OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Ferrer i Sala

Josep Ferrer i Sala (Sant Sadurní d'Anoia, 19 d'octubre de 1925 - 6 de novembre de 2024) va ser un empresari del sector del vi i i principal artífex de l'expansió internacional de Freixenet.

## Biografia

Es diplomà en economia, enologia i viticultura per la Universitat de Barcelona. El 1947 s'encarregà de l'empresa familiar, Freixenet S.A. El 1941 va crear la marca Carta Nevada, i sota la seva direcció, el grup ha esdevingut pioner en l'exportació de vins escumosos, consolidada el 1974 amb la creació del cava Cordón Negro, de manera que actualment és una de les primeres empreses internacionals en el sector vitícola.
Entre altres càrrecs, fou membre del Consell Consultiu del Foment del Treball Nacional, del consell assessor de la Cambra Oficial de Comerç, Indústria i Navegació de Barcelona i de la Fundació Bosch i Gimpera – Universitat de Barcelona (UB), del Consell Assessor Universitari de la Universitat Internacional de Catalunya i membre dels Patronats del Museu Nacional d'Art de Catalunya – MNAC, de la Fundació Orfeó Català - Palau de la Música Catalana, de la Fundació Gran Teatre del Liceu i d'ESADE, i professor de l'IESE.
El 1987 va rebre la Creu de Sant Jordi i el juliol del 1998 el premi Juan Lladó al suport a la cultura. El 1999 deixà la presidència de Freixenet S.A al seu nebot Josep Lluís Bonet, i ell n'esdevingué president honorífic.

## Referències

* ↑ «Mor Josep Ferrer, el gran patriarca de Freixenet». Ara, 06-11-2024. [Consulta: 8 novembre 2024].
* ↑ «Josep Ferrer i Sala». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Ha mort Josep Ferrer, primer president del Consell Assessor Universitari de UIC Barcelona». [Consulta: 4 desembre 2024].
* ↑ El Largo Adiós de Josep Ferrer a El Mundo, 14 de març de 1999

## Enllaços externs

* Josep Ferrer i Sala Arxivat 2006-07-07 a Wayback Machine.
* Tres generaciones de burbujas Freixenet Arxivat 2014-12-13 a Wayback Machine. a Economía Digital.
# Clara Bilbao

Clara Bilbao (Bilbao, 1971) és una dissenyadora de vestuari espanyola, guanyadora de tres Goya al millor disseny de vestuari. Filla d'una modista, es va llicenciar al Centre Superior del Disseny i Moda de Madrid a la Universitat Politècnica de Madrid, especialitzant-se en disseny de vestuari escènic. El 1994 va començar a treballar en audiovisuals i el 1996 va debutar com a dissenyadora de vestuari amb el curtmetratge El tren de las ocho. El 1998 va dissenyar el vestuari del seu primer llargmetratge, Quince. Va rebre el reconeixement amb Blackthorn (2011), amb la que va guanyar el seu primer Goya al millor disseny de vestuari. El 2013 va dirigir el curtmetratge Efímera, que va rebre el premi del Jurat a la Setmana de Cinema de Medina del Campo. El 2016 va guanyar el seu segon Goya al millor disseny de vestuari per Ningú no vol la nit d'Isabel Coixet. El 2019 tornaria a guanyar el Goya al millor disseny de vestuari per L'ombra de la llei, per la que va rebre el Premi Mestre Mateo al millor disseny de vestuari.

