OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Kristi Harrower

Kristi Harrower (Bendigo, 4 de març de 1975) és una exjugadora australiana de bàsquet, guanyadora de quatre medalles olímpiques.
Va iniciar la seva carrera esportiva a Austràlia, si bé l'any 1998 es traslladà als Estats Units per jugar inicialment a l'equip femení dels Phoenix Mercury i el 2000 als Minnesota Lynx i el 2009 als Los Angeles Sparks. Aquell mateix any retornà a Austràlia per jugar al Bendingo Spirit, equip del qual n'és membre.
Va participar, als 25 anys, als Jocs Olímpics d'Estiu de 2000 realitzats a Sydney (Austràlia), on va aconseguir guanyar la medalla de plata amb la selecció femenina de bàsquet australiana, un metall que revalidà en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2004 realitzats a Atenes (Grècia) i els Jocs Olímpics d'Estiu de 2008 realitzats a Pequín (República Popular de la Xina), al predre en les tres ocasions davant l'equip nord-americà. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 2012 celebrats a Londres (Regne Unit) aconseguí guanyar la medalla de bronze al vèncer en la final de consolació l'equip rus.
Al llarg de la seva carrera ha guanyat una medalla d'or en el Campionat del Món de bàsquet. Va anunciar la seva retirada de les pistes el gener de 2015.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Kristi Harrower». [Consulta: 13 març 2022].
* 1 2 «Kristi Harrower» (en anglès australià). Basketball Australia. Arxivat de l'original el 2022-03-14. [Consulta: 13 març 2022].
* ↑ «Opals veteran Kristi Harrower retires» (en anglès australià). ABC News, 06-01-2015.
# Celestí Mas i Abat

Celestí Mas i Abat (Igualada, 6 d'abril de 1819 - Cardona, març de 1883) va ser un advocat, escriptor i polític català.
Estudià a la Universitat de Cervera el 1829 i posteriorment es va llicenciar en lleis a la Universitat de Barcelona, on va exercir. Milità en la Unió Liberal i fou alcalde d'Igualada. L'any 1837 va concebre el projecte de portar a Igualada aigua del riu Segre des de l'alçada de Ponts. Va obtenir la concessió el 8 de març de 1841, però era un projecte molt car i alguns igualadins influents de l'època s'hi van oposar.
Fou diputat a Corts en diverses eleccions des de 1846 pel districte d'Igualada, aconseguint per a Igualada el títol de "Leal y Denodada" per la lleialtat a la monarquia, i el títol de "Molt Il·lustre" per a l'ajuntament. El 7 de febrer de 1852 fou nomenat alcalde d'Igualada. Durant el seu mandat va transformar el camí que vorejava la muralla en una via ampla i es realitzà el passeig de la Princesa, actualment anomenat passeig de les Cabres. L'any 1852 va ordenar traçar el plànol d'un ferrocarril que enllacés Igualada amb Sant Sadurní, amb un altre ramal de Martorell a Vallbona d'Anoia, i va pagar el cost d'aquest estudi.
Fou governador de la província de Toledo, governador de la província d'Alacant entre el 28 de gener de 1859 i el 5 de març de 1861, governador de la província de Granada, i intendent general de les Filipines. En les eleccions de 1864 i 1867 va ser diputat a Corts per la província de Tarragona. Va escriure diverses obres relacionades amb l'administració.
Va morir el mes de març de 1883 a Cardona.

