OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ken Shapiro

Kenneth Roy Shapiro (5 de juny de 1942 - 18 de novembre de 2017) va ser un escriptor, productor, director i actor infantil nord-americà. Sobretot, va interpretar el paper de "Kid" a The Buick-Berle Show. Va ser un habitual al programa infantil "Star Time" de George Scheck (1951–52) treballant sota el nom de " Kenny Sharpe, juntament amb una altra estrella emergent Connie Francis". Shapiro també va dirigir diversos títols, incloent The Groove Tube (1974) i Modern Problems (1981). Va morir el novembre de 2017 als 75 anys d'un càncer.

## Referències

* ↑ Ken Shapiro, legacy.com.
* ↑ Ken Shapiro, Writer, Director and Star of 'The Groove Tube,' Dies at 76
# Land of the Minotaur

Land of the Minotaur (títol britànic: The Devil’s Men) és una pel·lícula de terror grega de 1976 dirigida per Kostas Karagiannis i escrit per Arthur Rowe. La pel·lícula també es coneix com Minotaur and The Devil's Men.
Land of the Minotaur és en realitat el nom de l'edició més curta [86 minuts] als EUA. Quan es veu com The Devil's Men, és el tall europeu complet de 94 minuts. Va participar com a part de la secció oficial al IX Festival Internacional de Cinema Fantàstic i de Terror de Sitges.

## Trama

Els turistes que visiten un jaciment arqueològic grec estan sent segrestats per un culte estrany, amb la intenció de oferir sacrifici al seu Déu, el Minotaure. El sacerdot irlandès pare Roche (Donald Pleasence) demana l'ajuda de Laurie Gordon, una estudiant d'arqueologia, i Milo Kaye, un detective privat, per esbrinar què els ha passat.

## Repartiment

* Donald Pleasence com el Pare Roche
* Peter Cushing com el baró Corofax
* Luan Peters com a Laurie Gordon
* Kostas Karagiorgis (acreditat com a Costas Skouras) com a Milo Kaye
* Fernando Bislamis (acreditat com a Dimitris Bislanis) com a Sgt Vendris
* George Venlis com a Max
* Vanna Reville com a Beth
* Nikos Verlekis com a Ian
* Robert Behling (acreditat com a Bob Behling) com a Tom Gifford
* Anna Matzourani com a Sra. Mikaelis
* Anestis Vlachos com a botiguer - Karapades
* Jane Lyle com la núvia de Milo
* Jessica Dublin (acreditada com a Jessica) com a Mrs. Zagros

## Recepció

La resposta crítica a La terra del minotaure ha estat principalment negativa. TV Guide va donar a la pel·lícula una de cada quatre estrelles, anomenant-la "[un] esforç clarament ximple". HorrorNews.net va trobar la pel·lícula agradable malgrat la seva trama artificial, elogiant la seva banda sonora i la química entre els seus dos protagonistes.

## Referències

* ↑ «Land of the Minotaur (1976)» (en anglès). [Consulta: 25 abril 2020].
* ↑ De la invasión de los gusanos al cruento culto al minotauro, La Vanguardia, 5 d'octubre de 1976
* ↑ «Land Of The Minotaur - Movie Reviews and Movie Ratings». TV Guide, n.d.. [Consulta: 11 desembre 2020].
* ↑ «Film Review: The Devil's Men (1976)». Creepy Jeffy, 12-04-2014. [Consulta: 11 desembre 2020].

## Enllaços externs

* Land of the Minotaur a YouTube
# Linda Van Tulden

Linda Van Tulden (Mortsel, província d'Anvers 11 d'abril de 1952) és una productora de cinema belga.