## Filmografia (selecció)

* El tren de las ocho (1996)
* Quince (1998)
* Arderás conmigo (2002)
* La distancia (2006)
* Planes para mañana (2010)
* L'idioma impossible (2010)
* Blackthorn (2011)
* Efímera (2013)
* Ningú no vol la nit (2015)
* Cuerpo de élite (2016)
* Proyecto Lázaro (2016)
* La zona (2017)
* La enfermedad del domingo (2018)
* L'ombra de la llei (2018)

## Referències

* ↑ Ellas visten el cine: Clara Bilbao, mujerhoy.com, 4 de febrer de 2017
* ↑ Clara Bilbao, Goya al Mejor Diseño de Vestuario por 'Blackthorn. Sin destino', Europa Press, 20 de febrer de 2012
* ↑ "Mi ojo derecho", de Josecho de Linares, gana Roel de Oro en festival Medina Arxivat 2024-03-12 a Wayback Machine., La Información, 13 d'abril de 2013
* ↑ Goya 2016 | Clara Bilbao, Mejor Diseño de Vestuario por 'Nadie quiere la noche', Europa Press, 6 de febrer de 2016
* ↑ CLARA BILBAO “UNA DE LAS METAS QUE TENEMOS ES CONSEGUIR QUE LA GENTE NOS CONOZCA”, cibra.es, 23 de novembre de 2018
* ↑ Clara Bilbao:Estoy pasando un momento dulce de mi carrera, 3 de febrer de 2019
* ↑ Clara Bilbao, Mejor Diseño de Vestuario en los Premios Goya 2019 por 'La sombra de la ley', El Periódico, 3 de febrer de 2019
* ↑ Clara Bilbao a barreira.edu
# Clarice Orsini

Clarice Orsini (Roma, Estats Pontificis, ~1450 – Florència, República de Florència, 30 de juliol de 1488) fou una noble italiana que va esdevenir esposa de Llorenç el Magnífic.
Filla de Jacopo Orsini i la seva cosina Magdalena Orsini, membres de la poderosa família Orsini, es casà per poders el 4 de juny i en persona el 28 de desembre de 1469 amb Llorenç el Magnífic per mediació de Lucrècia Tornabuoni, que volgué emparentar el seu fill amb una donzella de sang noble. D'aquesta unió nasqueren:
* Lucrècia de Mèdici (1470-1553), casada el 1488 amb Jacopo Salviati, avis del papa Lleó XI
* dos bessons sense nom (1471)
* Pere II de Mèdici (1472-1503), senyor de Florència
* Magdalena de Mèdici (1473-1528), casada el 1487 amb Francesc de Cybo
* Giovanni di Lorenzo de Mèdici (1475-1521), cardenal i futur papa Lleó X
* Lluïsa de Mèdici (1477-1488)
* Contessina de Mèdici (1478-1515), casada amb Piero Ridolfi
* Julià de Mèdici (1479-1516), duc de Nemours
Clarice no fou popular a la ciutat de Florència, la seva estricta personalitat catòlica estava en profund contrast amb els ideals humanistes de l'època. Durant la Conspiració dels Pazzi, l'objectiu de la qual era assassinar Lorenzo i el seu germà menor Julià, Clarice i els seus fills van ser enviats a Pistoia. Clarice Orsini va retornar a Roma en diverses ocasions a visitar els seus familiars; també va visitar Volterra, Colle di Val d'Elsa i Passignano sul Trasimeno. Va morir de tuberculosi el 1488 a la ciutat de Florència i va ser enterrada amb funerals solemnes a la basílica de San Lorenzo.

## Referències

* 1 2 3 Arrighi, Vanna. «ORSINI, Clarice» (en italià). Dizionario Biografico Treccani. [Consulta: 27 maig 2023].
* ↑ «Clarice Orsini». Fundacion Medinaceli. [Consulta: maig 2023].

## Enllaços externs

* (anglès) http://genealogy.euweb.cz/italy/medici2.html
* (italià) Il matrimonio tra Lorenzo e Clarice Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* (italià) Associació Clarice Orsini Arxivat 2020-01-05 a Wayback Machine.
# Neocautinella

Neocautinella neoterica és una espècie d'aranya araneomorfa de la subfamília Erigoninae, dins de la família Linyphiidae. És l'únic membre del gènere monotípic Neocautinella.
És un endemisme de Bolívia, el Perú, l'Equador i les illes Galápagos.
Fou descrit per primera vegada per L. L. Baert l'any 1990,

## Referències

* ↑ Platnick, 2011: The world spider catalog 12.0 (American Museum of Natural History).
* ↑ Gloor, Daniel; Nentwig, Wolfgang; Blick, Theo; Kropf, Christian «Gen. Neocautinella Baert, 1990». . Natural History Museum Bern, 2019. DOI: 10.24436/2 [Consulta: 16 juny 2019].
* ↑ Baert, L. L. «Spiders of the Galápagos. Part V. Linyphiidae». Bulletin of the British Arachnological Society, vol. 8, 1990, pàg. 129–138.