## Obres publicades

* Guía El consultor de los alcaldes y ayuntamientos (1853)
* El poder municipal (1856)
* Manual del juez de paz y del alcalde en sus funciones judiciales (1859)
* Diccionario jurídico administrativo (1858-64)
* Legislación de la época revolucionaria de España (1871)
* El libro de los jueces municipales (1879)
* Diccionario general de la legislación española civil y penal, conónica, administrativa y marítima (1879)

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 Maria Antonia Bisbal i Sendra, Maria Teresa Miret i Solé, Diccionari Biogràfic d'Igualadins, ISBN 8423202461
* 1 2 La Vanguardia, 15 de març de 1883, La semana anterior falleció en Cardona don Celestino Más y Abad
* ↑ Revista d'Igualada, N. 14, setembre de 2003 Arxivat 2014-10-12 a Wayback Machine., pàgina 58
* ↑ raco.cat, EL FERROCARRIL A IGUALADA:LA LLUITA PEL PROGRÉS, pàgina 219
* ↑ índex històric del Congrés dels Diputats
* 1 2 Diputación de Alicante, Lista de presidentes. Celestino Mas y Abad
* ↑ «Biografies anoienques». Arxivat de l'original el 2016-02-04. [Consulta: 8 setembre 2010].

## Enllaços externs

* «Celestí Mas i Abat». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Centre Olímpic de salts d'esquís de Lake Placid

El Centre Olímpic de salts d'esquís de Lake Placid (en anglès: Lake Placid Olympic Ski Jumping Complex) és un centre d'esports d'hivern destinat a la pràctica dels salts d'esquí situat a la ciutat de Lake Placid (Estats Units d'Amèrica). Modernitzats i remodelats el 2021, són els únics salts d'Amèrica del Nord homologats per a les competicions de salts d'hivern i estiu. El complex és gestionat per l'Olympic Regional Development Authority.
Situat a dues milles de la ciutat de Lake Placid, a la serralada de l'Adirondack, les seves primeres instal·lacions foren construïdes el 1917 aprofitant el vessant de la muntanya. El 1918 es construí la primera instal·lació artificial de fusta per elevar el salt als 35 metres. El 1921 es construí una zona per al públic amb una capacitat de 2.000 espectadors, el 1923 el trampolí s'elevà als 50 metres i el 1927, mitjançant una torre d'acer, s'elevà als 60 metres. El 1928 aquesta torre s'elevà fins als 75 metres, i el seu trampolí fou utilitzat en les proves dels Jocs Olímpics d'Hivern de 1932 realitzats a la ciutat.
El 1977 es realitzà l'operació més ambiciosa del recinte; fou enderrocada la vella instal·lació de 1928 i es construïren dos trampolins de 70 i 90 metres, que van ser utilitzats per a les proves dels Jocs Olímpics d'Hivern de 1980. El 1994 aquests trampolins foren totalment remodelats i adaptats a les necessitats actuals, ampliant la seva alçada als 90 i 120 metres respectivament. Noves millores se li feren el 2019 i 2021.

## Referències

* ↑ «History Of The LAKE PLACID LEGACY SITES». Lake Placid Legacy Sites. [Consulta: 3 febrer 2023].
* ↑ «What We Do». Olympic Regional Development Authority. [Consulta: 3 febrer 2023].
* ↑ 1932 Winter Olympics official report. Arxivat April 10, 2008, a Wayback Machine. pp. 141-4. Accessed 12 October 2010.
* ↑ 1980 Winter Olympics official report. Arxivat 2011-08-13 a Wayback Machine. Volume 1. pp. 36-9. Accessed 16 November 2010. (anglès)(francès)
* ↑ «MacKenzie Intervale Ski Jumping Complex». Ski Jumping Hill Archive. [Consulta: 3 febrer 2023].
* ↑ «Skyride – Lake Placid, NY». Lift Blog. [Consulta: 3 febrer 2023].
* ↑ Russell, Emily. «Lake Placid ski jumps upgraded ahead of Olympic trials». North Country Public Radio, 27-11-2021. [Consulta: 3 febrer 2023].
* ↑ Lynn, Lisa. «Lake Placid’s Olympic Revival». VT ski and ride, 17-11-2022. [Consulta: 3 febrer 2023].