## Biografia

Va començar la seva feina com a productora l'any 1983 amb el curtmetratge De laatste dagen van brood en wijn, una producció de CineTé de Willem Thijssen. Posteriorment, Van Tulden va treballar amb Thijssen en diverses ocasions, inclosa l'escriptura de l'escenari del documental The Future of '36, que també van dirigir. Pel curtmetratge de Nicole Van Goethem Een Griekse tragedie, Van Tulden i Thijssen van rebre un Oscar com a productors el 1986.
El 1988, Van Tulden va fundar la seva pròpia productora DeFamilieJanssen cvba (DFJ), que va dirigir amb l'animador Geert Van Asbrouk i, fins al 2007, la seva filla Maité Thijssen. L'empresa amb seu a Anvers es dedicava al desenvolupament, producció i coproducció de llargmetratges, documentals i sèries, principalment en el sector de l'animació, i es dedicava a pel·lícules publicitàries d'animació. Entre altres coses, DFJ va participar en la coproducció de Tobias Totz und sein Löwe i Pleure pas Germaine. L'últim projecte de DFJ fins ara va ser l'adaptació cinematogràfica de la sèrie de pel·lícules d'animació WinneToons, WinneToons – Die Legende vom Schatz im Silbersee el 2009, que es va crear en co-producció amb ASL Hamburg.
Van Tulden és mare de dos fills i viu a Amsterdam.

## Filmografia

* 1983: De laatste dagen van brood en wijn
* 1985: Een Griekse tragedie
* 1985: A Strange Love Affair
* 1986: Vol van gratie
* 1986: Exit-Exil
* 1988: Jan Cox, a Painter’s Odyssey
* 1996: Marie Antoinette is niet dood
* 1999: Tobias Totz und sein Löwe
* 2000: Pleure pas, Germaine
* 2001: Wolken
* 2003: Till Eulenspiegel
* 2007: Blanche Neige, la suite
* 2008: Kika & Bob
* 2009: WinneToons – Die Legende vom Schatz im Silbersee

## Referències

* ↑ Linda van Tulden a flandersimage.com
* ↑ «Website der DFJ».
* ↑ Linda van Tulden a filmportal.de
# Lucía (pel·lícula de 1968)

Lucía és una pel·lícula cubana de 1968, dirigida per Humberto Solás. Protagonitzada per Raquel Revuelta, Eduardo Moure, Eslinda Núñez, Ramón Brito, Adela Legrá i Adolfo Llauradó en els papers principals.
Està composta de tres episodis diferents de la història de Cuba: la Guerra d'Independència, la dècada de 1930 i la dècada de 1960, que narren les vides de tres dones cubanes anomenades Lucía.
El documental Lucía y el Tiempo i produït per la Facultat de Comunicació de la Universitat de l'Havana i Cubavisión Internacional es va estrenar en el 2003 i compta amb el testimoniatge d'Humberto Solás, Nelson Rodríguez, Raquel Revuelta, Eslinda Núñez i Adela Legrá.

## Sinopsi

El primer episodi es desenvolupa en 1893, durant el període de la Guerra d'Independència cubana. Lucía (Raquel Revuelta) és una aristòcrata que participa activament en la lluita contra l'imperi espanyol. És enamorada i traïda per Rafael (Eduardo Moure), un oficial espanyol.
El segon episodi es desenvolupa durant el govern de Gerardo Machado. Lucía (Eslinda Núñez) és una jove mare soltera de classe mitjana, que lluita clandestinament contra la repressió política governamental i veu com la seva generació sacrifica la seva vida pels seus ideals.
El tercer episodi es desenvolupa en la incipient Revolució cubana. Lucía (Adela Legrá) és una pagesa que ha de lluitar contra els vells prejudicis del masclisme aplicats pel seu marit, Tomás (Adolfo Llauradó).