## Enllaços externs

* a ION (anglès)
* Nomenclator Zoologicus (anglès)
# Cristina Masoller Ottieri

Cristina Masoller Ottieri (Montevideo, 22 de febrer de 1963) es una física uruguaiana establerta a Barcelona. És catedràtica de la Universitat Politècnica de Catalunya i la investigadora que ocupa el primer lloc en el rànquing de dones de més alta productivitat científica d'aquella universitat.
Va estudiar física a la Universitat de la República, a Montevideo, on va llicenciar-se el 1989 i va completar un màster també en física el 1991. Durant un temps va treballar com a professora ajudant a la mateixa universitat. Però a la Universitat de la República no hi havia la possibilitat de fer un doctorat en física i, en adonar-se que, tot i haver col·laborat ja en projectes de recerca i haver publicat alguns articles, no podria avançar gaire en el camp de la física sense un doctorat, va decidir marxar a fer-lo als Estats Units. Va trigar a decidir-se perquè estava ja casada i sentia que no podia demanar al seu marit que marxés amb ella. A Bryn Mawr College, una universitat privada de Pennsilvània, va obtenir el doctorat l'any 1999.
Des de 2004 treballa a la Escola Tècnica Superior d’Enginyeries Industrials i Aeronàutica de Terrassa, de la Universitat Politècnica de Catalunya. És investigadora del grup de recerca Dinàmica no Lineal, Òptica no Lineal i Làsers (DONLL) i els principals camps de la seva recerca són els semiconductors làser, els sistemes complexos i les xarxes neuronals.
Masoller va coordinar el projecte europeu Learning About Interacting Network in Climate, que va formar quinze persones per analitzar i predir fenòmens climàtics mitjançant l'aplicació de les metodologies usades en l'estudi de sistemes complexos, com ara el cervell humà o l'economia mundial.

## Referències

* ↑ «Aquestes són les 15 investigadores de la UPC que entren al rànquing de dones amb gran productivitat científica». espai.media, 24-09-2024. [Consulta: 12 novembre 2024].
* ↑ Daukantas, Patricia. «Cristina Masoller» (en anglès). Optica (Optical Society of America). [Consulta: 11 novembre 2024].
* ↑ «Ph.D. Alumnae/i since 1962» (en anglès). Graduate School of Arts and Sciences of Bryn Mawr College. [Consulta: 12 novembre 2024].
* ↑ «Noves eines de fotònica i IA per al diagnòstic de malalties oculars, cardiovasculars i neurodegeneratives». GenCat - Departament de Recerca i Universitats, 30-01-2024. [Consulta: 1r desembre 2024].
* ↑ Salvador, Marina. «"Les dones científiques tenim un perfil baix. no ens coneixen tant"». Diari de Terrassa, 24-09-2024. [Consulta: 1r desembre 2024].
* ↑ «Joves científics estudien a Terrassa el clima amb metodologies innovadores». La Torre, 11-11-2015. [Consulta: 12 novembre 2024].
# Natura morta amb un lloro

Natura morta amb un lloro és una pintura a l'oli sobre llenç realitzada l'any 1907 pel pintor francès Robert Delaunay (en aquell moment tenia poc més de vint anys). Actualment es troba a la col·lecció del Museu d'Unterlinden a Colmar, l'Alsàcia (amb nombre d'inventori 88.RP.71).
Una primera versió del mateix motiu, però en un disseny més semblant a un mosaic, pertany actualment al Museu Thyssen-Bornemisza de Madrid. El quadre de Colmar és una manifestació de l'interès del jove artista en les teories dels colors de Michel Eugène Chevreul, i una de les seves primeres obres experimentals. El quadre va pertànyer al marxant d'art Louis Carré (1897–1977) i va ser comprat després de la seva mort per la Société Schongauer que administra la col·lecció del museu des de la seva fundació.