## Enllaços externs

* Olympic Ski Jumping Complex Arxivat 2019-06-17 a Wayback Machine. (anglès)
# Ca n'Oliveres (Esplugues de Llobregat)

Ca n'Oliveres o Cal Calbó és una masia situada a l'antic camí ral (prop de l'actual N-340) al terme d'Esplugues de Llobregat (Baix Llobregat), catalogada com a bé cultural d'interès local.

## Història

El 1625 era propietat de Gaspar Oliveras. L'edifici actual és fruit d'una reforma, probablement a mitjans del segle xix.
L'any 1984 es demanà una urgent intervenció arquitectònica per a evitar-ne el total deteriorament.

## Arquitectura

És de planta basilical i té diferents afegits a la part posterior. La façana, molt deteriorada, està revestida de ciment, però s'hi conserven els tres arcs de la galeria superior i la cornisa sinuosa, amb volutes barroques als cantons.
La casa està envoltada per un mur de tanca que volta un jardí, antigament amb palmeres.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Oliveres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 «Ca n'Oliveres». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.

## Enllaços externs

* «Ca n'Oliveres». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Dagblad van het Noorden

El Dagblad van het Noorden és un diari distribuït a les províncies neerlandeses de Groningen i Drenthe. La redacció té la seu a la ciutat de Groningen. L'editorial del diari és NDC Mediagroep, que també edita el Leeuwarder Courant i el Friesch Dagblad.
El diari es va crear a partir d'una fusió de tres diaris: el Nieuwsblad van het Noorden, el Groninger Dagblad i el Drentse Courant. El primer exemplar va ser editat el 2 d'abril del 2002.
El diari té sis edicions regionals:
* Edició Groningen Nord
* Edició Groningen Est
* Edició Stad en Haren (ciutat de Groningen i Haren)
* Edició Drenthe Nord
* Edició Drenthe Oest
* Edició Drenthe Est

## Enllaços externs

* Dagblad van het Noorden - Lloc web oficial
# L'home que va inventar el Nadal

L'home que va inventar el Nadal (títol origina en anglès, The Man Who Invented Christmas) és una pel·lícula de comèdia dramàtica biogràfica nadalenca del 2017 sobre Charles Dickens dirigida per Bharat Nalluri i escrita per Susan Coyne. Basada en el llibre homònim de no-ficció de Les Standiford de 2008, la producció conjunta canadenca i irlandesa és protagonitzada per Dan Stevens, Christopher Plummer i Jonathan Pryce. La trama segueix Dickens (Stevens) mentre concep i escriu la seva novel·la de 1843 Cançó de Nadal. S'ha doblat i subtitulat al català.
La pel·lícula va ser produïda per Parallel Film i Rhombus Media. Es va estrenar als Estats Units el 22 de novembre de 2017, i al Regne Unit l'1 de desembre de 2017. Va rebre crítiques generalment positives.

## Referències

* ↑ «L'home que va inventar el Nadal». Goita què fan, ara!. [Consulta: 2 desembre 2024].
* ↑ «L'home que va inventar el Nadal». ésAdir. [Consulta: 2 desembre 2024].
* ↑ «Bharat Nalluris The Man Who Invented Christmas finished principal photography». Screen Ireland, 06-02-2017. [Consulta: 20 desembre 2020].
* ↑ Hipes, Patrick. «Dan Stevens & Christopher Plummer To Star In Charles Dickens Tale 'The Man Who Invented Christmas'». Deadline Hollywood. Penske Business Media, 07-11-2016. [Consulta: 10 novembre 2016].
* ↑ «The Man Who Invented Christmas: Official UK Trailer Released». The Arts Shelf, 25-10-2017. [Consulta: 20 desembre 2020].
* ↑ Dingle, Jon. «The Man Who Invented Christmas UK Release Date Announced». Filmoria, 23-09-2017. [Consulta: 8 gener 2018].
# Neka ostane među nama

Neka ostane među nama (croat: Només entre nosaltres) és una pel·lícula dramàtica croata del 2010 dirigida per Rajko Grlić protagonitzada per Miki Manojlović, Bojan Navojec, Nataša Dorčić, Daria Lorenci] i Ksenija Marinković. La pel·lícula és una coproducció que inclou Mainframe Production de Croàcia, Yodi Movie Craftsman de Sèrbia i Studio Maj d'Eslovènia i va ser finançada addicionalment per la Hrvatska radiotelevizija i Eurimages.

