# Mar del Nord

La mar del Nord (o el mar del Nord) és un mar de l'oceà Atlàntic, situat entre les costes de Noruega i Dinamarca a l'est, les de les Illes Britàniques a l'oest, i les d'Alemanya, els Països Baixos, Bèlgica i França al sud. L'Skagerrak constitueix una mena de badia a l'est del mar, que el connecta amb el Bàltic a través del Kattegat; també està connectat amb el Bàltic pel canal de Kiel. El canal de la Mànega el connecta amb la resta de l'Atlàntic pel sud a través del pas de Calais, mentre que per la banda septentrional hi connecta a través del mar de Noruega, que és el nom que adopta el mar al nord de les Illes Shetland.
Té una superfície d'uns 575.000 quilòmetres quadrats. És un mar molt poc profund, amb una fondària mitjana de 95 metres: el fet que, al banc de Dogger, al mig del mar i actualment amb una fondària d'uns 25 metres, s'hi hagin trobat restes de mamuts, prova que durant la darrera glaciació o bé estava cobert de glaç o bé era emergit. Amb el desglaç, el banc n'esdevingué un darrer reducte en forma d'illa.
Té importants jaciments de petroli i gas natural.

## Nom

Durant l'edat antiga aquest mar es coneixia com a Oceanum o Mare Germanicum. El nom actual es creu que sorgí des del punt de vista de les Illes Frisones, des d'on quedava totalment al nord, i per oposició al mar del Sud (actualment mar de Wadden, als Països Baixos). A la llarga, el nom actual s'acabà imposant, de manera que ja era predominant durant l'edat moderna.
Segons les llengües oficials dels estats que l'envolten, és anomenat Mer du Nord en francès, Noordzee en neerlandès, Nordsee en alemany, Nordsøen en danès, Nordsjøen en noruec i North Sea en anglès. En frisó se'n diu Noardsee, i en gaèlic escocès A' Mhuir a Tuath.
Un dels primers noms que se'n recullen és el de Septentrionalis Oceanus, o 'oceà del Nord', que va ser citat per Plini. Tanmateix, els celtes que vivien al llarg de la seva costa s'hi referien com a Morimaru, o 'mar mort', que també va ser adoptat pels pobles germànics, donant Morimarusa. Aquest nom es refereix a l'"aigua morta" o franges resultants d'una capa d'aigua dolça que reposava a la part superior d'una capa d'aigua salada, i en resultava una aigua d'aspecte molt tranquil. La referència a aquest mateix fenomen es perllongà en l'edat mitjana, per exemple, giliberōt en l'alt alemany antic o en neerlandès mitjà lebermer o libersee.
Altres noms comuns en l'ús durant llargs períodes van ser els termes llatins Mare Frisicum, o Oceanum-Mare Germanicum, així com els seus equivalents en altres idiomes.

## Geografia

El mar del Nord està delimitat, a la part occidental, per les Illes Òrcades i la costa est d'Anglaterra i Escòcia, a la part oriental per l'extrem sud-occidental de la península d'Escandinàvia i l'oest de Jutlàndia (litoral noruec i danès, respectivament) i al sud per la costa occidental d'Alemanya, el litoral dels Països Baixos i Bèlgica i el de l'extrem nord de França fins al canal de la Mànega. Al sud-oest, més enllà de l'estret de Dover o pas de Calais, el mar del Nord es converteix en el canal de la Mànega, connexió amb l'oceà Atlàntic. A l'est, es connecta amb el mar Bàltic a través de l'Skagerrak i el Kattegat, dos estrets que separen Dinamarca de Noruega i Suècia, respectivament. Al nord està vorejat per les Shetland i es connecta amb el mar de Noruega, que es troba a l'extrem nord-oriental de l'Atlàntic.
S'estén al llarg de 970 quilòmetres i té una amplària de 580 quilòmetres; ocupa una superfície de 750.000 quilòmetres quadrats i un volum de 94.000 quilòmetres cúbics. Tot al volt del litoral del mar del Nord hi ha illes i arxipèlags importants, com ara les Illes Shetland, les Òrcades i les Frisones. El mar del Nord rep aigua dolça provinent d'una sèrie de conques continentals europees, així com de les conques hidrogràfiques de les Illes Britàniques. També hi va a parar l'aigua del mar Bàltic, on desemboquen també una gran quantitat de rius, per la qual cosa es tracta d'una mar amb poca salinitat. Els rius principals que desguassen al mar del Nord són l'Elba, el Rin i el Mosa. La conca de l'Elba drena una superfície de 149.000 quilòmetres quadrats, que inclou 18 ciutats i els seus afluents. El delta del Rin-Mosa rep les descàrregues d'aigua d'una superfície de 199.000 quilòmetres quadrats, on es troben 68 ciutats. Al voltant de 184 milions de persones viuen a la conca dels rius que flueixen cap al mar del Nord. Aquesta àrea conté denses concentracions industrials.