## Repartiment

* Raquel Revuelta ... Lucía I
* Eduardo Moure ... Rafael
* Eslinda Núñez ... Lucía II
* Flora Lauten
* Ramón Brito ... Aldo
* Adela Legrá ... Lucía III
* Adolfo Llauradó ... Tomas
* Teté Vergara
* Aramís Delgado
* Flavio Calderín
* Aida Conde
* Silvia Plana
* Rogelio Blaín
* María Elena Molinet

## Restauració

Lucia va ser restaurada digitalment per la Cineteca di Bologna amb finançament de World Cinema Project i Turner Classic Movies i més tard es va projectar a la secció de Cannes Classics de la 70è Festival Internacional de Cinema de Canes al maig de 2017. La restauració també es va projectar al 55è Festival de Cinema de Nova York a la secció de revivals.

## Premis

Guardonada amb el Premi d'Or de 1969 a Humberto Solás,i amb el premi FIPRESCI al 6è Festival Internacional de Cinema de Moscou.

## Referències

* ↑ «Cannes Classics 2017», 23-05-2017. [Consulta: 12 novembre 2017].
* ↑ «Lucía» (en anglès). Film Society of Lincoln Center [Consulta: 17 desembre 2017].
* ↑ «6th Moscow International Film Festival (1969)». Moscow International Film Festival. Arxivat de l'original el 16 gener 2013. [Consulta: 21 desembre 2012].

## Enllaços externs

* Lucía: Segona part a YouTube
* Lucía: Tercera part a YouTube
# Coll de Grau (Mata-solana)

El Coll de Grau és una collada situada a 1.143,2 msnm en el municipi de Gavet de la Conca (Pallars Jussà), a l'antic municipi de Sant Salvador de Toló. Hi discorria el camí que enllaçava la Vall de Barcedana, des del poble de Mata-solana, amb la vall alta del riu de Conques, amb l'antic poble de Toló. El coll és a la part meridional de la Falconera, cinglera de l'extrem sud-est de la Serra dels Obacs.

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic de Catalunya
# Bernardo José Espinosa Zúñiga

Bernardo José Espinosa Zúñiga (Cali, Colòmbia, 11 de juliol de 1989), conegut simplement com a Bernardo, és un futbolista professional colombià que juga com a defensa central.

## Trajectòria esportiva

Tot i que nascut a Colòmbia, Espinosa va acabar la seva formació a Espanya amb el Sevilla FC. Després d'haver jugat cinc minuts en un partit amb el Sevilla Atlético la temporada 2007–08 a la segona divisió, va disputar tres temporades senceres amb l'equip B, dues a segona divisió i la tercera a segona B, de les quals només va jugar amb regularitat en la darrera, la 2010–11.
Bernardo va debutar a La Liga l'11 de maig de 2011, jugant els 90 minuts en una derrota fora de casa per 2–3 contra el CA Osasuna. L'estiu següent va ser cedit al Racing de Santander, per la temporada 2011-12 a primera divisió.
Bernardo va marcar el seu primer gol a primera el 7 de gener de 2012, el qual va servir per guanyar un partit a casa contra el Reial Saragossa. El 26 de desembre, després de no haver aparegut amb els andalusos durant la primera meitat de la temporada 2012–13, fou cedit a l'Sporting de Gijón de la segona divisió.
El 26 de juny de 2013, Bernardo va quedar lligat permanentment amb els asturians, després de signar un contracte per tres anys amb el club.

## Referències

* ↑ «Squads for 2016/17 Premier League confirmed». Premier League, 01-09-2016. [Consulta: 11 setembre 2016].
* ↑ Osasuna hit back for stunning win Arxivat 2012-10-24 a Wayback Machine.; ESPN Soccernet, 11 de maig de 2011 (anglès)
* ↑ El central Bernardo Espinosa, nuevo refuerzo sorpresa del Racing Arxivat 2011-09-03 a Wayback Machine.; El Diario Montañés, 31 agost 2011 (castellà)
* ↑ Racing Santander beats Zaragoza 1–0 in Spain Arxivat 2012-07-15 at Archive.is; Sports Illustrated, 7 de gener de 2012 (anglès)
* ↑ Cerrada la cesión del sevillista Bernardo al Sporting Arxivat 2012-05-20 a Wayback Machine.; Web de l'Sporting, 26 de desembre de 2012 (castellà)
* ↑ Bernardo Espinosa ya es propiedad del Sporting; Marca, 26 de juny de 2013 (castellà)