## Argument

La pel·lícula, ambientada a Zagreb, se centra al voltant de dos germans de classe mitjana de mitjana edat, Nikola i Braco (interpretats per Manojlović i Navojec) i les vides paral·leles que porten enmig d'una xarxa de relacions complexes amb les seves dones, amants i nens. La pel·lícula ha estat descrita pels crítics com un examen de "la soledat, l'adulteri i la vida urbana", i ha estat elogiada per la seva representació autèntica de la Zagreb contemporània.

## Repartiment

* Miki Manojlović - Nikola
* Bojan Navojec - Braco
* Ksenija Marinković - Marta
* Daria Lorenci - Anamarija
* Nataša Dorčić - Latica
* Nina Ivanišin - Davorka
* Buga Šimić - Maja
* Živko Anočić - Nino
* Krešimir Mikić - Jura

## Premis

La pel·lícula va ser nominada al Globus de Cristall al 45è Festival Internacional de Cinema de Karlovy Vary, on Rajko Grlić va guanyar el premi al millor director, i on també va guanyar el premi Label Europa Cinemas. També va guanyar set premis Arena d'Or al Festival de Cinema de Pula de 2010, els premis nacionals de cinema de Croàcia, inclòs els de Millor pel·lícula, Millor director (Rajko Grlić), Millor actriu secundària (Ksenija Marinković), Millor fotografia (Slobodan Trninić), Millor disseny de producció (Ivo Hušnjak), Millor música de cinema (Alfi Kabiljo i Alan Bjelinski) i Millor edició de so (Srđan Kurpjel).

## Referències

* ↑ Petković, Vladan. «New Grlic film spreads over the region». Cineuropa.org, 05-03-2010. [Consulta: 26 juliol 2010].
* ↑ Djurica, Radmila «Creative Europe - Just Between Us». Creative Europe, 29-05-2010.
* ↑ Jurak, Dragan «Film 'Neka ostane među nama': Odličan film o preljubu lišen svakog licemjerja» (en croat). Jutarnji list, 10-03-2010.
* ↑ «Karlovy Vary International Film Festival - 45th Karlovy Vary IFF 2010 Awards». Karlovy Vary IFF, 10-07-2010. Arxivat de l'original el January 27, 2013. [Consulta: 26 juliol 2010].
* ↑ «Nagrade 57. festivala igranog filma u Puli» (en croat). Pula Film Festival. Arxivat de l'original el 6 August 2009. [Consulta: 26 juliol 2010].
* ↑ Petković, Vladan «Grlic's Just Between Us triumphs at Pula». Screen International, 25-07-2010.

## Enllaços externs

* Neka ostane među nama - Lloc web oficial
* Neka ostane među nama a Dailymotion
# Malifeta

Malifeta és un grup de música valencià que combina el pop amb ritmes de reggaeton i dancehall. Està format per Arnau Giménez (Zoo), Mireia Matoses (Pupil·les), Toni Fort (Zoo) i Cate Giorgi.
El projecte va nàixer el 2020 durant el confinament per la pandèmia de COVID-19, quan Arnau i Mireia van publicar els tres primers temes: «Xinxeta», «Coenta» i «T'estime si he begut». El 2023 van publicar el seu primer àlbum Mitologia enregistrat a Atomic Studio. El 8 de novembre de 2024 va fer el seu primer concert amb sold out a la sala 16 Toneladas de València, amb la incorporació de Toni i Cate al grup.