### Fondària

Cap al nord a partir de la latitud nord 53 ° 24', d'una manera general, el fons del mar del Nord descendeix de forma inadequada. Al sud, s'inclina cap al pas de Calais.
En la seva major part, el mar del Nord es troba a la plataforma continental europea, amb una profunditat mitjana de 90 metres; té poques zones més profundes de 100 metres. L'única excepció n'és la rasa de Noruega, que s'estén paral·lela a la costa de Noruega des d'Oslo fins a una zona al nord de Bergen. Té entre 20 i 30 quilòmetres d'amplitud, amb uns 300 metres de profunditat davant Bergen, i una profunditat màxima de 725 metres a Skagerrak. A l'est de la Gran Bretanya, el banc Dogger, un altiplà que prové d'una gran morrena del període glacial, producte de l'acumulació de runes de glaceres no consolidades, s'eleva entre 15 i 30 metres per sota de la superfície del mar. Aquesta característica ha produït una zona molt rica per a la pesca.
Long Forties i Broad Fourteens són àrees que reben aquests noms per la profunditat que hi ha, mesurada en braces: quaranta i catorze braces o 73 i 26 metres de profunditat, respectivament. Aquests grans bancs i d'altres similars fan del mar del Nord una zona especialment perillosa per a navegar, que ha estat alleujada per l'aplicació dels nous sistemes de navegació per satèl·lit.
També hi ha grans profunditats a la part occidental del mar del Nord, com ara el Forat del Diable al llarg d'Edimburg, fins a 460 metres, i alguns fora de la badia de The Wash. Aquests corredors podrien haver estat formats pels rius durant l'última glaciació. De fet, en aquest moment de la glaciació, el nivell del mar del nord era més baix que el nivell actual (regressió marina). Els rius llavors haurien erosionat certes parts descobertes que el mar cobreix en l'actualitat (transgressió marina). El més probable és que siguin restes de la vall de túnel, que es mantenen obertes pels corrents de marea.

## Hidrologia
### Temperatura i salinitat

La temperatura mitjana a l'estiu n'és de 17 °C i 6 °C a l'hivern. El canvi climàtic s'ha atribuït a un augment en la temperatura mitjana del mar del Nord. Les temperatures de l'aire al gener de mitjana es mouen en el rang de 0 a 4 °C i al juliol, entre 13 i 18 °C. Durant els mesos hivernals són freqüents els temporals i tempestes.
Les mitjanes de salinitat són entre 34 i 35 grams de sal per litre d'aigua. La salinitat té una major variabilitat on hi ha entrades d'aigua dolça, com as estuaris del Rin i l'Elba, la connexió amb el mar Bàltic, i al llarg de la costa de Noruega.

### La circulació de l'aigua i les marees

La pauta principal per al flux d'aigua al mar del Nord és un antigir cap a la dreta al llarg de les vores. El mar del Nord és un braç de l'oceà Atlàntic i rep la majoria dels corrents oceànics des de l'obertura del nord-oest i, en menor grau, d'una part que prové del corrent càlid de la petita obertura del canal de la Mànega. Aquests corrents provenen de la costa de Noruega. Tant els corrents d'aigües profundes com els de superfície es mouen en diferents direccions; les aigües costaneres superficials de baixa salinitat es desplacen cap a l'exterior, i les més profundes i denses amb una alta salinitat es mouen cap a la costa.
El mar del Nord es troba dins la plataforma continental i té un tipus d'ones més diferent que el de les aigües oceàniques de més fondària. La velocitat de les ones es veu disminuïda i l'amplitud de les ones augmenta. Al mar del Nord hi ha dos sistemes anfidròmics i un tercer sistema anfidròmic incomplet. Al mar del Nord, la diferència en l'amplitud mitjana de la marea és d'entre 0 a 8 metres.
La marea Kelvin de l'oceà Atlàntic és una ona semidiürna que viatja cap al nord. Part de l'energia d'aquesta ona es propaga a través del canal de la Mànega cap al mar del Nord. Posteriorment, l'ona encara viatja cap al nord de l'oceà Atlàntic, i un cop passades les Illes Britàniques, l'ona Kelvin es desplaça cap a l'est i al sud, i un cop més entra al mar del Nord.

