OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Protocol AT

El protocol AT (Protocol de transferència d'autenticat) és un protocol i estàndard obert per a serveis descentralitzats de xarxes socials. Està en desenvolupament per Bluesky PBC, una organització creada originalment com a grup d'investigació independent dins de Twitter per investigar la possibilitat de descentralitzar el servei.
El protocol AT té com a objectiu abordar els problemes percebuts amb altres protocols descentralitzats, com ara l'experiència de l'usuari, la interoperabilitat de la plataforma, l'escalabilitat de la xarxa i la portabilitat de les dades dels usuaris i els gràfics socials. Utilitza una arquitectura de microserveis modular i una identitat d'usuari federada i independent del servidor per permetre un moviment perfecte entre serveis de protocol, amb l'objectiu de proporcionar una experiència en línia integrada. Les plataformes poden accedir i servir qualsevol contingut d'usuari dins de la xarxa mitjançant l'obtenció de contingut format com a esquemes de dades predefinits dels fluxos de dades federats de tota la xarxa.
El Protocol AT alimenta la xarxa social Bluesky, que es va crear com a prova de concepte per al protocol, i és el servei principal en un ecosistema de plataformes i serveis construïts sobre el Protocol AT denominat ATmosphere. Bluesky Social s'ha compromès a transferir el desenvolupament del protocol a un organisme estàndard com l'Internet Engineering Task Force (IETF) en un futur proper.

## Referències

* ↑ «The AT Protocol» (en anglès). Bluesky. [Consulta: 30 juliol 2024].
* ↑ Kleppmann, Martin; Frazee, Paul & Gold, Jake et al. (2024-02-05), Bluesky and the AT Protocol: Usable Decentralized Social Media
* ↑ Robertson, Adi. «Will Elon Musk keep funding Twitter's most interesting side project?» (en anglès). The Verge, 29-10-2022. [Consulta: 31 juliol 2024].
* ↑ Patel, Nilay. «Bluesky CEO Jay Graber on breaking free from Twitter and competing with Threads and Mastodon» (en anglès). The Verge, 25-03-2024. [Consulta: 4 agost 2024].
# Vladan Nikolic

Vladan Nikolic és un director de cinema, guionista i productor de cinema serbi.

## Biografia

Nikolic ha impartit classes de direcció, producció i realització de cinema digital a diverses universitats, inclosa la Universitat de Nova York. És degà de l'Escola d'Estudis dels Mitjans de Comunicació a The New School.
El seu llibre "Independent Filmmaking and Digital Convergence - Transmedia and Beyond" va ser publicat per Routledge/Focal Press el 2017.
Els seus premis inclouen el TV Sarajevo Award i el Zeta Film Award al millor guió, premi a la millor pel·lícula al Telluride Indiefest, i el Premi Rodet Daurat al Festival Internacional de Cinema de Tiburon. La seva opera prima Love fou estrenada als festivals de Venècia i Tribeca aclamada per la crítica i va guanyar premis en festivals de cinema al Festival Internacional de Cinema de Ginebra, Suïssa, i Barcelona. La seva pel·lícula posterior Zenith, va incorporar un extens projecte de narrativa transmèdia, ampliant la pel·lícula a múltiples plataformes, incloses les estrenes teatrals, de vídeo i en línia.

## Filmografia

* Burn (2001) – escriptor, director, productor
* Going Under (2004) – productor
* Love (2005) – escriptor, director, productor
* Fire Under the Snow (2008) – productor
* Tamo i ovde (2009) – productor
* Zenith (2010) – escriptor, director, productor
* Allure (2014) – director, productor
* Bourek (2015) - escriptor, director
* Most Beautiful Island (2017) - productor consultor
* The Drummer (2021) - productor

## Referències

* ↑ «Vladan Nikolic - About This Person - Movies & TV - NYTimes.com». The New York Times, 08-03-2015. Arxivat de l'original el 8 March 2015.
* ↑ «Vladan Nikolic - Dean of the School of Media Studies» (en anglès). www.newschool.edu. Arxivat de l'original el 2017-08-20. [Consulta: 20 agost 2017].
* ↑ «Independent Filmmaking and Digital Convergence: Transmedia and Beyond (Paperback) - Routledge» (en anglès). Routledge.com. [Consulta: 20 agost 2017].
* ↑ «altcine - Vladan Nikolic». www.altcine.com.
* ↑ «Telluride Indiefest (2001)». IMDb.
* ↑ «Tiburon International Film Festival». www.tiburonfilmfestival.com.
* ↑ Love, <https://www.metacritic.com/movie/love>. Consulta: 3 setembre 2016
* ↑ Nikolic, Vladan (2005-04-21), Love, <https://www.imdb.com/title/tt0450363/awards?ref_=tt_awd>. Consulta: 3 setembre 2016
* ↑ Kohn, Eric. «Toolkit Case Study: The Transmedia Conspiracy of Vladan Nikolic's "Zenith" | IndieWire». www.indiewire.com, 18-01-2011. [Consulta: 3 setembre 2016].
* ↑ Macaulay, Scott. «Zenith Creator Vladan Nikolic | Filmmaker Magazine», 04-05-2011. [Consulta: 3 setembre 2016].
# Vladímir Minaixkin