## Referències

* 1 2 «Malifeta, el grup liderat per Arnau (Zoo) i Mireia (Pupil·les), es presentarà a València amb 'sold out'». Europa Press, 27-09-2024.
* ↑ «Malifeta s'estrena en directe a València». Enderrock, 09-09-2024.
* ↑ «La nova tempesta tropical d’Arnau (Zoo) i Mireia (Pupil·les) amb marca Dasousa (Nebulossa)». Beatvalencia.com, 06-09-2024.
# Antiga estació de Bot

L'Antiga estació de Bot és un edifici de Bot. El ferrocarril de la vall de Zafán era una de les infraestructures més esperades a les Terres de l'Ebre i al Baix Aragó. Des de 1863 es projectava la línia que havia d'unir l'Aragó amb un port marítim per tal de comercialitzar els seus productes. Les obres van començar el 1891 a La Puebla de Híjar (Terol) i van arribar a Tortosa el 1942. L'últim tram, que anava fins a Sant Carles de la Ràpita, ja no es va arribar a construir mai.

## Història

L'ocupació franquista del Baix Aragó i l'establiment del front al llarg del riu Ebre va fer que els sapadors ferroviaris instal·lessin raïls provisionals. Així, al final de juny de 1938, ja es podia arribar amb tren a Horta de Sant Joan, els soldats eren traslladats amb camions fins a l'estació de Bot, on el ferrocarril va arribar el gener de 1939.
El mateix dia 25 de juliol van arribar a l'estació de Bot diverses unitats franquistes, com la 74a Divisió, amb els 850 homes del terç de Montserrat, la 1a Divisió de Navarra o la 84 Divisió. Aquest reforços constants van fer impossible l'ocupació republicana i el dia 29 de juliol van renunciar a aquest objectiu. Un cop acabada la Guerra Civil espanyola els presoners republicans van construir el darrer tram fins a Tortosa (1942).

## Referències

* 1 2 3 «Antiga estació de Bot». Memorial Democràtic. Gencat. Arxivat de l'original el 19 de setembre 2016. [Consulta: 7 gener 2017].
# Maria Glòria Farrés i Ramon

Maria Glòria Farrés i Ramon (Terrassa, 1934) és una locutora de ràdio catalana. Va començar a treballar a la ràdio quan tenia setze anys i entrava a formar part del Quadre de Veus de Radioteatre de Ràdio Terrassa. Entre 1953 i 1958 va ser una de les veus de l'emissora, juntament amb locutores com Antolina Boada i Lídia Segués. Ha presentat programes musicals i ha participat en obres de radioteatre. Entre els programes que va presentar, destaquen Contrapunt, Nosotras i Cigronet. Farrés va participar novament en aquesta emissora durant la dècada del 1980, quan es va recuperar el projecte de radioteatre. Al llarg de la seva carrera, ha format part del repartiment de veus d'obres com La Heredera de Ruth i Augustus Goetz, Agnès de Déu de John Pielmeier i Petra Regalada d'Antonio Gala.
A Matadepera Ràdio, presenta els programes Només clàssica i Ràdioteatre de Matadepera Ràdio. En aquesta mateixa emissora, ha conduït diferents espais d'entrevistes i programes de música clàssica, com Addagio.
El 2022 va rebre una Menció d'Honor dels 22ns Premis Ràdio Associació. El jurat va valorar "la seva trajectòria vinculada a la ràdio que comença a l’inici de la dècada dels 50 amb 17 anys a Ràdio Terrassa i fins avui, ja que continua en actiu a Matadepera Ràdio gaudint i fent gaudir els oients amb espais musicals i de radioteatre".
És mare del també periodista Joan Carles Peris.

