OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lok Sabha

El Lok Sabha, conegut com "la Casa del Poble", és la cambra baixa del Parlament bicameral de l'Índia. Els membres del Lok Sabha són elegits per sufragi universal d'adults i en un sistema del major nombre de representació de les circumscripcions electorals. Mantenen el mandat durant cinc anys o fins que l'òrgan legislatiu sigui dissolt pel president amb l'autorització del consell de ministres. Es reuneix a les cambres de Lok Sabha del Parlament, Nova Delhi.
D'acord amb la disposició de l'article 79 de la Constitució índia, El Lok Sabha és la cambra baixa del parlament. Està compost per representants del poble escollits per elecció directa entre la base dels electors i elegibles adults. La majoria de la cambra prevista a la Constitució és de 552. (inicialment, el 1950, era de 500.) Actualment, la Cambra té 543 escons. Entre el 1952 i el 2020, el president de l'Índia va nomenar dos membres addicionals de la comunitat anglo-índia aconsellat pel govern de l'Índia, cosa que va ser derogada el gener de 2020 per la 104a Llei d'esmena constitucional de 2019.
Un total de 131 escons (24,03%) estan reservats per als representants de les castes (84) i les tribus (47). El quòrum de la cambra és del 10% del total de membres. El Lok Sabha, llevat que es dissolgui, continua funcionant durant cinc anys a partir de la data en què es convoca la seva primera reunió, encara que, si hi ha una situació emergent, aquest termini pot ser prorrogat pel Parlament per una llei o decret.

## Referències

* ↑ Shri Om Birla. «Lok sabha» (en anglès). Sansad digital, 20-09-2024. [Consulta: 20 setembre 2024].
* ↑ «Anglo Indian Representation To Lok Sabha, State Assemblies Done Away; SC-ST Reservation Extended For 10 Years: Constitution (104th Amendment) Act To Come Into Force On 25th Jan» (en anglès). LiveLaw, 23-01-2020. [Consulta: 20 setembre 2024].
* ↑ «[https://www.india.gov.in/sites/upload_files/npi/files/consti.104amend.pdf THE CONSTITUTION (ONE HUNDRED AND FOURTH AMENDMENT) ACT, 2019]» (en anglès). The Gazette of India, MINISTRY OF LAW AND JUSTICE (Legislative Department), 22-01-2020. [Consulta: 20 setembre 2024].
* ↑ B.L. Shankar; Valerian Rodrigues. The Indian Parliament: A Democracy at Work (en anglès). Oxford Academic. Oxford University Press, 2011, p. 292–328. ISBN 9780199080434.
* ↑ «Our Parliament, Lok Sabha» (en anglès). Parliament of India, 2014. [Consulta: 20 setembre 2024].
# Stéphane Henchoz

Stéphane Henchoz (Billens, 7 de setembre de 1974) és un exfutbolista suís de la dècada de 1990.
Fou 72 cops internacional amb la selecció suïssa.
Pel que fa a clubs, defensà els colors de Hamburger SV, Blackburn Rovers FC, Liverpool FC, Celtic FC i Wigan Athletic FC.

## Palmarès
### Liverpool

* FA Cup: 2000-01
* League Cup: 2000-01, 2002-03
* FA Charity Shield: 2001
* Copa de la UEFA: 2000-01
* Supercopa d'Europa de futbol: 2001

### Celtic

* Scottish Cup: 2004-05

## Referències

* ↑ «Perfil a hugmansfootballers.com». Arxivat de l'original el 2018-10-28. [Consulta: 28 octubre 2018].
* ↑ «Rovers Grab Head Honcho». The Mirror. MGN, 17-06-1997. [Consulta: 14 març 2012].
* ↑ «Henchoz, Stephane» (en alemany). kicker.de. [Consulta: 20 agost 2011].
* ↑ «Henchoz completes Celtic switch». BBC Sport. British Broadcasting Corporation, 29-01-2005 [Consulta: 25 març 2015].
* ↑ «Henchoz ready for basement battle». Daily Mail. Associated Newspapers, 26-07-2005. [Consulta: 14 març 2012].
* ↑ Player profile at LFChistory.net
# Les dues vides d'Audrey Rose

Les dues vides d'Audrey Rose (títol original: Audrey Rose) és una pel·lícula dels Estats Units dirigida per Robert Wise, estrenada el 1977. Ha estat doblada al català.