### Rius

Els principals rius que hi desemboquen són:
* l'Elba a Cuxhaven (Alemanya)
* el Weser a Bremerhaven (Alemanya) l'Ems a Emden (Baixa Saxònia)
* el Rin i el Mosa a Rotterdam (Països Baixos)
* l'Escalda a Vlissingen (Països Baixos)
* l'IJzer a Nieuwpoort (Bèlgica)
* el Tàmesi a Southend-on-Sea (Anglaterra)
* el Humber a Kingston upon Hull (Anglaterra)

### Costes

Les costes est i oest del mar del Nord són irregulars, formades per glaceres durant l'època glacial. Les costes al llarg de la part sud estan cobertes amb restes dels sediments glacials dipositats. L'arribada de les muntanyes de Noruega fins arran de mar ha provocat la creació de profunds fiords i arxipèlags. Al sud de Stavanger, la costa se suavitza i cada cop hi ha menys illes. La costa est d'Escòcia és força similar, encara que menys marcada que la de Noruega. Al nord-est d'Anglaterra, els penya-segats són de menys altitud i es componen de morrenes menys resistents, cosa que ha portat com a conseqüència que la superfície s'erosioni més fàcilment, de manera que les costes tenen uns contorns més arrodonits. Als Països Baixos, Bèlgica i a l'est d'Anglaterra (Ànglia de l'Est), el litoral és baix i pantanós. La costa est i el sud-est del mar del Nord, al mar de Wadden, és principalment sorrenca i molt recta, particularment a Bèlgica i Dinamarca.
Els principals ports costaners són:
* Calais i Dunkerque a França
* Oostende i Zeebrugge a Bèlgica
* Vlissingen, Rotterdam i Den Helder als Països Baixos
* Emden, Wilhelmshaven, Bremerhaven i Cuxhaven a Alemanya
* Esbjerg a Dinamarca
* Oslo, Kristiansand, Stavanger i Bergen a Noruega
* Aberdeen, Dundee i Edimburg a Escòcia
* Newcastle upon Tyne, Sunderland (Tyne i Wear), Kingston upon Hull, Grimsby, Great Yarmouth,
* Lowestoft, Colchester, Southend-on-Sea i Dover a Anglaterra

## Gestió de les costes

Les zones costaneres del sud van ser originàriament planes d'inundació i terres pantanoses. A les zones especialment vulnerables a les marees tempestuoses, la gent es va assentar darrere dels dics d'elevació i en espais naturals amb terres altes, com ara cordons litorals i geests. Ja l'any 500 aC, es construïen habitatges més alts als turons artificials. A principis de l'edat mitjana, al 1200, els habitants van començar a connectar els dics d'un sol anell en una línia de dics al llarg de tota la costa, convertint així les regions amfíbies de terra i mar en terra ferma permanent.
La forma moderna que es complementa contra el desbordament de dics i amb canals de desviament lateral va començar a aparèixer en els segles xvii i XVIII, als Països Baixos. Les inundacions del mar del Nord del 1953 i 1962 van ser un impuls per a la ulterior elevació dels dics, així com la reducció de la línia de la costa per tal de presentar en superfície el menys possible al càstig de la mar i les tempestes. Actualment, el 27% dels Països Baixos està per sota del nivell del mar protegit per dics, dunes i apartaments de platja.
La gestió costanera es compon avui de diversos nivells. El dic en pendent redueix l'energia de la mar d'entrada, de manera que al dic no se li assigna l'impacte. Els dics que es troben directament sobre el mar són especialment reforçats. Els dics tenen, en els darrers anys, a vegades fins a 9 metres i s'han reduït per tal de disminuir més l'erosió de les onades. On les dunes són suficients per protegir la terra darrere seu estan plantades amb pastura de platja per protegir-les de l'erosió del vent, l'aigua, i el trànsit a peu.