## Referències

* ↑ Goerig-Hergott, Frédérique. La collection d'art moderne – Le Musée Unterlinden de Alechinsky à Zack. Paris: Éditions Artlys, December 2015, p. 84–85. ISBN 978-2-85495-627-6.
* ↑ «Still-life with a Parrot». museothyssen.org. Museo Nacional Thyssen-Bornemisza. [Consulta: 26 agost 2023].
* ↑ «Nature morte au perroquet». webmuseo.com. Musée Unterlinden. [Consulta: 26 agost 2023].
# Anna Guixà i Fisas

Anna Guixà i Fisas (Barcelona, 1984) és una política catalana i alcaldessa de Sant Quirze Safaja des del 2015.
Llicenciada en Comunicació Audiovisual per la Universitat Ramon Llull (URL) i amb un màster en Direcció de Comunicació i un altre en Empreses Familiars, és directora d'una agència de Comunicació i Disseny. Des de l'any 2015, en què guanyà les eleccions municipals, hagué de compaginar la seva professió al capdavant de l'empresa Let's Comunica'm amb el càrrec d'alcaldessa de Sant Quirze Safaja, la població on viu des de l'any 2003.
Vinculada al món associatiu de Sant Quirze, a través del Grup de Geganters, el Grup Nou de Teatre i el Centre Excursionista, també ha estat regidora de l'Ajuntament des de l'any 2011. El juny del 2015 va encapçalar la candidatura del Partit Demòcrata Europeu Català a l'alcaldia de Sant Quirze, un repte que repetí amb èxit el 2019 quan va tornar a guanyar les eleccions municipals, aquest cop amb majoria absoluta i amb un major nombre de regidors.
A més d'alcaldessa de Sant Quirze, des del 2015 al 2019 també ha exercit com a vicepresidenta del Consell Comarcal del Moianès, i des del 2019 com a consellera a l'oposició.
Pel que fa a la seva militància al Partit Demòcrata, des de 2015 és membre del Comitè Nacional, del Consell Nacional i de l'executiva de la vegueria de la Catalunya Central. Des del juny del 2018 al juliol del 2019 fou adjunta al cap de gabinet del departament d'Empresa i Coneixement de la Generalitat de Catalunya.

## Referències

* 1 2 3 4 Mas i Castellsagué, Josep; Planas i Maresma, Jordi (coord.). Alcaldes i alcaldesses del Vallès Oriental (segle XX): diccionari biogràfic. Granollers: Museu de Granollers, 2006. ISBN 8487790569 [Consulta: 1r febrer 2021].
* ↑ «St. Quirze Safaja: Presentació de l'equip de CiU a l'alcaldia de Sant Quirze Safaja». Moianès.net - Publicació comarcal independent [Consulta: 1r febrer 2021].
* ↑ «Anna Guixà Fisas - Vicepresidenta primera del Consell Comarcal del Moianès». Consell Comarcal del Moianès. Arxivat de l'original el 6 de febrer 2021. [Consulta: 1r febrer 2021].
# Big Huge Games

Big Huge Games (també conegut com a BHG) és una empresa desenvolupadora de jocs per a PC amb seu a Timonium, a l'estat nord-americà de Maryland. L'empresa va ser fundada el febrer de l'any 2000 per quatre desenvolupadors veterans: Tim Train, David Inscore, Jason Coleman, i Brian Reynolds, dissenyador en cap de Civilization II, Alpha Centauri i Colonization.