## Enllaços externs

* Fitxa al web del Racing Santander Arxivat 2011-12-23 a Wayback Machine. (castellà)
* Bernardo José Espinosa Zúñiga a BDFutbol
* Bernardo José Espinosa Zúñiga, Fitxa a Soccerway
# Morne Diablotins

El Morne Diablotins, és un volcà que es troba a l'illa de Dominica. Amb 1.447 metres sobre el nivell del mar és el cim més alt de l'illa i el segon més alt de les Petites Antilles, rere La Grande Soufrière, a Guadeloupe. Es troba al nord de l'illa, uns vint-i-quatre quilòmetres al nord de la capital, Roseau, i uns 10 quilòmetres al sud-est de Portsmouth, la segona ciutat més gran de l'illa. Es troba dins del Parc Nacional de Morne Diablotin.
No es coneix cap erupció en temps històrics del volcà. Es calcula que la darrera erupció va tenir lloc fa 30.000 anys.
Pren el seu nom del petrell del Carib, Pterodroma hasitata, una au de la regió, conegut com a diablotín.

## Referències

* ↑ «Morne Diablotins», Global Volcanism Program, Smithsonian Institution.
* ↑ “Caribbean Hiking” by M. Timothy O’Keefe, Google Books
* ↑ Carey, Steven N.; Sigurdsson, Haraldur «The Roseau Ash: Deep-sea Tephra Deposits from a Major Eruption on Dominica, Lesser Antilles Arc». Journal of Volcanology and Geothermal Research, 7, 1–2, 1980, pàg. 67–86. Bibcode: 1980JVGR....7...67C. DOI: 10.1016/0377-0273(80)90020-7.
* ↑ Bright, Michael. Wild Caribbean: The Hidden Wonders of the World's Most Famous Islands. New Haven, CT: Yale University Press, 2006, p. 91. ISBN 978-0-300-12549-8.
# Oxide Pang Chun

Oxide Pang Chun (n. 1965) és un guionista i director de cinema de Hong Kong, germà bessó de Danny Pang Phat, per la qual cosa són coneguts com els germans Pang. Entre les seves pel·lícules més reeixides està The eye (L'ull), que va tenir seqüeles a Hollywood i una versió Hindi en la qual va treballar conjuntament amb el seu germà.
A més de treballar en Hong Kong, Oxide Pang Chun i el seu germà treballen sovint en la indústria del cinema de Tailàndia, on van fer el seu debut com a directors en equip, amb Bangkok Dangerous, que va tenir seqüela en Hollywood, nou anys més tard i amb el mateix nom: Bangkok Dangerous.

## Filmografia

* Who Is Running? (1997)
* Bangkok Haunted (2001)
* One Take Only (Som and Bank: Bangkok for Sale) (2003)
* The Tesseract (2003)
* Ab-normal Beauty (2004)
* Diary (2006)
* The Detective (2007)
* Basic Love (2009)
* The Detective 2 (2011)
* Sleepwalker (2011)
* Conspirators (2013)
* Detective Gui (2015)
* My War (2016)
* The Big Call (2017)
* Crisis Route (TBD)

## Referències

* ↑ Jessop, Sonia Kolesnikov (July 13, 2006). "Pang brothers see eye-to-eye on horror", International Herald Tribune, retrieved July 14, 2006.
* ↑ «Bangkok Dangerous». British Board of Film Classification.
* ↑ «宅女侦探桂香 (2015)» (en xinès). movie.douban.com. douban.com. [Consulta: 1r juny 2015].
* ↑ Shackleton, Liz. «AFM 2017: The buzz titles from Hong Kong and China». Screen Daily, 01-11-2017. [Consulta: 2 desembre 2017].
# Gerd Faltings