### Les marees tempestuoses

Les marees tempestuoses tradicionalment han amenaçat, en particular, les costes dels Països Baixos, Bèlgica, Alemanya, Dinamarca i zones baixes de l'est d'Anglaterra, en particular al voltant de The Wash i The Fens (els pantans). Les marees de tempesta són causades per canvis en la pressió atmosfèrica en combinació amb els forts vents creats per l'acció de les ones.
El primer registre que existeix d'una inundació per una marea tempestuosa va ser la Julianenflut, que es va produir el 17 de febrer de 1164. Entre les seves accions, començà a formar-se la Jadebusen, una badia de la costa d'Alemanya. L'any 1228, es va registrar una gran marea tempestuosa que provocà la mort de més de 100.000 persones. El 1362, el segon Grote Manndränke va colpejar la costa sud del mar del Nord. Les cròniques de l'època parlen de més de 100.000 morts, i una gran part de la costa es va perdre de forma permanent inundada per aigües del mar, inclosa la llegendària ciutat perduda de Rungholt. Ja al segle xx, les inundacions del mar del Nord de 1953 van devastar diverses costes dels països circumdants, amb la mort de més de 2.000 persones. Més endavant, 315 ciutadans d'Hamburg van morir en les inundacions del mar del Nord del 1962. La "inundació del segle", produïda el 1976 i la inundació del nord de Frísia del 1981 van portar els nivells més alts d'aigua que s'han mesurat fins a la data a les costes del mar del Nord, però gràcies a les defenses costaneres construïdes, com ara sistemes d'alerta i millora de dics i altres modificacions posteriors a la inundació del 1962, aquestes inundacions només provocaren danys a la propietat.

### Tsunamis

Les esllavissades de Storegga (Storegga Slide) van ser una sèrie d'esllavissades submarines de terra, en què un tros de la plataforma continental de Noruega lliscà cap al mar de Noruega. Les immenses esllavissades que succeïren entre els anys 8150 aC i 6000 aC provocaren un tsunami de fins a 20 metres d'alçada que es va estendre pel mar del Nord, i que tingué un impacte més gran a Escòcia i a les illes Fèroe.
El terratrèmol de l'estret de Dover (o pas de Calais) de 1580 és un dels terratrèmols dels quals es té coneixement al mar del Nord, i féu entre 5,3 i 5,9 en l'escala de Richter. Aquest esdeveniment va causar grans danys a Calais, amb sismes i dos tsunamis.
El terratrèmol més gran registrat al Regne Unit va ser el terratrèmol de 1931 a Dogger Bank, que féu 6,1 en l'escala de Richter i provocà un tsunami que va inundar parts de la costa britànica.

## Geologia

Alguns mars epicontinentals poc profunds, com l'actual mar del Nord han existit des de fa temps a la plataforma continental. La dislocació que formava la part septentrional de l'oceà Atlàntic durant els períodes Juràssic i Cretaci, fa uns 150 milions, causà un moviment tectònic que creà les Illes Britàniques. Des d'aleshores, ha existit de forma permanent entre els turons d'Escandinàvia i les Illes Britàniques. Aquest precursor de l'actual mar del Nord ha crescut i s'ha reduït amb la pujada i la caiguda del nivell del mar durant els diferents períodes geològics. A vegades, estava connectat amb altres mars, com el mar Paratetis, avui desaparegut.
Durant el Cretaci superior, fa al voltant de 85 milions d'anys, gran part de l'Europa continental moderna a excepció d'Escandinàvia era una dispersió d'illes. A l'oligocè, fa entre 34 i 28 milions d'anys, l'emersió de l'Europa occidental i central havia deixat gairebé completament separats el mar del Nord i el de Tetis, que es va reduir gradualment fins a convertir-se en el mar Mediterrani al sud d'Europa, i en terra seca al sud d'Àsia Occidental. El mar del Nord estava separat del canal de la Mànega per un estret pont terrestre fins que aquest va ser negat per almenys dues inundacions catastròfiques entre 450.000 i 180.000 anys enrere. Des del començament del període Quaternari, fa al voltant de 2,6 milions d'anys, el nivell del mar eustàtic s'ha reduït durant cada període glacial i, a continuació, ha pujat de nou. Cada vegada que la capa de gel assolia la seva major magnitud, el mar del Nord s'assecava gairebé completament. L'actual costa del mar del Nord es formà quan, després del darrer pic de glaciació, durant la darrera època glacial 20.000 anys enrere, el mar començà a inundar la plataforma continental europea. La costa del mar del Nord pateix encara canvis arran de variacions en el nivell del mar a tot el món, de moviments tectònics, de les marees, de l'erosió, la pujada i la caiguda dels nivells del mar, la deriva de còdols...