## Història

Els quatre fundadors van abandonar Firaxis Games per fundar la nova empresa, ja que ells pretenien barrejar la complexitat dels TBS amb els RTS.
Al febrer de 2007, anunciaren que Ken Rolston, el dissenyador en cap dels jocs The Elder Scrolls IV: Oblivion i The Elder Scrolls III: Morrowind, va sortir del retir per unir-se a l'empresa per desenvolupar un RPG i tot sense títol. Després anunciar que el joc seria llançat fins al 2009 però no per Microsoft sinó per THQ. Això marqués el primer cop que un joc de BHG no és llançat per Microsoft.
El 18 de maig de 2007, BHG anuncià que estaria desenvolupant la segona expansió al títol de RTS creat per Ensemble Studios, Age of Empires III, anomenat Age of Empires III: The Asian Dynasties i estaria disposat a llançar el 23 d'octubre de 2007.
El 15 de gener del 2008, THQ adquireix a Big Huge Games.

## Referències

* ↑ «Acclaimed 'Oblivion' Designer Heads To Big Huge Games», 20-02-2007. Arxivat de l'original el 2007-09-29. [Consulta: 3 maig 2007].
* ↑ «Big Huge Games RPG Gets Publisher, Date», 03-05-2007. Arxivat de l'original el 2007-09-29. [Consulta: 3 maig 2007].
* ↑ «"Asian Dynasties"», 07-05-2018. [Consulta: 18 maig 2007].
# Mugwump (videojoc)

Mugwump és un videojoc primitiu on l'usuari té la tasca de trobar quatre "Mugwumps" que estan ocults aleatòriament en una graella de 10x10. És un videojoc textual programat en BASIC.

## Desenvolupament

Mugwump va ser programats per estudiants de Bud Valenti del Projecte SOLO a Pittsburgh, Pennsilvània i després modificat per Bob Albrecht de People's Computer Company. Va aparèixer una mostra en execució en l'exemplar People's Computer Company Journal Vol. 1 Núm.3 el febrer de 1973 i el codi font va ser publicat en el Vol. 1 Núm. 4 de l'abril de 1973. El codi font es va publicar de nou a Vol. 3 Núm. 1 el setembre de 1974. Mugwump va ser posteriorment inclòs en el llibre BASIC Computer Games.

## Referències

* ↑ Ahl, 1978, p. 1.
* ↑ The PCC Games List List of PCC games by Volume
* ↑ Mugwump Article in BASIC Computer Games (scan)

## Bibliografia

* Ahl, David H. BASIC Computer Games. Nova York: Workman Publishing, 1978. ISBN 978-0894800528.

## Enllaços externs

* Mugwump play helper in HTML5
* Arduino conversion of Mugwump by Emmanuel Turner
* C source conversion of Mugwump by Joe Larson on github.com (archived)
# Neoheterandria tridentiger

Neoheterandria tridentiger és una espècie de peix de la família dels pecílids i de l'ordre dels ciprinodontiformes. Els mascles poden assolir els 2,5 cm de longitud total i les femelles els 5. Es troba a Panamà a Centreamèrica.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
# Lope de Luna

Lope de Luna (? - Pedrola, 1360) fou un noble aragonès del llinatge dels Luna, primer comte de Luna, i senyor de Sogorb. Fill d'Artal de Luna, VIII senyor de Luna i de Martina Sanz d'Horta, es casà en primeres núpcies amb Violant d'Aragó, filla de Jaume II d'Aragó, que era vídua de Felip de Tàrent, amb qui no tingué descendència. Emparentà d'aquesta manera amb la Casa Reial. Es casà de nou amb Brianda de Got (o d'Acquaviva), filla del comte de Got, el qual era nebot del papa Climent V, amb qui tingué Maria de Luna, que es casà amb el rei Martí l'Humà. Casà en terceres noces amb Maria d'Altura. Fou un gran col·laborador de Pere el Cerimoniós durant l'expedició a Sardenya i participà en la Guerra de la Unió contra la Unió aragonesa.

## Referències

* ↑ Nicolau d'Olwer, Lluís. La duquessa d'Atenes i els "documents misteriosos". Lluís Nicolau d'Olwer, 1958, p. 32.