Gerd Faltings (Gelsenkirchen, 28 de juliol de 1954) és un matemàtic alemany conegut pel seu treball en geometria algebraica aritmètica. Entre 1972 i 1978 va estudiar matemàtica i física a la Universitat de Münster. En 1978 va rebre el seu doctorat en matemàtica i en 1981 va obtenir la vènia legendi (Habilitació) en matemàtica, també a la Universitat de Münster. Durant aquest temps va ser professor ajudant en aquesta universitat. Entre 1982 i 1984 va ser professor a la Universitat de Wuppertal. Després d'això va ser professor a la Universitat de Princeton (1985-1994).
Se li va concedir la Medalla Fields en 1986 per provar la conjectura de Mordell, que estableix que qualsevol corba projectiva no singular de gènere g > 1 definida sobre un cos de nombres K conté només un nombre finit de punts racionals en K. Des de 1995 ha estat director de l'Institut Max Planck per a la Matemàtica a Bonn. En 1996 va rebre el Premi Gottfried Wilhelm Leibniz de la Deutsche Forschungsgemeinschaft, que és el màxim honor concedit a la recerca a Alemanya.

## Referències

* ↑ «Gerd Faltings» (en anglès). britannica.com. [Consulta: 29 agost 2014].

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Gerd Faltings» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* Gerd Faltings al Mathematics Genealogy Project.
# Kurt Hornfischer
## Biografia

Kurt Hornfischer (Gera, 1 de febrer de 1910 - Nuremberg, 18 de gener de 1958) El lluitador Kurt Hornfischer va guanyar el títol de pes pesant en lluita grecoromana al Campionat Europeu de 1935, fet que el va convertir en un dels favorits per als Jocs Olímpics de Berlín de 1936. No obstant això, sis mesos abans dels Jocs, va patir una lesió al colze. Tot i així, va aconseguir guanyar la medalla de bronze. L'any següent, va aconseguir el seu quart títol europeu, aquesta vegada en la modalitat de lluita lliure. També va guanyar cinc títols alemanys de lluita grecoromana els anys 1933-35, 1939 i 1942, i set títols de lluita lliure els anys 1935-38 i 1940-42. Durant la Segona Guerra Mundial, va resultar greument ferit en sis ocasions i va morir el 1958 a causa d'una de les operacions posteriors a la guerra. Després de la guerra, va treballar a l'ajuntament de la seva ciutat natal, Nuremberg.

## Referències

* ↑ «Kurt Hornfischer» (en anglès). Olympics, 2018. [Consulta: 4 desembre 2024].
# The Mountain Eagle

The Mountain Eagle és una pel·lícula britànico-alemanya muda dirigida per Alfred Hitchcock, estrenada el 1926. El film és considerat com perdut. El mateix Hitchcock en parlava com d'una «pel·lícula dolenta». És la segona d'Alfred Hitchcock com a director després de The Pleasure Garden . La pel·lícula, un melodrama romàntic es va rodar a Kentucky, i tracta d'un vidu (Bernhard Goetzke) que gelosament competeix amb el seu fill esguerrat (John F. Hamilton) i un home que odia (Malcolm Keen) per l'afecte d'una mestra d'escola (Nita Naldi). La pel·lícula es va produir principalment als estudis Emelka Film de Múnic, Alemanya, a la tardor de 1925, amb escenes exteriors rodades al poble de Obergurgl en el Tirol, Àustria. La producció va estar plagada de problemes, incloent-hi la destrucció d'un sostre d'una casa del poble i Hitchcock que va experimentar mal d'altura. Pel fet de produir la pel·lícula a Alemanya, Hitchcock tenia més llibertat en la direcció que la que hauria tingut a Anglaterra, i va ser influenciada per l'estil i tècnica del cinema alemany de la república de Weimar.
La pel·lícula es va emetre pels productors l'octubre de 1926, i no la van aprovar, i no va ser fins després de l'èxit de Hitchcock The Lodger que van estrenar la pel·lícula el maig de 1927. La pel·lícula va tenir una pobra rebuda i va ser criticada per a la seva manca de realisme, i el mateix Hitchcock va dir que la pel·lícula s'havia perdut. Sis instantànies que van sobreviure de The Mountain Eagle es van reproduir en un llibre de François Truffaut. El 2012, un joc de 24 fotografies es van trobar en un arxiu d'un dels amics de confiança de Hitchcock. La Comissió de Cinema Tirol h’ha descrit com "la més buscada pel·lícula del món", i el British Film Institute té la pel·lícula en la part superior de la seva llista de pel·lícules desaparegudes i l'està buscant activament.