## Trànsit marítim

El mar del Nord és molt important per al trànsit marítim. Alguns dels ports més grans del món n'ocupen les costes o bé els marges dels rius que hi van a parar al cap de pocs quilòmetres (és el cas, per exemple, de Rotterdam -3r. del món-, Anvers, Hamburg o Londres), o bé hi tenen un fàcil accés, com el d'Amsterdam, cosa que fa que disposi de rutes marítimes molt sol·licitades. És vital per al comerç de l'Europa Occidental.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 L.M.A.. University of Chicago. Europe. 18. Fifteenth. U.S.A.: Encyclopadia Britannica Inc., 1985, p. 832–835. ISBN 0-85229-423-9 [Consulta: 9 gener 2009].
* 1 2 3 Ripley, George; Charles Anderson Dana. The American Cyclopaedia: A Popular Dictionary of General Knowledge (Digitized (11-10-2007) per Google Books online). D. Appleton and company, 1883, p. 499 [Consulta: 26 desembre 2008].
* ↑ Helland-Hansen, Bjørn. «IV. The Basin of the Norwegian Sea.». Report on Norwegian Fishery and Marine-Investigations Vol. 11 No. 2. Geofysisk Institutt, 1909. Arxivat de l'original el 2009-01-14. [Consulta: 9 gener 2009].
* 1 2 3 4 «About the North Sea: Key facts». Safety at Sea project: Norwegian Coastal Administration, 2008. Arxivat de l'original el 2008-12-09. [Consulta: 2 novembre 2008].
* ↑ Ray, Alan; G. Carleton, Jerry McCormick-Ray. Coastal-marine Conservation: Science and Policy (Digitized by Google Books online). illustrated. Blackwell Publishing, 2004, p. 262. ISBN 0632055375, 9780632055371 [Consulta: 21 gener 2009].
* ↑ Hinrichsen, Don. Coastal Waters of the World: Trends, Threats, and Strategies (Digitized by Google Books online). illustrated. Island Press, 1999, p. 56–58. ISBN 1559633832, 9781559633833 [Consulta: 21 gener 2009].
* ↑ «Chapter 5: North Sea» (PDF). Environmental Guidebook on the Enclosed Coastal Seas of the World. International Center for the Environmental Management of Enclosed Coastal Seas, 2003. Arxivat de l'original el 2008-12-17. [Consulta: 24 novembre 2008].
* 1 2 Calow, Peter. Blackwell's Concise Encyclopedia of Environmental Management (Digitalitzat per Google Books online). Blackwell Publishing, 1999. ISBN 0632049510, 9780632049516 [Consulta: 26 desembre 2008].
* ↑ «Skagerrak». Arxivat de l'original el 2009-03-04. [Consulta: 10 març 2022].
* ↑ Ostergren, Robert Clifford; John G. Rice. The Europeans: A Geography of People, Culture, and Environment (Digitalitzat per Google Books online). Bath, UK: Guilford Press, 2004, p. 62. ISBN 0898622727, 9780898622720 [Consulta: 10 gener 2009].
* ↑ «Dogger Bank». Maptech Online MapServer, 1989–2008. Arxivat de l'original el 2012-07-11. [Consulta: 20 juliol 2007].
* ↑ Tuckey, James Hingston. Maritime Geography and Statistics ... (Digitalitzat per Google Books online (02-05-2007)). Black, Parry & Co., 1815, p. 445. ISBN 0521311918, 9780521311915 [Consulta: 10 gener 2009].
* ↑ Bradford, Thomas Gamaliel. Encyclopædia Americana: A Popular Dictionary of Arts, Sciences, Literature, History, Politics, and Biography, Brought Down to the Present Time; Including a Copious Collection of Original Articles in American Biography; on the Basis of the Seventh Edition of the German Conversations-lexicon (Digitalitzat per Google Books online (11-10-2007)). Thomas, Cowperthwait, & co., 1838, p. 445. ISBN 0521311918, 9780521311915 [Consulta: 10 gener 2009].