Vladímir Minaixkin (Sant Petersburg, 16 de novembre de 1928 - Sant Petersburg, 2000) fou un nedador rus, especialista en braça, que va competir sota bandera soviètica durant la dècada de 1950.
Entre 1953 i 1957 va establir vuit rècords mundials, quatre en els 100 metres braça i quatre en el 4x100 metres estils. També va batre un rècord europeu en els 200 metres braça l'any 1954 i una medalla d'or en els 4x100 metres estils del Campionat d'Europa de natació de 1958.
A nivell nacional, entre 1953 i 1959, va guanyar sis campionats i va establir 13 rècords soviètics. Durant la dècada de 1990, fins al 1998, va competir en la categoria màster i va establir 20 rècords russos.

## Referències

* ↑ Swimming World Records - 100 m breaststroke - long course Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.. recordi.info-mix.info
* ↑ «European Swimming Championships (Men)». [Consulta: 2 juliol 2021].
* ↑ СИЛЬНЕЙШИЕ СОВЕТСКИЕ ПЛОВЦЫ. swimmingmasters.narod.ru
* ↑ Сильнейшие спортсмены СССР наши коллеги по движению «Мастерс»: К-Н Arxivat 2014-02-21 a Wayback Machine.. swimmingmasters.ru
* ↑ «МИНАШКИН Владимир Иванович | Российские спортсмены и специалисты | Спортивная Россия» (en rus). [Consulta: 27 desembre 2021].
# Càstulo

Càstulo (llatí: Castŭlo, en grec antic Κασταλών) va ser la ciutat principal dels Oretans, poble de la Tarraconense, i una de les principals ciutats del sud d'Hispània, a la frontera amb la Bètica, al curs superior del riu Betis, actual Guadalquivir. Estrabó diu que més amunt de Corduba, en direcció a Castulo, el riu no era navegable.
Estava situada en un encreuament de camins, un que portava a Cartago Nova, ciutat que estava a dues-centes mil passes, dos que anaven a Còrduba (Còrdova) que es trobava a noranta-nou mil passes per un d'ells o a setanta-vuit mil passes per l'altre, i un quart camí portava a Màlaca (Màlaga), situada a dues-centes-noranta una mil passes. Polibi situa la ciutat prop de Baecula. Tenia mines de plata i també de plom, probablement a la Sierra de Cazorla.
Estava situada probablement a l'actual cortijo de Cazlona, prop de Linares, a la riba dreta del Guadalimar. La dona d'Hanníbal, Himilce, que era nascuda a Càstulo, tenia un palau prop de la ciutat, suposadament a l'actual Palazuelos.
La ciutat era aliada de Cartago, però l'any 213 aC es va revoltar a favor dels romans i Publi Corneli Escipió la va convertir en el seu quarter general i va morir sota les seves muralles. El seu germà Gneu Corneli Escipió va morir ben prop d'allí al cap de vint-i-nou dies (212 aC); aleshores la ciutat i les de la rodalia, com Iliturgis, van tornar a l'aliança cartaginesa. castigar a aquella ciutat va ser una de les primeres coses que va fer el jove Escipió l'Africà l'any 206 aC després de l'expulsió dels cartaginesos d'Hispània. Va saquejar Iliturgis, i Càstulo, veient el que havia passat, va oferir una submissió incondicional, però el càstig no va ser gaire menor.
Sota els romans va ser un municipium de dret llatí del convent jurídic de Cartago Nova.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Castulo». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 11 setembre 2022].