## Referències

* 1 2 «Maria Glòria Farrés». Radioteatre.com. [Consulta: 19 maig 2022].
* 1 2 «Telenotícies - Maria Glòria Farrés, a peu de micròfon als 87 anys». TV3. [Consulta: 19 maig 2022].
* 1 2 3 4 «Maria Glòria Farrés, 70 anys fent ràdio». Món Terrassa, 16-03-2022. [Consulta: 19 maig 2022].
* 1 2 «Als 87 anys, Maria Glòria Farrés encara fa ràdio: “Continuo sentint aquelles papallones a l’estómac”». RAC1, 15-02-2022. [Consulta: 19 maig 2022].
* ↑ «La presentació de la realitat i l’actualitat des de mirades diverses destaca entre els guanyadors dels 22ns Premis Ràdio Associació». Ràdio Associació de Catalunya. [Consulta: 19 maig 2022].
# Un crisantemo estalla en cinco esquinas

Un crisantemo estalla en cinco esquinas és una pel·lícula de comèdia dramàtica del 1998 de coproducció argentina, brasilera, francesa i espanyola escrita i dirigida per Daniel Burman, que va suposar el seu llargmetratge de debut. Va ser produïda per Diego Dubcovsky. És protagonitzada per José Luis Alfonzo, Pastora Vega i Martin Kalwill, entre d'altres.
El crític de cinema Anthony Kaufman, que escrivia a indieWIRE , una comunitat en línia de cineastes i aficionats independents, va dir que la pel·lícula ha estat citat com l'inici de l'onada "Nou cinema argentí".

## Sinopsi

La història té lloc a Amèrica del Sud a principis del segle xx. Quan era petit, Erasmo fou deixat amb una infermera dels seus pares, que van haver d'escapar d'una guerra civil. Erasmo ara és un home adult. Ha perdut els seus pares i ara la seva mare adoptiva és brutalment assassinada. Pretén venjar la seva mort, i el culpable és el terratinent i cap d'estat, El Zancudo. Erasmo es fa amic d'un pobre jueu anomenat Saül, que està disposat a ajudar-lo en la seva empresa. Pel camí, Erasmo troba aliats, adversaris, amor, i després Magdalena.

## Repartiment

* José Luis Alfonzo - Erasmo
* Pastora Vega - La Gallega
* Martin Kalwill - Saul
* Valentina Bassi - Magdalena
* Millie Stegman - La Boletera
* Walter Reyno - El Zancudo
* Roly Serrano - Cachao
* Ricardo Merkin - Doctor
* Aldo Romero - Lucio
* María Luisa Argüello - Elsa
* Sandra Ceballos - Mother
* Guadalupe Farías Gómez - Albina
* Antonio Tarragó Ross - Chamamecero

## Distribució

La pel·lícula es va presentar per primera vegada al 48è Festival Internacional de Cinema de Berlín l'11 de febrer de 1998. Es va estrenar a l'Argentina el 7 de maig de 1998. Es va projectar a la Muestra de Cine Argentino de Medellín, Colòmbia.

## Premis

* Festival Internacional de Cinema de Sotxi, Sotxi, Rússia: Premi FIPRESCI, Daniel Burman.

## Referències

* ↑ Kaufman, Anthony Arxivat 2007-08-09 a Wayback Machine.. indieWIRE, "Argentina's Next Wave Struggle Sustains Momentum Amid Economic Collapse," March 20, 2002.
* ↑ Tres filmes argentinos aterrizan en el festival de cine de Berlín, unosantafe.com, 15 de gener de 2016

## Enllaços externs

* Un crisantemo estalla en cinco esquinas at the cinenacional.com
* Un crisantemo estalla en cinco esquinas a YouTube
# Wintjiya Napaltjarri

Wintjiya Napaltjarri (nascuda al nord-oest de Kintore, Territori del Nord, entre 1923 i 1934), és una pintora aborigen australiana de llengua pintupi. És germana de la també artista Tjunkiya Napaltjarri, i totes dues van estar casades amb Toba Tjakamarra, amb qui Wintjiya tingué cinc fills.
La introducció de Wintjiya a l'art aborigen fou molt tardana, l'any 1994, quan participà en una acció pictòrica i de teixir bàtiks en grup. També s'ha dedicat a l'aiguafort amb punta seca. La iconografia dels seus quadres sòl centrar-se en la representació d'ous de formiga voladora (waturnuma) i plomes (nyimparra), generalment emprant només els colors roig o negre sobre un fons blanc.
Els anys 2007 i 2008 fou finalista del premi nacional d'art aborigen, i les seves obres estan exposades a diversos museus australians, com l'Art Gallery of New South Wales, el Museum and Art Gallery of the Northern Territory, la National Gallery of Australia i la National Gallery of Victoria. I fins i tot a la Universitat de Virgínia (EUA).
# Shenandoah (pel·lícula)