* ↑ «el Forat del Diable». Arxivat de l'original el 2009-03-04. [Consulta: 20 març 2021].
* ↑ «The Wash». Arxivat de l'original el 2009-03-04. [Consulta: 20 març 2021].
* ↑ «Global Warming Triggers North Sea Temperature Rise». Agence France-Presse. SpaceDaily.AFP and UPI Wire Stories, 14-11-2006. [Consulta: 1r desembre 2008].
* ↑ Reddy, M. P. M.. «Annual variation in Surface Salinity». A: Descriptive Physical Oceanography (Digitalitzat per Google Books online). Taylor & Francis, 2001, p. 114. ISBN 9054107065 [Consulta: 3 desembre 2008].
* ↑ «Met Office: Flood alert!». Met office UK government, 28-11-2006. Arxivat de l'original el 2006-12-31. [Consulta: 2 novembre 2008].
* ↑ «Safety At Sea». Currents in the North Sea, 2009. Arxivat de l'original el 2008-12-09. [Consulta: 9 gener 2009].
* ↑ Freestone, David; Ton Ijlstra. «Physical Properties of Sea Water and their Distribution Annual: Variation in Surface Salinity». A: The North Sea: Perspectives on Regional Environmental Co-operation (Digitalitzat per Google Books online). Martinus Nijhoff Publishers, 1990, p. 66–70. ISBN 1853334138, 9781853334139 [Consulta: 3 desembre 2008].
* ↑ Dyke, Phil. Modeling Coastal and Offshore Processes (Digitalitzat per Google Books online). Imperial College Press, 1974, p. 323–365. ISBN 1860946747, 9781860946745 [Consulta: 4 desembre 2008]. El mapa de marees de la p. 329 mostra amfidromies.
* ↑ Carter, R. W. G.. Coastal Environments: An Introduction to the Physical, Ecological and Cultural Systems of Coastlines (Digitalitzat per Google Books online). Academic Press, 1974, p. 155–158. ISBN 0121618560, 9780121618568 [Consulta: 4 desembre 2008]. El mapa de marees de la p. 157 mostra amfidromies.
* ↑ Pugh, D. T.. Changing Sea Levels: Effects of Tides, Weather, and Climate (Digitalitzat per Books online). Cambridge University Press, 2004, p. 93. ISBN 0521532183, 9780521532181 [Consulta: 4 desembre 2008]. La pàgina 94 mostra el punt amfidròmic del mar del Nord.
* ↑ «Development of the East Riding Coastline» (PDF). East Riding of Yorkshire Council. Arxivat de l'original el 2007-08-10. [Consulta: 24 juliol 2007].
* ↑ «Holderness Coast United Kingdom» (PDF). EUROSION Case Study. [Consulta: 24 juliol 2007].
* 1 2 «Overview of geography, hydrography and climate of the North Sea (Chapter II of the Quality Status Report.» (PDF). Convention for the Protection of the Marine Environment of the North-East Atlantic (OSPAR), 2000. Arxivat de l'original el 2007-07-10. [Consulta: 4 desembre 2007].
* 1 2 3 Wefer, Gerold; Wolfgang H. Berger, K. E. Behre, & Eystein Jansen [2002]. Climate Development and History of the North Atlantic Realm: With 16 Tables (Digitalitzat per Google Books online). Springer, p. 308–310. ISBN 3540432019, 9783540432012 [Consulta: 4 desembre 2008].
* ↑ Khan, Maswood Alam. «How long to be drowned by floods?» (PDF). Economic Observer, 2005. Arxivat de l'original el 2011-12-27. [Consulta: 2 novembre 2008].
* ↑ Oosthoek, K. Jan. «History of Dutch river flood defences». Environmental History Resources, 2006–2007. [Consulta: 24 juliol 2007].