## Argument

Pettigrew, un botiguer rebutjat per la institutriu Beatrice Talbot, acusa aquesta última d'intentar seduir el seu fill minusvàlid. Rebutjada per la comunitat, fuig a la muntanya on es casa amb un ermità, John Fulton. Fulton i Pettigrew han estat abans rivals en amors.
Empresonat per a un crim que no ha comès, Fulton finalment és deixat anar. Beatrice i ell poden finalment viure tranquil·lament.

## Repartiment

* Nita Naldi: Beatrice
* Malcolm Keen: John "Fear o' God" Fulton
* John F. Hamilton: Edward Pettigrew
* Bernhard Goetzke: Mr. Pettigrew
* Ferdinand Martini

## Referències

* ↑ «The Mountain Eagle». British Film Institute. Arxivat de l'original el 6 de setembre 2015. [Consulta: 24 maig 2014].
* ↑ «Mountain Eagle». ImdB.
# Fraucelhas

Fraucelhas (en francès Frausseilles) és un municipi francès situat al departament del Tarn i a la regió d'Occitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 143 | 147 | 121 | 116 | 100 | 85 | 92 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Alain Laporte | CNI |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Anna Gual

Anna Gual (Vilafranca del Penedès, 16 d'abril de 1986) és una poeta catalana. Ha publicat diversos poemaris, entre els quals destaquen la trilogia Arrel Trinitat, formada per Molsa, El Tubercle i Altres semideus, i Ameba, volum amb el qual va aconseguir el Premi Cadaqués a Rosa Leveroni. Amb Les ocultacions, «un llibre que recorre els llocs ocults de la geografia personal de l'autora i intenta posar llum als misteris de l'existència», guanyà el Premi Miquel de Palol de poesia 2022.

## Obra

* Implosions. Barcelona: LaBreu Edicions, 2008 (Alabatre;10). ISBN 978-84-933762-4-6.
* L'ésser solar. Inca: Lleonard Muntaner Editor, 2013 (La Fosca;16). ISBN 978-84-15592-69-3.
* Símbol 47. Barcelona: LaBreu Edicions, 2015 (Alabatre;59). ISBN 978-84-943294-2-5.
* Molsa. Calonge: AdiA Edicions, 2016 (Ossos de sol;21). ISBN 978-84-945048-7-7.
* El Tubercle. La Canyada: Editorial 3i4, 2016. ISBN 978-84-16789-68-9.
* Altres semideus. Barcelona: LaBreu Edicions, 2019 (Alabatre;95). ISBN 978-84-94970-23-8.
* Ameba. Girona: Llibres del Segle, 2020 (Culip de poetes;37). ISBN 978-84-8128-999-2.
* Les ocultacions. Barcelona: Proa, 2022 (Ossa Menor, 385). ISBN 978-84-7588-965-8.