## Argument

Un estranger intenta de convèncer una família feliç que la seva filla Ivy no és altra que la reencarnació de la seva pròpia filla Audrey cremada viva en un accident de carretera 11 anys abans.

## Repartiment

* Marsha Mason: Janice Templeton
* Anthony Hopkins: Elliot Hoover
* Susan Swift: Ivy Templeton / Audrey Rose
* John Beck: Bill Templeton
* Norman Lloyd: Dr. Steven Lipscomb
* John Hillerman: procurador Scott Velie
* Robert Walden: Brice Mack
* Philip Sterling: jutge Harmon Langley
* Ivy Jones: Mary Lou Sides
* Stephen Pearlman: Russ Rothman
* Aly Wassil: Maharishi Gupta Pradesh
* Mary Jackson: Mare Veronica
* Richard Lawson: policía
* Tony Brande: inspector Fallon
* Elizabeth Farley: Carole Rothman

## Al voltant de la pel·lícula

* Adaptació del llibre The Case for Reincarnation escrit per Joe Fisher, la història d'Audrey Rose estaria inspirat per un esdeveniment real viscut per Frank de Felitta, autor de la novel·la original i guionista de la pel·lícula. Un dia, a casa seva, va sentir una mà experta interpretar al piano música de ragtime des del seu saló. Quina no ser la seva sorpresa en comprovar que era el seu propi fill de 6 anys, que mai no havia rebut una classe de música. "Els meus dits es mouen tots sols, papa !" li va dir el noi. "No és meravellós ?"
* Brooke Shields va fer una audició pel paper del títol.
* Es tracta de la primera pel·lícula de Susan Swift.

## Referències

* 1 2 esadir.cat. Les dues vides d'Audrey Rose. esadir.cat.
* ↑ «Audrey Rose». The New York Times.
# Les dones perfectes

Les dones perfectes (títol original en anglès, The Stepford Wives) és un pel·lícula estatunidenca d'humor negre estrenada el 2004. La pel·lícula és un remake de la pel·lícula del 1975 que portava el mateix nom; les dues pel·lícules es basen en la novel·la The Stepford Wives d'Ira Levin.
La pel·lícula fou dirigida per Frank Oz amb un guió cinematogràfic de Paul Rudnick i comptava amb estrelles com Nicole Kidman, Glenn Close, Matthew Broderick, Christopher Walken, Roger Bart, Faith Hill, Bette Midler i Jon Lovitz.

## Argument

Joanna Eberhart és un alta executiva de televisió que veu com el seu món s'enfonsa quan perd la feina. Joanna i la seva família miren de canviar de vida i es traslladen a Stepford, una petita població on tot sembla meravellós. Joanna comença a pensar que tanta perfecció no és normal i es dedica a investigar fins que descobreix que les dones de Stepford porten un xip que les fa ser totalment complaents amb els seus marits.

## Repartiment

* Nicole Kidman: Joanna Eberhart
* Matthew Broderick: Walter Kresby
* Bette Midler: Bobbie Markowitz
* Christopher Walken: Mike Wellington
* Roger Bart: Roger Bannister
* Faith Hill: Sarah Sunderson
* Glenn Close: Claire Wellington
* Jon Lovitz: Dave Markowitz
* Matt Malloy: Herb Sunderson
* David Marshall Grant: Jerry Harmon
* Kate Shindle: Beth Peters
* Lorri Bagley: Charmaine Van Sant
* Robert Stanton: Ted Van Sant
* Mike White: Hank
* KaDee Strickland: Tara
* Larry King: ell mateix

## Premis

* 2004: Millor xou, Golden Trailer Awards
* 2004: Més original, Golden Trailer Awards
* 2004: Èxit de taquilla, Golden Trailer Awards

## Crítica

* "La pel·lícula original de 1975 s'inclinava lleugerament cap al terror en lloc de la comèdia. Ara aquesta versió s'inclina a l'altre costat, i a mi em sembla millor."
* "Un film ple d'intel·ligents riallades"
* "És divertida, meravellosament interpretada per tots i visualment inventiva"

## Referències

* ↑ Títol en català a Ésadir.cat
* ↑ Scott, A. O. «FILM REVIEW; Married To a Machine» (en anglès). The New York Times.
* ↑ Ebert, Roger «The Stepford Wives». Chicago Sun-Times.
* ↑ Corliss, Richard «The Stepford Wives». Time.
* ↑ Newman, Kim «The Stepford Wives». Empire.
# Living It Up