* ↑ «North Sea Protection Works - Seven Modern Wonders of World». Compare Infobase Limited, 2006–2007. Arxivat de l'original el 2007-05-25. [Consulta: 24 juliol 2007].
* ↑ Rosenberg, Matt. «Dykes of the Netherlands». About.com – Geography. The New York Times, 30-01-2007. Arxivat de l'original el 2009-02-01. [Consulta: 19 juliol 2007].
* 1 2 «Science around us: Flexible covering protects imperiled dikes – BASF – The Chemical Company – Corporate Website». BASF. Arxivat de l'original el 2013-01-02. [Consulta: 16 gener 2009].
* ↑ Peters, Karsten; Magnus Geduhn, Holger Schüttrumpf, Helmut Temmler. «Impounded water in Sea Dikes». ICCE, 31 August to 5 setembre 2008. Arxivat de l'original el 2009-02-05. [Consulta: 16 gener 2009].
* ↑ «Planungen zum Küstenschutz in Niedersachsen» (PDF) (en alemany). Niedersächsischer Landesbetrieb für Wasserwirtschaft, Küsten-und Naturschutz. Arxivat de l'original el 2012-02-16. [Consulta: 2 novembre 2008].
* ↑ «Dune Grass Planting». A guide to managing coastal erosion in beach/dune systems - Summary 2. Scottish Natural Heritage, 2000. Arxivat de l'original el 2008-12-12. [Consulta: 2 novembre 2008].
* ↑ Ingham, J. K.; John Christopher Wolverson Cope, P. F. Rawson. «Quaternary». A: Atlas of Palaeogeography and Lithofacies (Digitalitzat per Google Books online). Geological Society of London, 1999, p. 150. ISBN 186239055X, 9781862390553 [Consulta: 15 desembre 2008].
* ↑ Morin, Rene. «Social, economical and political impact of Weather» (PDF). EMS annual meeting, 02-10-2008. Arxivat de l'original el 2008-12-17. [Consulta: 4 desembre 2008].
* ↑ «scinexx» (en alemany). MMCD NEW MEDIA, 06-12-2008 Dissabte. [Consulta: 4 desembre 2008].
* ↑ «Coastal Flooding: The great flood of 1953». Investigating Rivers. Arxivat de l'original el 2002-11-26. [Consulta: 24 juliol 2007].
* 1 2 Lamb, H. H.. Weather, Climate & Human Affairs: A Book of Essays and (Digitalitzat per Google books online). illustrated. Taylor & Francis, 1988, p. 79,86 i 187. ISBN 0415006740, 9780415006743 [Consulta: 12 gener 2009].
* ↑ Lamb, Hubert; Knud Frydendahl. Historic Storms of the North Sea, British Isles and North-west Europe. Cambridge University Press, 2005. ISBN 0521619319.
* ↑ Bojanowski, Axel. «Tidal Waves in Europe? Study Sees North Sea Tsunami Risk». Spiegel Online, 11-10-2006. [Consulta: 24 juliol 2007].
* ↑ Bondevik, Stein; Sue Dawson, Alastair Dawson, & Øystein Lohne «Record-breaking Height for 8000-Year-Old Tsunami in the North Atlantic» (PDF). EOS, Transactions of the American Geophysical Union, 84, 31, 05-08-2003, pàg. 289, 293 [Consulta: 15 gener 2007].
* 1 2 «A tsunami in Belgium?». Royal Belgian Institute of Natural Sciences, 2005. Arxivat de l'original el 2014-04-25. [Consulta: 2 novembre 2008].
* ↑ «Today in Earthquake History June 7». U.S. Geological Survey, 2008. [Consulta: 2 novembre 2008].

## Vegeu també

* Llista de peixos del mar del Nord.
* Normalnull.

## Enllaços externs

* PDF.
* Atlas of Palaeogeography and Lithofacies - Hydrodynamic Environment page 150.
* North Sea Region Programme 2007-2013, transnational cooperation programme under the European Regional Development Fund.