menor mesura, per la presència d'indústries contaminants, abocaments de runes, caça, etc. L'Ajuntament de Fontcoberta juntament amb el Departament de Medi Ambient gestionen aquest espai com a zona humida. Actualment s'hi localitzen a l'espai un rètol informatiu i un mirador.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Clot d'Espolla». Fitxes descriptives de zones humides. Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural de la Generalitat de Catalunya (CC-BY-SA). [Consulta: 16 agost 2014].
# Edward Burlingame Hill

Edward Burlingame Hill (Cambridge, 9 de setembre de 1872 - Nou Hampshire, 9 de juliol de 1960) va ser un compositor nord-americà.

## Biografia

Edward Burlingame Hill era fill del químic de la Universitat Harvard, Henry Barker Hill. Va estudiar a la Universitat Harvard fins al 1894 i aleshores va ser estudiant a Boston de John Knowles Paine, Frederick Field Bullard, Margaret Ruthven Lang i George Elbridge Whiting, a París de Charles-Marie Widor i finalment de nou a Boston de George Whitefield Chadwick. Des de 1908 va ensenyar a la Universitat Harvard, a partir de 1928 com a professor. Entre els seus alumnes hi havia, entre d'altres: Leonard Bernstein, Elliott Carter i Virgil Thomson. El 1916 va ser elegit membre de l'Acadèmia Americana de les Arts i les Lletres i el 1929 a l'Acadèmia Americana de les Arts i les Ciències.
Hill va compondre, entre altres coses, quatre simfonies, quatre poemes simfònics, dues pantomimes orquestrals, dues suites orquestrals, dos concerts per a piano, un concert per a violí, un concert per a cor anglais, obres de música de cambra, estudis de jazz per a dos pianos, una oda coral i una cantata. Estilísticament, va fusionar elements de l'impressionisme, el jazz i el neoclassicisme.

## Referències

* ↑ Charles H. Kaufman, Jonas Westover, Hill, Edward Burlingame. «Edward Burlingame Hill». Grove Music Online. (en anglès; cal subscripció).
* ↑ T. W. R. Henry Barker Hill (Science). DOI 10.1126/science.17.439.841.
* 1 2 Charles H. Kaufman, Jonas Westover: Hill, Edward Burlingame. In: Grove Music Online (englisch; Abonnement erforderlich).
* ↑ «Edward Burlingame Hill». Allmusic.

## Bibliografia

* Linda L. Tyler: Edward Burlingame Hill: A Bio-Bibliography. Greenwood Press, New York 1989, ISBN 0-313-25525-3.
# Pere Ysàs i Solanes

Pere Ysàs i Solanes (Rubí, Vallès Occidental, 1955) és catedràtic d'Història Contemporània de la Universitat Autònoma de Barcelona i membre del Centre d'Estudis sobre les Èpoques Franquista i Democràtica (CEFID/UAB). A més ha dirigit, editat o participat en més de cinquanta llibres col·lectius, i col·laborat també en revistes especialitzades. Ysàs ha publicat diverses monografies. Entre les més recents destaquen Productores disciplinados y minorías subversivas. Clase obrera y conflictividad laboral en la España franquista (1998), Catalunya durant el franquisme (1999) (juntament amb Carme Molinero) i Historia política de España, 1939-2000 (2001) (amb Carme Molinero i Josep Maria Marín).

## Referències

* ↑ «Pere Ysàs i Solanes». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Pere Ysàs». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 10 març 2016].