Living It Up és una pel·lícula estatunidenca estrenada el 1954. protagonitzada per Dean Martin i Jerry Lewis i produïda per la Paramount Pictures.
El film va ser dirigit per Norman Taurog i produït per Paul Jones. El guió de Jack Rose i Melville Shavelson es va basar en el musical de 1953 Hazel Flagg de Ben Hecht, basat al seu torn en la història Letter to the Editor de James H. Street.
Una pel·lícula anterior, La reina de Nova York, produïda el 1937 per Selznick International Pictures amb Carole Lombard i Fredric March, i dirigida per William A. Wellman. La versió de 1954 tenia música original de Walter Scharf, fotografia de Daniel L. Fapp, direcció artística d'Albert Nozaki i Hal Pereira, i disseny de vestuari d'Edith Head. Living It Up també compta amb Janet Leigh, Edward Arnold, Fred Clark, Sheree North, i Sig Ruman.

## Argument

Homer Flagg (Jerry Lewis) és ferroviari a Desert Hole, una petita ciutat de Nou Mèxic. El gran somni de la seva vida, és visitar Nova York. Un dia, troba un cotxe abandonat en un terreny que ha servit per a experiències atòmiques. El seu metge, que és el seu millor amic, Steve Harris (Dean Martin), li diagnostica un enverinament per irradiació i no li dona més que tres setmanes de vida.

## Repartiment

* Dean Martin: Dr. Steve Harris
* Jerry Lewis: Homer Flagg
* Janet Leigh: Wally Cook
* Edward Arnold: Le Maire
* Fred Clark: Oliver Stone
* Sheree North: Jitterbug Dancer
* Sammy White: Cambrer
* Sid Tomack: Mestre de cerimònia
* Sig Ruman: Dr. Emile Egelhofer
* Richard Loo: Dr. Lee
* Raymond Greenleaf: Director d'Orquestra
* Walter Baldwin: Isaiah Jackson
* Fay Roope: Un home
* Eduard Franz (no surt als crèdits): Dr. Nassau

## Referències

* ↑ «Living It Up». The New York Times.
# Love Affair

Love Affair és una pel·lícula de drama romàntic del 1994, i remake de la pel·lícula de 1939 del mateix nom. Va ser dirigida per Glenn Gordon Caron i produïda per Warren Beatty, amb guió de Robert Towne i Beatty, basat en el guió de 1939 Delmer Daves i Donald Ogden Stewart, basada en el conte de Mildred Cram i Leo McCarey. La música fou composta per Ennio Morricone i la cinematografia Conrad L. Hall. La pel·lícula és protagonitzada per Beatty, Annette Bening i Katharine Hepburn en el seu últim paper al cinema, amb Garry Shandling, Chloe Webb, Pierce Brosnan, Kate Capshaw, Paul Mazursky i Brenda Vaccaro.
La pel·lícula és un remake de la pel·lícula de 1939 Cita d'amor amb Charles Boyer i Irene Dunne i de la pel·lícula de 1957 An Affair to Remember amb Cary Grant i Deborah Kerr, ambdues dirigides per Leo McCarey. El nom del personatge de Terry McKay segueix sent el mateix en les tres pel·lícules, mentre que una diferent va ser elegit per a cadascun dels tres principals homes. El rodatge es desenvolupà a la ciutat de Nova York, Los Angeles i en les illes de Tahití i Moorea a la Polinèsia francesa. Love Affair va ser la primera aparició en la pantalla gran de Hepburn en gairebé una dècada (encara que ella havia fet diverses pel·lícules de televisió fins aquell moment) i marcat la seva última aparició al cinema. Inclou l'únic cop que ella mai va dir la paraula fuck ('cardar') a la pantalla. Beatty gestionà personalment Hepburn perquè protagonitzés la pel·lícula. Li llogà una casa a Los Angeles i la va referir a un dermatòleg especial, però no donar una resposta definitiva fins al dia de la filmació. Luise Rainer també va ser considerat per al paper.
El remake no fou ni una crítica ni un èxit comercial a la taquilla. Va recaptar una trista xifra de 18 milions de dòlars a nivell nacional sobre un pressupost de 60 milions i té una qualificació de 31% a Rotten Tomatoes. La pel·lícula va ser nominada a un Razzie Award, al pitjor remake o seqüela.