## Bibliografia

* Lope de Luna, I Conde de Luna y Señor de Segorbe
* Enciclopèdia Catalana: Luna
# Apogon taeniophorus

Apogon taeniophorus és una espècie de peix de la família dels apogònids i de l'ordre dels perciformes. Poden assolir els 11 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des del Mar Roig fins a Sud-àfrica, el sud del Japó, Nova Gal·les del Sud (Austràlia) i l'Illa de Pasqua.

## Referències

* ↑ AQUATAB.NET
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Regan, C. T. 1908. Report on the marine fishes collected by Mr. J. Stanley Gardiner in the Indian Ocean. Trans. Linn. Soc. London (Ser. 2, Zool.) v. 12 (pt 3): 217-255, Pls. 23-32
# Far de Roses

El Far de Roses és un far situat a la Punta de la Poncella, al municipi de Roses, a la comarca de l'Alt Empordà, a Catalunya. Aquesta obra arquitectònica està protegida com a bé cultural d'interès local.

## Història

Hi ha constància que en època medieval ja existia un far al lloc on després s'hi construí el castell de la Trinitat. En un document de l'any 1362 s'esmentà un "podio de ferro" o "puig des far". Posteriorment, en un gravat del segle xvi es representa una torre o far al mateix lloc on després es bastí el castell de la Trinitat.
L'actual far fou projectat, com la majoria dels del litoral de l'estat, durant el regnat d'Isabel II dins del pla general d'enllumenament de costes i ports del 1847. Funcionà per primer cop el dia 1 de setembre del 1864.
L'any 1921 es va instal·lar l'electricitat (fins aquell moment funcionava amb oli) i es va dotar d'òptica fixa i bombeta de 500 watts de potència, amb un sistema de rellotgeria per al llum, un transformador i un grup electrogen. L'antiga làmpada va quedar de reserva. Posteriorment, l'any 1962, es va reduir la potència a 250 watts i es va instal·lar un canviador automàtic de la casa AGA i un nou grup electrogen.
El far és situat a 24metres snm. Actualment el seu senyal lluminós té un abast d'unes 35 km (19 milles nàutiques), amb una seqüència de quatre ocultacions en un període de 12 segons.

## Descripció

Situat a l'est del nucli urbà de la població, al cim de l'eminència de la Punta de la Poncella, que tanca per llevant la badia de Roses, sota el castell de la Trinitat.
Es tracta d'un edifici de planta rectangular format per tres crugies diferents, amb la coberta plana usada com a terrassa i distribuït en un sol nivell. Al centre de la terrassa s'enlaira la torre de senyals, de planta circular. La façana principal, orientada al sud, presenta la mateixa distribució tripartida que marquen les crugies. Cada una està diferenciada per un eix decoratiu vertical format per una línia de carreus encoixinats. L'espai de la crugia central presenta tres obertures d'arc de mig punt, la porta entre dues finestres, mentre que a les laterals hi ha grans panys de paret amb uns finestrals rectangulars, de la mateixa manera que a la resta de murs de l'edifici. El coronament de l'edifici es fa a través d'una motllura que crea la cornisa, damunt la qual hi ha instal·lada la barana correguda de la terrassa, de forja i de senzill disseny. El mecanisme de l'aparell ha estat renovat successivament per anar-lo adaptant als progressos tècnics.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Far de Roses». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
* ↑ «Far de Roses». Ajuntament de Roses.
# Cheilinus nigropinnatus

Cheilinus nigropinnatus és una espècie de peix de la família dels làbrids i de l'ordre dels perciformes. Poden assolir fins a 8 cm de longitud total.
Es troba des del Mar Roig fins a les Illes Marqueses, les Illes Ryukyu, el sud de la Gran Barrera de Corall i Nova Caledònia.