Shenandoah és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Andrew V. McLaglen i estrenada l'any 1965.

## Argument

Guerra de Secessió (1861-1865). Charlie Anderson, vidu i pare de família nombrosa, té una granja a Virgínia. Per ser contrari a l'esclavitud, està fermament decidit a mantenir-se al marge de la guerra civil, malgrat les pressions que suporta, fins i tot per part d'alguns dels seus fills.

## Repartiment

* James Stewart: Charlie Anderson
* Doug McClure: Sam
* Glenn Corbett: Jacob Anderson
* Patrick Wayne: James Anderson
* Rosemary Forsyth: Jennie Anderson
* Phillip Alford: Boy Anderson
* Katharine Ross: Ann Anderson
* Jim McMullan: John Anderson
* Tim McIntire: Henry Anderson
* Eugene Jackson: Gabriel
* Paul Fix: doctor Tom Witherspoon
* Denver Pyle: pastor Bjoerling
* George Kennedy: coronel Fairchild
* James Best: Carter (soldat rebel)
* Tom Simcox: tinent Johnson
* Berkeley Harris: capità Richards
* Harry Carey Jr.: Jenkins (soldat rebel)
* Kevin Hagen: Mule (desertor rebel)
* Dabbs Greer: Abernathy
* Strother Martin: conductor del tren
* Kelly Thordsen: agent Carroll

### Actors no acreditats

* Edward Faulkner: un sergent de l'Union
* Gregg Palmer: un guarda

## Premis i nominacions
### Nominacions

* 1966: Oscar al millor so per Waldon O. Watson
* 1966: Globus d'Or a la millor nova promesa femenina per Rosemary Forsyth

## Referències

* ↑ «Shenandoah». The New York Times.
# Vilanòva de Vera

Vilanòva de Vera (en francès Villeneuve-sur-Vère) és un municipi francès situat al departament del Tarn i a la regió d'Occitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 305 | 357 | 361 | 366 | 351 | 363 | 401 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Jean-Marc Vieules | |
| 2008- | Alain Trouche | |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Vem var Dracula?

Vem var Dracula? (en suec Qui era Dràcula) és una pel·lícula documental sueca del 1975 dirigida per Calvin Floyd. En el paper de Dràcula es veu Christopher Lee. Va participar en la secció oficial del VIII Festival Internacional de Cinema Fantàstic i de Terror a Sitges.

## Sinopsi

Si hi ha un documental sobre la vida del principi Vlad III de Valàquia, més conegut com com a Vlad l'Empalador, el personatge històric que va inspirar Bram Stoker en la creació de comte Dràcula.

## Producció

L'enregistrament va tenir lloc al Palau Hallwyl a Estocolm, Transsilvània a Romania, Alemanya Occidental, Suïssa i Àustria amb Alvar Domeij i Floyd com a productors. El model era la novel·la del mateix nom de Raymond T. McNally i Radu Florescu. La pel·lícula es va estrenar el 16 de juny de 1975 al cinema Skandia a Halmstad.

## Repartiment

* Christopher Lee – Dràcula
* Tor Isedal - Narrador

## Referències

* 1 2 «Vem var Dracula?». Svensk Filmdatabas, 2 maj 2013.
* ↑ Sitges: VIII Festival Internacional de Cine Fantástico y de Terror, La Vanguardia, 9 d'octubre de 1975

## Enllaços externs

* (anglès) Vem var Dracula? a YouTube