## Notes

* ↑ «Whose Labor of Love Is 'Love Affair'?: Movies: Glenn Gordon Caron is the director, but Warren Beatty got the final cut. Hollywood gossips are asking who really did the directing.». The Los Angeles Times.
* 1 2 3 «Box Office Mojo». Box Office Mojo.
* ↑ «Love Affair» (en anglès). The New York Times.
* ↑ «IMDb trivia». Internet Movie Database.
* ↑ «IMDb awards». Internet Movie Database.

## Enllaços externs

* «Soundtrack». Internet Movie Database.
# Lontano da dove

Lontano da dove és una pel·lícula italiana de drama romàntic del 1983 escrita i dirigida per Stefania Casini i Francesca Marciano. Per aquesta pel·lícula Monica Scattini va ser guardonada als Nastri d'argento 1984 com a millor actriu de repartiment, i a la banda sonora la cançó Lontano da dove és cantada per Lucio Dalla.

## Argument

Mario, que acaba d'acabar el servei militar, arriba a Nova York, on viu Giampaolo, un amic seu. Mario es submergeix amb entusiasme en la vida de la ciutat, i freqüenta un grup d'italians que inclou Daniela, recepcionista a la seu d'un diari italià, que tanmateix conrea el somni de convertir-se en actriu i per això assisteix a una escola d'interpretació; Giacomini, un periodista polític que, en canvi, sembla més interessat en els vestits; i Desideria, un personatge esquivant que presumeix de conèixer artistes i actors famosos.
El camí de descoberta emprès per Mario va acompanyat de la creixent sensació de desil·lusió que pateixen Daniela i Giacomini que, durant una excursió a Coney Island, comparen Nova York amb Roma i conclouen que, al final, aquesta última, encara que provincial i menys cosmopolita, té els seus mèrits. Aleshores, Giacomini decideix tornar a Roma, mentre que la Daniela planeja tornar a connectar amb Andrea, un pretendent que viu a Itàlia.

## Repartiment

* Claudio Amendola com a Mario
* Stefania Casini com a Desideria
* Victor Cavallo com a Giacomini
* Monica Scattini com a Daniela
* Michael Wright com a Sylvester
* Luisella Boni com a Eleonora Serpieri Altobilli
* Franco Schipani com a Giampaolo

## Referències

* ↑ Roberto Chiti. Dizionario del cinema italiano: I film. Gremese, 2000, 1996. ISBN 8877424230.
* ↑ Paolo Mereghetti. Il Mereghetti. B.C. Dalai Editore, 2010. ISBN 8860736269.
* ↑ Enrico Lancia. I premi del cinema. Gremese Editore, 1998, 1998. ISBN 88-7742-221-1.

## Enllaços externs

* Lontano da dove a YouTube
# Madam Satan

Madam Satan és una comèdia musical dirigida per Cecil B. DeMille per a la Metro-Goldwyn-Mayer. Basada en un guió de Jeanie MacPherson, la pel·lícula es va estrenar el setembre de 1930. La primera part és un vodevil, però la pel·lícula pren una altra dimensió amb la festa al dirigible: aquesta part va ser rodada amb technicolor. El conjunt va sortir tanmateix en blanc i negre, seguint el moviment d'opinió contra les despeses exagerades en el cinema, mentre que la crisi de 1929 acabava d'esclatar. La còpia original en color avui és perduda.

## Argument

Una dona de món una mica freda, Angela Brooks (Kay Johnson), descobreix que el seu espòs (Reginald Denny) l'enganya. Aquest intenta fer passar la seva amant, la ballarina Trixie (Lillian Roth) per la dona del seu amic Jimmy Wade (Roland Young). La situació es complica quan després d'una escena, Angela arriba a casa de Trixie. La desafia per d'impedir-li reconquerir el seu marit. L'endemà té lloc un gran ball de disfresses organitzat per Jimmy Wade a bord d'un zepelí. Després del "ballet elèctric", quan la festa és en el seu apogeu, apareix de sobte "Madam Satan", una desconeguda d'una seducció tòrrida, a punt per enviar tots els homes a l'infern, en particular Bob Brooks. Però a l'exterior el temps es comença a espatllar.