## Vegeu també

* Diòcesi de Càstulo
# Tadínum

Tadínum va ser una ciutat de l'Úmbria. Plini el Vell l'esmenta com a municipi.
Originàriament era un poble dels umbres, conegut com a Tarsina. El van conquerir els romans l'any 266 aC i batejat de nou com Tadinum, era una estació a la Via Flamínia. L'any 217 aC va ser destruït per les tropes d'Hanníbal. Una derrota similar li va ser infligida l'any 47 aC per Juli Cèsar i el 410 pels visigots d'Alaric.
L'any 552, el general romà d'Orient Narsès va derrotar el rei ostrogot Baduila en el que ara es coneix com la batalla de Tagines, de la que no es coneix el lloc exacte on va tenir lloc, però molts estudiosos creuen que es trobava a pocs quilòmetres de la ciutat de Gualdo Tadino, a la plana a l'oest en un lloc anomenat Taino. Arrasada l'any 997, Otó III la va reconstruir i li va posar el nom de Gualdum.
Es trobava a prop de les poblacions actuals de Gualdo Tadino i de Nocera Umbra, a l'actual província de Perusa.

## Referències

* ↑ «Gualdo Tadino». Enciclopedia Treccani. [Consulta: 19 maig 2023].
* ↑ Smith, William (ed.). «Tadinum». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 19 maig 2023].
* ↑ «Gualdo Tadino». Bill Tayer's site. [Consulta: 19 maig 2023].
# Crostumèria

Crostumèria (en llatí Crustumerium o Crustumeria o Crustumium, en grec antic Κρουστομέριον i Κρουστομερία) va ser una antiga ciutat del Laci a la vora de Sabínia, entre Fidenes i Erètum. Tot i que se la va suposar ciutat sabina, Dionís d'Halicarnàs diu expressament que era una colònia d'Alba fundada al mateix temps que Fidenes i Nomentum, i el seu nom també apareix a la llista de colònies d'Alba donada per Diodor de Sicília. Virgili diu que va ser una de «les cinc grans ciutats» que va prendre les armes contra Eneas. Plini el Vell l'esmenta entre les ciutats del Laci de les que no en quedava rastre al seu temps.
Apareix a la història quan la ciutat va estar en lluita contra de Ròmul per venjar la violació de les dones a la Consuàlia. La ciutat es va aliar a Antemnes i Caenina, però cada una va combatre per separat i van ser successivament derrotades i conquerides. Els seus habitants van ser portats en part a Roma i al lloc s'hi va instal·lar una colònia romana. Però al cap d'uns anys apareix altre cop com una ciutat llatina independent durant el regnat de Tarquini Prisc i aquest rei la va conquerir i la va treure del domini dels llatins. Es va establir una altra colònia romana, però això no va assegurar la fidelitat i la ciutat es va tornar a independitzar, fins que els romans la van ocupar per tercera i definitiva vegada l¡'any 499 aC. Des de llavors va pertànyer a Roma i va patir els atacs dels sabins. El 447 aC l'exèrcit dirigit pels decemvirs de Roma que estava lluitant contra els sabins, va desertar i es va retirar a Crustumerium. Després ja no apareix esmentada a la història i Plini el Vell diu que al seu temps la ciutat era una de les antigues ciutat llatines que ja no existien. El seu territori, l'ager Crustuminus, es va incloure al territori romà i la seva gent va formar la tribu Crustumina, formada en la seva major part per persones d'origen sabí. Això va passar durant el segle v aC.
El lloc exacte de la ciutat no es coneix, però era molt proper a la Via Salària i al Tíber, que formava la seva frontera amb Veïs i després amb Fidenes; pel nord tocava amb el territori d'Erètum. La ubicació més probable és el llogaret de Marcigliana Vecchia a uns 15 km de Roma i uns 5 de l'antiga Fidenes.

## Referència

* ↑ Smith, William (ed.). «Crustumerium». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 14 lnovembre 2022].
# Vol 296 d'Air France

El vol 296 d'Air France es produí el 26 de juny del 1988, quan un Airbus A320 d'Air France, que aleshores era l'avió més nou d'Airbus, s'estavellà contra un bosc al final de la pista de l'Aeroport de Mülhausen-Habsheim, al sud d'Alsàcia (França). L'avió, noliejat per Air Charter en benefici de l'Aeroclub de Mulhouse, amb 136 persones a bord (la majoria de les quals participaven en un bateig aeri), efectuava un pas a baixa altitud i baixa velocitat en el marc d'un vol de presentació en una exhibició aèria. La majoria de passatgers aconseguiren evacuar l'avió malgrat l'incendi provocat per l'impacte amb el bosc, però l'accident deixà 3 morts i 36 ferits.

## Referències

* ↑ Rapport final de la commission d'enquête nommée par le ministre des Transports (adopté à l'unanimité le 30 novembre 1989) (en francès). Rapport BEA.

## Enllaços externs

* «Final report concerning the accident which occurred on Jun 26th 1988 at Mulhouse-Habsheim (68 ) to the Airbus A 320, registered F-GFKC». Arxivat de l'original el 2021-01-28. [Consulta: 24 juliol 2023].
# Volodino (Tomsk)

Volodino (en rus: Володино) és un poble de l'óblast de Tomsk, a Rússia, que el 2015 tenia 1.146 habitants.

## Referències

* ↑ Реестр административно-территориальных единиц Томской области (по состоянию на 1 января 2015 года) Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (en rus).
# Cartes des d'Iwo Jima

Cartes des d'Iwo Jima(títol original en anglès: Letters from Iwo Jima) és una pel·lícula estatunidenca de 2006, dirigida i produïda per Clint Eastwood; al costat de Banderes dels nostres pares completa el seu díptic sobre la batalla d'Iwo Jima a l'oceà Pacífic durant la Segona Guerra Mundial.

## Argument

Rodada íntegrament en japonès, la pel·lícula ofereix la versió nipona de la batalla que Eastwood ha plasmat en un altre film, Banderes dels nostres pares (2006), que recull la visió estatunidenca. Ambdues pel·lícules narren les perspectives d'ambdós bàndols sobre la batalla més cruenta de la Segona Guerra Mundial al Pacífic, en la qual van morir més de 20.000 japonesos i 7.000 estatunidencs. A més, després de la seva preestrena al Japó el 16 de novembre, ambdues han estat aplaudides per la crítica com una clara denúncia de la guerra i com un valent i inèdit intent de mostrar les dues cares d'una contesa.

## Repartiment

* Ken Watanabe com a general Tadamichi Kuribayashi
* Kazunari Ninomiya com a soldat Saigo
* Tsuyoshi Ihara com a coronel Baron Takeichi Nishi

## Premis i nominacions

La pel·lícula va optar a diversos guardons, d'entre els quals destaquen:

### Premis

* Oscar a la millor edició de so (2006)
* Globus d'Or a la millor pel·lícula estrangera (2007)

### Nominacions

* Oscar (2006):
** Millor pel·lícula
** Millor director
** Millor guió original
* Globus d'Or al millor director (2007)

## Referències

* ↑ «Cartes des d'Iwo Jima». esadir.cat.
* ↑ «Cartas desde Iwo Jima (2006) Awards». IMDb.

## Enllaços externs

* Cartes des d'Iwo Jima a IMDb (anglès)
* Cartes des d'Iwo Jima a Allmovie (anglès)
* Cartes des d'Iwo Jima a Box Office Mojo (anglès)
* Cartes des d'Iwo Jima a FilmAffinity (castellà)
# Aspleniàcies

Les aspleniàcies (Aspleniaceae) són una família de falgueres de l'ordre Polypodiales o en algunes classificacions antigues dins l'única família de l'ordre Aspleniales.
Tots els membres d'aquesta família tenen sorus linears intramarginals.

## Taxonomia

La majoria dels especialistes pteridòlegs actualment consideren que aquesta família consta de d'un a tres gèneres. D'altres encara mantenen gèneres segregats com Phyllitis i Ceterach. Un estudi filogenètic de les aspleniàcies publicat el 1999 concloïa que espècies segregades com Camptosorus i Neottopteris estan enllaçades amb Asplenium i recomanava que s'incloguin dins aquest gènere, però suggeria que Hymenasplenium (incloent Boniniella) i Phyllitis estan menys relacionats que altres espècies d'Asplenium i s'haurien de reconèixer a nivell de gènere.
El gènere Diellia, que consta de sis espècies que només es troben a Hawaii, abans es considerava un gènere independent, però ara es considera enllaçat amb el gènere Asplenium.

## Gèneres

Les asplenàcies inclouen dos gèneres:
* Asplenium L. 1753
* Hymenasplenium Hayata 1927
El gènere Hemidictyum (anteriorment ubicat dins Woodsiaceae) s'ha mostrat que és la família germana filogenèticament de les aspleniàcies, però ha estat traslladat a la seva pròpia família Hemidictyaceae.

## Relacions filogenètiques

El diagrama per als eupolypods II, basat en Lehtonen, 2011, and Rothfels & al., 2012, mostra la probable relació filogenètica entre les Aspleniaceae i les altres famílies del clade de les eupolypods II.

## Referències

* ↑ Alan R. Smith, Kathleen M. Pryer, Eric Schuettpelz, Petra Korall, Harald Schneider & Paul G. Wolf «A classification for extant ferns». Taxon, 55, 3, 2006, pàg. 705–731. Arxivat de l'original el 2012-02-07. DOI: 10.2307/25065646 [Consulta: 8 agost 2012].
* ↑ Murakami, Noriaki; Nogami, Satoru; Watanabe, Mikio; Iwatsuki «Phylogeny of Aspleniaceae Inferred from rbcL Nucleotide Sequences» (en anglès). American Fern Journal, 89, 4, 1999, pàg. 232-243. DOI: 10.2307/1547233 [Consulta: 16 agost 2023].
* ↑ Schneider H et al. «Origin of the endemic fern genus Diellia coincides with the renewal of Hawaiian terrestrial life in the Miocene». Proc Biol Sci., 272, 1561, 22-02-2005, p. 455–60.
* ↑ Maarten J. M. Christenhusz, Xian-Chun Zhang & Harald Schneider «A linear sequence of extant families and genera of lycophytes and ferns». Phytotaxa, 19, 2011, pàg. 7–54.
* 1 2 Samuli Lehtonen «Towards Resolving the Complete Fern Tree of Life». PLoS ONE, 6, 10, 2011, pàg. e24851. Arxivat de l'original el 2012-08-08 [Consulta: 8 agost 2012].
* ↑ Maarten J. M. Christenhusz & Harald Schneider «Corrections to Phytotaxa 19: Linear sequence of lycophytes and ferns». Phytotaxa, 28, 2011, pàg. 50-52.
* ↑ Carl J. Rothfels, Anders Larsson, Li-Yaung Kuo, Petra Korall, Wen- Liang Chiou, Kathleen M. Pryer «Overcoming Deep Roots, Fast Rates, and Short Internodes to Resolve the Ancient Rapid Radiation of Eupolypod II Ferns». Systematic Biology, 61, 1, 2012, pàg. 70.

## Enllaços externs

* Germplasm Resources Information Network: Aspleniaceae Arxivat 2000-11-02 a Wayback Machine.
* See photos of Aspleniaceae Arxivat 2012-03-08 a Wayback Machine.
# Castell de Neurathen

Castell de Neurathen (alemany: Felsenburg Neurathen), que va ser esmentat per primera vegada amb aquest nom l'any 1755, es troba a prop de les famoses roques de Bastei prop de Rathen a la Suïssa saxona a l'estat alemany de Saxònia. Va ser el castell de roca més gran de la regió, però avui només s'han conservat les estances excavades a la roca, els passadissos, la cisterna i els suports de bigues de l'antiga superestructura de fusta.

## Museu a l'aire lliure

Durant els anys 1982-1984,parts de l'extens castell es van utilitzar per construir el museu a l'aire lliure.

## Bibliografia

* Anne Müller, Matthias Weinhold: Felsenburgen der Sächsischen Schweiz. Neurathen - Winterstein - Arnstein. Reihe Burgen, Schlösser und Wehrbauten in Mitteleuropa Band 23, Verlag Schnell und Steiner, Regensburg 2010,ISBN 978-3-7954-2303-2
* Richard Vogel: Gebiet Königstein Sächsische Schweiz . Reihe Werte unserer Heimat Band 1, Akademie Verlag, Berlín, 2. Auflage 1985

## Referències

* ↑ http://www.raubschlösser.de/index.php?option=com_content&view=article&id=84&Itemid=64%5BEnllaç+no+actiu%5D
* ↑ Schulze, Dirk. «Felsenburg Neurathen wird teurer» (en alemany). Saechsische.de, 20-01-2021. [Consulta: 13 març 2021].
* ↑ «Deutschlands beliebteste Burg glänzt in Sächsischer Schweiz | MDR.DE» (en alemany). mdr.de, 18-08-2020. [Consulta: 13 març 2021].
* ↑ «Dank Corona: Urlaub in der Sächsischen Schweiz boomt» (en alemany). WESER-KURIER, 22-07-2020. [Consulta: 13 març 2021].

## Enllaços externs

* Descripció de Neurathen
* Impressió artística de Wolfgang Braun
# Lahmacun

La lahmacun és una mena de coca que es menja en alguns països d'Orient Mitjà, com ara Turquia, Armènia o Síria. Consta d'una finíssima base de pa coberta per carn picada amb all i julivert.
El mot lahmacun és una paraula turca d'origen àrab, composta per lahm, ‘carn’, i ecin, ‘massa de pa’. Alguns el consideren la pizza turca.

## Vegeu també

* Pide
* Pissaladiera
* Pizza

## Referències

* ↑ Webb (2012), p. 70
* ↑ Anderson (2012), p. 248
* ↑ Gil Marks. The: World of Jewish Cooking. Simon and Schuster, 1999, p. 37–. ISBN 978-0-684-83559-4.
* ↑ http://www.haberturk.com/polemik/haber/758963-lahmacun-50-tl-degil-34-tl

## Enllaços externs

* Elaboració i fotos del procés d'elaboració (anglès)
# Magatzem (Begues)

Magatzem és una obra del municipi de Begues (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici aïllat, de planta rectangular i amb coberta a dues vessants. La façana principal dona al sud i la posterior al nord.
D'aquest magatzem cal destacar l'ornamentació que hi ha damunt el capcer de la porta, amb aplacat ceràmic de colors groc, verd, beix i rosa, que a la vegada és el centre d'un reduït frontó amb fines motllures.

## Història

Aquest edifici es va utilitzar com a magatzem i com a bòbila per a fabricar la ceràmica que utilitzaren en la construcció de la Casa de la Vila.

## Referències

* 1 2 3 «Magatzem». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 desembre 2015].
Viccionari
# Armand Martínez Sagi

Armand Martínez Sagi (Barcelona, 28 d'abril de 1900 - Barcelona, 11 de juliol de 1997) fou un futbolista i jugador de billar català.
Fou germà d'Anna Maria Martínez Sagi, atleta, periodista, escriptora i primera directiva dona del FC Barcelona, i cosí d'Emili Sagi-Barba, amb qui jugà al FC Barcelona. Durant molts anys es pensà que era el jugador més jove en jugar al Barcelona, amb 14 anys, fins que es descobrí que havia falsificat la seva data de naixement.
Com a futbolista va jugar de davanter centre i d'interior, tant a l'esquerra com a la dreta. Va jugar al Futbol Club Barcelona de l'edat d'or entre 1919 i 1923, i més tard la temporada 1924-25. Mai fou titular indiscutible doncs coincidí amb grans jugadors que formaren una davantera mítica del club, Piera, Samitier, Gràcia, Alcántara i el seu cosí Sagi. Durant aquests anys guanyà dues Copes d'Espanya i dos Campionats de Catalunya jugant un total de 66 partits en els que marcà dos gols. També jugà al CE Júpiter la temporada 1923-24 i a l'Alfons XIII de Palma de Mallorca i amb la selecció catalana de futbol el 1928-29.
A més de futbolista Armand Martínez Sagi també practicà el tennis, però on més va destacar fou com a jugador de billar, essent campió del món de billar de fantasies amb caramboles l'any 1932.

## Referències

* 1 2 «Armand Martínez Sagi falsificó su edad y no es el futbolista más joven del Barcelona» (en castellà). La Vanguardia, 22-11-2024. [Consulta: 22 novembre 2024].
* ↑ «La primera directiva». La Vanguardia, 15-06-2003.
* ↑ «Armand Martínez Sagi (1924-1925) stats». players.fcbarcelona.com. Arxivat de l'original el 5 febrer 2024. [Consulta: 5 febrer 2024].
* ↑ «Martínez Sagi, el debutante y goleador más precoz del Barça» (en castellà). www.sport.es, 10-02-2018. Arxivat de l'original el 5 febrer 2024. [Consulta: 5 febrer 2024].
* 1 2 3 4 Ángel, Iturriaga. Diccionario de Jugadores del F. C. Barcelona. Editorial Base, 2010. ISBN 978-84-92437-74-0.
* ↑ «En Las Corts». Mundo Deportivo, 04-05-1925.
* ↑ «El Barcelona triunfa del Júpiter por 4 a 2». Mundo Deportivo, 10-09-1923.
* ↑ «El homenaje del Sans a su presidente Don José Guixá». Mundo Deportivo, 15-07-1929.
* ↑ Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
* ↑ «Martínez-Sagi, Armando Martínez Sagi - Footballer». www.bdfutbol.com. Arxivat de l'original el 5 febrer 2024. [Consulta: 5 febrer 2024].
* ↑ «Billar». CIHEFE - Cuadernos de futbol, 01-11-2011. Arxivat de l'original el 2012-11-15. [Consulta: 15 novembre 2012].
* ↑ «Billar». La Vanguardia, 12-05-1932.