## Premis i reconeixements

* 2012: Premi Vila de Martorell al Millor Blog de Literatura en Català per «No caic, em tiro»
* 2013: Premi Pare Colom de poesia per L'ésser solar
* 2016: Premi Bernat Vidal i Tomàs de Poesia (Premis Literaris Vila de Santanyí) per Molsa
* 2016: Premi Senyoriu d'Ausiàs March per El Tubercle
* 2019: Premi Cadaqués a Rosa Leveroni per Ameba
* 2022: Premi Miquel de Palol de poesia per Les ocultacions

## Referències

* ↑ «Anna Gual i el panteisme contemporani a 'Altres semideus'». Vilaweb. [Consulta: 28 maig 2019].
* 1 2 «Gironell, Gual i Esculies guanyen els premis literaris de Girona». La Vanguardia, 15-06-2022 [Consulta: 25 juny 2022].
* ↑ «El millor blog escrit en català per a adults ha estat per Anna Gual Vendrell per No caic, em tiro». La Fura, 25-04-2013 [Consulta: 8 maig 2016]. Arxivat 5 de maig 2016 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-05-05. [Consulta: 8 maig 2016].
* ↑ «Anna Gual, Premi Pare Colom de poesia». La Fura, 23-10-2013 [Consulta: 8 maig 2016]. Arxivat 9 de maig 2016 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-05-09. [Consulta: 8 maig 2016].
* ↑ «Anna Gual gana el Premi Bernat Vidal i Tomàs». Diario de Mallorca, 30-04-2016 [Consulta: 8 maig 2016].
* ↑ «Anna Gual, Targaryen dels versos». [Consulta: 28 maig 2019].
* ↑ «La vilafranquina Anna Gual guanya els premis de poesia Bernat Vidal i Senyoriu d'Ausiàs March». Eix Diari, 25-04-2016 [Consulta: 8 maig 2016].
* ↑ «Anna Gual, Èrika Serna i Juan Manuel Tajadura guanyen els Premis Literaris de Cadaqués». Diari de Girona, 02-04-2019 [Consulta: 26 maig 2019].

## Enllaços externs

* Web oficial
* Anna Gual a Lyrikline
# Pany de temps

Un pany de temps o cadenat de temps forma part d'un mecanisme de bloqueig que es troba normalment a les voltes cuirassades dels bancs i altres contenidors d'alta seguretat. El pany de temps és un temporitzador dissenyat per evitar l'obertura d'una caixa forta o d'una volta cuirassada fins que arribi a una hora preseleccionada, encara que es conegui la combinació d'obertura correcta.
Els panys de temps es munten a l'interior d'una porta de seguretat o a l'interior de la porta d'una cambra cuirassada. Normalment hi ha tres panys de temps a una porta. El primer en arribar al temps 0 permetrà obrir la porta; Els altres dos són de seguretat (back-up) .

## Descripció

Els panys de temps es van crear originalment per evitar que els delinqüents segrestessin i torturessin la gent que coneixia la combinació, i després utilitzés la informació extreta per obrir la caixa forta o la cambra cuirassada. Un altre ús és impedir l'entrada del personal autoritzat en horari no autoritzat.
Els panys de temps electrònics moderns tenen algunes funcions no disponibles en els panys de temps mecànics, com temporitzadors per a reiniciar a zero i activació de temps preestablerts.
Un pany de temps és un concepte diferent dels panys retardats.

## Vegeu també

* Cambra cuirassada
* Control d'accés

## Referències

* ↑ David Kim; Michael Solomon Fundamentals of Information Systems Security. Jones & Bartlett Learning, 17 de novembre de 2010, p. 144–. ISBN 978-0-7637-9025-7.
* ↑ Michael Whitman; Herbert Mattord. . Cengage Learning. ISBN 978-1-305-15603-6

## Bibliografia

* Erroll, John; Erroll, David. Geni americà: Dinovens Panys de Banc del Segle i Panys de Temps. Quantuck Lane, 2006, ISBN 978-1-59372-016-2.

## Enllaços externs

* Bank Vault Anatomy - semi-guia tècnica de càmeres cuirassades
* Bank Vault Time Lock Collection
* TMI Guide to Timelock Movements