## Repartiment

* Kay Johnson: Angela Brooks
* Elsa Peterson: Martha, dona de cambra d'Angela
* Reginald Denny: Bob Brooks
* Roland Young: Jimmy Wade
* Lillian Roth: Trixie
* Jack King: Herman (el pianista)
* Eddie Prinz: Riff (el que toca el banjo)
* Boyd Irwin: capità del dirigible
* Wallace Macdonald: primer oficial
* Tyler Brooke: Romeo
* Ynez Seabury: Babo
* Theodore Kosloff: l'electricitat (ballarí)
* Martha Sleeper: dona peix (ballarina)
* Doris Mcmahon: l'aigua (ballarina)
* Vera Marshe: la crida de la naturalesa (ballarina)

## Referències

* ↑ Los Angeles Times: Feb 21, 1930. p. A10
# Maniac cop

Maniac cop és una pel·lícula slasher estatunidenca de 1988 dirigida per William Lustig, escrita per Larry Cohen i protagonitzada per Tom Atkins, Bruce Campbell, Laurene Landon, Richard Roundtree, William Smith, Robert Z'Dar i Sheree North. Z'Dar interpreta el personatge principal, un exoficial de policia assassí retornat d'entre els morts a la recerca de venjança. La pel·lícula va tenir dues seqüeles, Maniac cop 2 (1990) i Maniac cop III: Badge of silence (1993).

## Argument

A la ciutat de Nova York, una cambrera que tornava a casa és agredida per dos atracadors i demana ajuda a un agent de policia que li trenca el coll. Durant les dues nits següents, aquest policia maníac comet més assassinats, cosa que fa que el tinent McCrae decideixi revelar a un periodista que l'assassí porta un uniforme policial, en un intent de protegir la població civil. Això provoca pànic entre la ciutadania i fa que patrulles innocents siguin atacades o evitades als carrers per persones que temen que siguin el policia maníac.

## Referències

* ↑ Vega, Kiko. «'Maniac Cop': la notable trilogía slasher de Larry Cohen y William Lustig que merece un puesto de honor en el género» (en castellà), 13-08-2021. [Consulta: 25 març 2023].
* ↑ Castro, Manu. «Maniac Cop (1988)» (en castellà), 16-05-2017. [Consulta: 25 març 2023].
* ↑ «Rojo y Viejo Bastardo: «Maniac Cop» (1988), de William Lustig | Cuatro Bastardos» (en castellà), 15-08-2020. [Consulta: 25 març 2023].
# Menja, resa, estima

Menja, resa, estima (títol original en anglès, Eat Pray Love) és una pel·lícula de 2010 dirigida per Ryan Murphy i basada en les memòries de l'escriptora estatunidenca Elizabeth Gilbert. Ha estat traduïda en català.

## Argument

Elizabeth Gilbert té una vida aparentment perfecta, un matrimoni sòlid, una casa bonica i un bon treball. Però, tot això sembla no ser suficient per fer-la feliç. Després d'intentar quedar-se embarassada i no aconseguir-ho, Elizabeth creu que no està obtenint el que realment vol de la vida i sent un profund desig d'allunyar-se de tot el que coneix. Així, inicia els tràmits d'un difícil i llarg divorci i emprèn un viatge al voltant del món per tal de conèixer-se a si mateixa. Al llarg de les escales que va fent, explica minuciosament en un diari les seves experiències. Comença amb Itàlia, on es deixa dur pel plaer de la bona taula; segueix amb l'Índia, on fa amistat amb un aspirant a poeta; i acaba a Bali, on pretén guarir la tristesa del seu cor i aprendre a estimar de nou.

## Repartiment

* Julia Roberts: Elizabeth Gilbert
* Javier Bardem: Felipe
* Billy Crudup: Steven
* Viola Davis: Delia
* James Franco: David
* Richard Jenkins: Richard de Texas
* Welker White: Andrea Sherwood, l'advocada
* Tuva Novotny: Sofi
* Luca Argentero: Giovanni
* T.J. Power: Leon

## Crítica

* "Es pot veure com seria de divertit passar un any viatjant amb Gilbert. Molt més divertit que passar quasi 2.5 hores veient una pel·lícula sobre això" (Roger Ebert: Chicago Sun-Times).
* "El menjar sembla fantàstic, però el romanticisme està poc fet i Déu queda simplement com un secundari" (Justin Chang: Variety).

## Música

La banda sonora, a càrrec del compositor Dario Marianelli inclou temes de Fleetwood Mac, Neil Young, Marvin Gaye, Mozart, João i Belbel Gilberto, entre d'altres.