## Referències

* ↑ Seale, Alvin. Report of a mission to Guam (en anglès). volum 2 Fishes. Bishop Museum Press, 1901, p. 61-128 (Occasional Papers).
* 1 2 Capuli, Estelita Emily; Garilao, Cristina V. «Wetmorella nigropinnata (Seale, 1901) Sharpnose wrasse» (en anglès). FishBase.
# Judy Cassab

Judy Cassab AO CBE (Viena, Àustria, 15 d'agost de 1920 - Randwick, Nova Gal·les del Sud, Austràlia, 3 de novembre de 2015), nascuda Judit Kaszab, va ser una pintora australiana.

## Primers anys

Judy Cassab va néixer a Viena el 15 d'agost de 1920 de pares jueus hongaresos. Va començar a pintar als dotze anys i va començar a estudiar a l'Acadèmia d'Art de Praga el 1938, però es va veure obligada a fugir de l'ocupació alemanya el 1939. Cassab va treballar en una fàbrica amb un nom fals i va posar en pràctica les seves habilitats artístiques després d'hores falsificant papers i passaports.
El seu marit, Jancsi Kampfner, va ser traslladat a un camp de treballs forçats pels nazis durant la Segona Guerra Mundial, i va tornar a Hongria el 1944.
Cassab, el seu marit i els seus dos fills van emigrar a Austràlia el 1951 i es van establir a Sydney. Cassab va obtenir la nacionalitat australiana el 1957.

## Carrera artística

Cassab va ser la primera dona a guanyar el premi Archibald dues vegades:
* 1960 per a un retrat d'Stanislav Rapotec.
* 1967 per a un retrat de Margo Lewers.
Va fer més de cinquanta exposicions individuals a Austràlia, així com altres a París i Londres.
Després que l'obra de Cassab fos adquirida per la National Gallery, James Gleeson la va entrevistar sobre com va capturar el caràcter de la gent en els seus retrats. Aquesta entrevista més tard va formar part de la col·lecció d'història oral del Gleeson.

## Premis i distincions

El 14 de juny de 1969 Cassab va ser nomenada Comandant de l'Ordre de l'Imperi Britànic (CBE) en "reconeixement del servei a les arts visuals".
El 26 de gener de 1988 Cassab va ser nomenada oficial de l'Orde d'Austràlia (AO) de nou en "reconeixement del servei a les arts visuals".
El 3 de març de 1995 Cassab va rebre el títol de Doctora en Lletres (honoris causa) per la Universitat de Sydney.
El 2011 Cassab va rebre la Creu d'Or al Mèrit d'Hongria.

## Referències

* ↑ Favilli, Elena. Contes de bona nit per a nenes rebels: 100 dones immigrants que han canviat el món. Barcelona: Estrella Polar, 2020, p. 102. ISBN 9788418135699.
* 1 2 «Judy Cassab». Art Gallery NSW. [Consulta: 17 gener 2019].
* 1 2 Heritage : the national women's art book : 500 works by 500 Australian women artists from colonial times to 1955. [Australia]: G+B Arts International, 1995. ISBN 976-641-045-3.
* ↑ Archibald Prize Winner for 1960, Art Gallery of NSW
* ↑ Archibald Prize Winner for 1967, Art Gallery of NSW
* ↑ «Two time Archibald Prize winner and Holocaust survivor Judy Cassab dies». Sydney Morning Herald. [Consulta: 3 novembre 2015].
* ↑ Coombes, Jennifer Artonview, 54, 2008, pàg. 14–15. ISSN: 1323-4552.
* ↑ «Judy Cassab CBE». Australian Honours Database, 14-06-1969. Arxivat de l'original el 3 març 2016. [Consulta: 15 agost 2007].
* ↑ «Judy Cassab AO». Australian Honours Database, 26-01-1988. Arxivat de l'original el 3 març 2016. [Consulta: 15 agost 2007].
* ↑ «Citation for Honorary Doctorate». University of Sydney, 03-03-1995.
* ↑ Niall, Brenda, 1930-. Judy Cassab : an Australian story. Allen & Unwin, 2007. ISBN 978-1-74176-167-2. OCLC 707101844.