## Referències

* ↑ «Menja, resa, estima». Ésadir.cat. [Consulta: 27 febrer 2022].
* ↑ Temes inclosos a la banda sonora de la pel·lícula, a IMDb

## Enllaços externs

* Lloc web oficial Arxivat 2010-11-09 a Wayback Machine. (anglès)
* Eat Pray Love a Labutaca Arxivat 2010-06-30 a Wayback Machine. (castellà)
* Eat Pray Love a Fotogramas (castellà)
# Mariano Sánchez Soler

Mariano Sánchez Soler (Alacant, 2 de maig de 1954) és un periodista valencià. Llicenciat en Ciències de la Informació a la Universitat Complutense de Madrid. Ha exercit el periodisme des de 1979 i ha desenvolupat una intensa labor com a novel·lista, poeta i assagista de temes d'història actual, amb més de vint llibres publicats. Com a periodista ha estat redactor de tribunes d'El Periódico de Catalunya; col·laborador de Radio Nacional, la cadena Ser, Interviú, El Temps i Le Monde Diplomatique, entre altres publicacions. Ha estat cap de l'equip d'investigació i de la secció nacional del setmanari Tiempo, on ha treballat durant l'última dècada. Ha obtingut el Premi internacional Rodolfo Walsh de Literatura de No-ficció (2002) per Ricos por la Patria i el Premio de Narrativa Francisco García Pavón (2009) per Nuestra propia sangre. Més recentment, rebé el Premi de la Crítica Literària Valencia en la modalitat d'assaig (2012) pel llibre Anatomía del Crimen i la seva novel·la El asesinato de los marqueses de Urbina va rebre el Premi de Novel·la Negra L'H Confidencial (2013). Així com, ha rebut els premis Bruma Negra (2017), Castelló Negre (2020) i Black Mountain Bossòst (2021) per la seva trajectòria literària.
La seva producció literària comprèn obres narratives com: Historias del viajero metropolitano (1987), Alicant Blues. Crónica sentimental de una búsqueda (1994) i Lutitania Express (1996); les novel·les negres: Carne fresca (1987), Festín de tiburones (1990), Para matar (1996), Oasis pour l'OAS (2000) i Lejos del Orán (2003), i llibres de poesia: La ciudad flotante (1983), obra amb què va obtenir el Premi Álvaro Iglesias, i Fuera de lugar. Poesía 1972-2001 (2001), entre d'altres. Actualment es dedica plenament a la creació literària i a la investigació periodística i històrica, i dirigeix el Taller de Novel·la Negra de la Universitat d'Alacant.

## Referències

* ↑ «Mariano Sánchez Soler» (en castellà). Alrevés Editorial. [Consulta: 19 juliol 2023].
* ↑ «Mariano Sánchez Soler». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 23 març 2016].
# Luiz Antônio Correia da Costa

Luiz Antônio Correia da Costa, conegut com a Müller, (Campo Grande, Brasil, 31 de gener de 1966) és un exfutbolista brasiler. Va disputar 56 partits amb la selecció del Brasil.

## Referències

* ↑ National Football Teams
* ↑ «Todos os brasileiros - 1986» (en portuguès). FolhaOnline, 09-12-2005. [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ «Todos os brasileiros - 1990» (en portuguès). FolhaOnline, 09-12-2005. [Consulta: 16 desembre 2017].
# Mas Mendrat i capella de Santa Magdalena

El Mas Mendrat i capella de Santa Magdalena és una obra de Montellà i Martinet (Baixa Cerdanya) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Gran mas cerdà, en forma d'U, amb el cos principal de tres pisos orientat a l'est i amb l'era situada entre ell i dos cossos perpendiculars.
Ben a prop, al nord-est del mas, hi ha la capella romànica de Santa Magdalena (segle xiii), és un petit edifici d'una sola nau i absis semicircular i coberta per una volta apuntada, amb una finestra monolítica trevolada a la part superior de la paret oest.

## Història

El mas Mendrat ha estat restaurat modernament i la capella de Santa Magdalena també.

## Referències

* 1 2 3 «Mas Mendrat i capella de Santa Magdalena». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 6 febrer 2019].
# Olena Starikova

Olena Starikova (en ucraïnès Олена Старикова) (22 d'abril de 1996) és una ciclista ucraïnesa, especialista en pista.

## Palmarès

* 2015
** Campiona d'Ucraïna en Velocitat per equips
* 2016
** Campiona d'Ucraïna en Velocitat
** Campiona d'Ucraïna en 500 metres
** Campiona d'Ucraïna en Keirin
* 2017
** Campiona d'Europa sub-23 en Velocitat

### Resultats a la Copa del Món

* 2016-2017
** 1a a la Classificació general en Velocitat
* 2017-2018
** 1a a Santiago de Xile, en Velocitat per equips

## Referències

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl