OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carles Bros Solanes

Carles Bros Solanes (Terrassa, Vallès Occidental, 1956 - Llançà, Alt Empordà, 29 de març de 2023) va ser un artista, pintor, escultor i gestor cultural català.
Establert a l'Empordà des de 1983, vivia a cavall entre Colera, on tenia el seu estudi professional, El Port de la Selva i Llançà on residia, i des d'on havia creat bona part de la seva producció artística, basada en la mar i la defensa de la pesca tradicional.
Bros va iniciar-se en el món de l'art i la pintura a través de la seva mare, Joaquima Solanes, artista i pintora. La seva formació acadèmica la va realitzar a la Universitat de Girona i al Reial Cercle Artístic de Barcelona, on es va formar en estudis de comissariat i gestió cultural.
Bros basava el seu treball, realitzat amb tècniques mixtes, en el color, l'energia i la llum de la mar Mediterrània. A Llançà fou l'autor del gran mural del 'Banc dels peixos' que es pot veure pintat en el dic de contenció de davant del port pesquer, i que fou construït el 2013 per trencar les onades i protegir el port dels temporals de vent. Bros va rebre l'encàrrec de cobrir els 120 metres de llargada del dic, uns 3.100 metres quadrats de superfície, amb els seus peixos característics. Aquest va ser el treball culminant de l'exposició "l'Art de la Teranyina" que Carles Bros va exposar durant vuit anys a 11 museus de diferents països. És considerat el mural més gran del món dins del mar. El 2023 la seva obra creativa formà part de l'exposició "Posidònia" al Museu de la Mediterrània de Torroella de Montgrí.
Ha fet més de 150 exposicions individuals a Europa i Àsia i ha estat convidat a exposar per governs de diferents països i per institucions i museus. Des del 2010, Bros ha estat l'impulsor, director i comissari de la Mostra d'art contemporani “Festival Tramuntanaart”, al Port de la Selva, així com del ColerArt, a Colera.
El març del 2023 va morir de forma sobtada al seu domicili víctima d'un atac de cor.

## Reconeixements

* Medalla de la Pesca Catalana de la Generalitat de Catalunya, en agraïment a la defensa, arreu del món, de la pesca sostenible a Catalunya (2012)
* Premi de Pintura Jove de la Sala Parés de Barcelona
* Primer premi Begur
* Primer premi La Cellera de Ter

## Referències

* 1 2 3 «Marxa el terrassenc Carles Bros, pintor i escultor de la Mediterrània Bros mor a l'Alt Empordà als 67 anys». Diari de Terrassa, 30-03-2023 [Consulta: 30 març 2023].
* 1 2 «Mor el pintor i artista empordanès Carles Bros. Molt implicat en el món del mar i la pesca». Empordà Info, 29·03·2023 [Consulta: 30 març 2023].
* 1 2 Simó, Quico. «Mor als 67 anys Carles Bros, pintor i escultor terrassenc afincat a l'Alt Empordà». Terrassa Digital, 29-03-2023. [Consulta: 30 març 2023].
* 1 2 «Mor Carles Bros, pintor i escultor que va fer de la mar el seu hàbitat creatiu». Revista Bonart, 23-03-2029 [Consulta: 30 març 2023].
* 1 2 «Mor l'artista Carles Bros, ferm defensor del Mediterrani i la pesca artesanal. El promotor de les mostres TramuntanArt i ColerArt residia des de feia molts anys a l'Empordà i era reconegut pel seu art modern i abstracte». Girona Notícies, 29-03-2023 [Consulta: 30 març 2023].
# Eleccions legislatives romaneses de 2004

Les eleccions legislatives romaneses de 2004 se celebraren el 27 de novembre de 2004 per a renovar els 334 membres de la Cambra de Diputats i els 137 membres del Senat de Romania. El partit amb més escons fou la coalició entre els socialdemòcrates i conservadors, però finalment es formà un govern de coalició encapçalat pels nacional-liberals, i el seu cap, Călin Popescu-Tăriceanu fou nomenat primer ministre de Romania.
Resultats de les eleccions de 28 de novembre de 2004 per a renovar la Cambra de Diputats i el Senat de Romania
| Partits i aliances | Partits i aliances | Cambra de Diputats | Cambra de Diputats | Cambra de Diputats | Senat | Senat | Senat |
| Partits i aliances | Partits i aliances | Vots | Escons | Vots % | Vots | Escons | Vots % |
| | Unió Nacional PSD+PC (Uniunea Naţională PSD+PC) Partit Socialdemòcrata (Partidul Social Democrat) Partit Humanista de Romania (Partidul Umanist din România) | 3,730,352 | 132 113 9 | 36,8% | 3,798,607 | 57 | 37,2% |
| | Aliança Justícia i Veritat (Alianţa Dreptate si Adevăr ) Partit Nacional Liberal (Partidul Naţional Liberal) Partit Demòcrata (Partidul Democrat) | 3,191,546 | 112 64 48 | 31,5% | 3,250,663 | 49 | 31,8% |
| | Partit de la Gran Romania (Partidul România Mare) | 1,316,751 | 48 | 13,0% | 1,394,698 | 21 | 13,6% |
| | Unió Democràtica dels Hongaresos de Romania (Uniunea Democrată Maghiară din România) | 638.125 | 22 | 6,2% | 637.109 | 10 | 6,32% |
| | Partit de la Nova Generació (Partidul Noua Generaţie) | 227.443 | — | 2,2% | 241.486 | — | 2,4% |
| | Partit Nacional Democristià Agrari (Partidul Naţional Ţărănesc Creştin Democrat) | 188.268 | - | 1,9% | 196.017 | - | 1,9% |
| | Minories ètniques | 559.909 | 18 | 5,5% | — | — | — |
| Total vots vàlids (participació 56,5%) | Total vots vàlids (participació 56,5%) | 10,146,460 | 332 | 100,00% | 10.146.460 | 137 | 100,00% |
| Font: Biroul Electoral Central ||||||||

## Enllaços externs

* (romanès) Oficina Electoral central
* BBC News - Frau preocupant a les eleccions romaneses
* Informe de l'OSCE sobre les eleccions Arxivat 2009-03-27 a Wayback Machine. (PDF, 350 KiB)
# Clickair

Clickair fou una línia aèria de baix cost, controlada majoritàriament per Iberia LAE, amb base d'operacions a Barcelona.
Clickair començà a volar el primer d'octubre de 2006 essent el primer, un vol Barcelona-Sevilla.
Les primeres destinacions des de Barcelona van ser: Sevilla, Lisboa, Zuric i Ginebra. Des de Sevilla també hi va haver un vol fins a París (Orly).
El primer de novembre de 2006 van començar els vols des de València: un a Roma (Fiumicino) i un altre a París (Orly).
La pàgina web de Clickair va començar a vendre passatges el 7 de setembre de 2006 i estava disponible en català, anglès, castellà, alemany, italià, francès i portuguès.
La major part dels avions que utilitzava havien estat prèviament propietat d'Iberia, de la mateixa manera que les rutes en les quals operava. És a dir, operava en rutes que per a Iberia eren poc rendibles, i que, en haver disminuït el nivell de qualitat del servei, si que ho foren.
El juliol de 2009 va culminar la fusió amb la competidora directa Vueling. L'aerolínia sorgida d'aquesta fusió opera amb la marca Vueling, desapareixent Clickair.

## Destinacions

A 1 de gener de 2008, Clickair volava des de 6 bases a les següents destinacions.
* Des de Barcelona: Alacant (començant el 24 de febrer de 2008), Amsterdam, Astúries (començant l'1 de març de 2008), Atenes, Berlin-Tegel, Bilbao, Brussel·les (començant l'1 de març de 2008), Bucarest-Otopeni, Budapest, Casablanca, Dublin, Dubrovnik (de temporada), Edimburg, Frankfurt, Ginebra, Granada, Gran Canària, Eivissa, Helsinki, Jerez de la Frontera, La Corunya, Lisboa, Lió, Marrakesh, Màlaga, Malta (de temporada), Menorca, Milà-Malpensa (començant l'abril de 2008), Moscou-Domodedovo (de temporada), Múnic, Nador (de temporada), Nàpols, Oporto, Palerm, Palma, Pisa, Praga, Roma-Fiumicino, Santiago de Compostela, Sevilla, Sofia (començant l'1 de febrer de 2008), Tànger (de temporada), Tenerife Nord, Tunis, Venècia, Verona, Viena, Vigo, Varsòvia, Zúric). Planejat per a la temporada alta de 2008: El Caire, Istanbul, Tel-Aviv.
* Des de València: Londres-Heathrow, Milà-Malpensa, París-Orly, Roma-Fiumicino.
* Des de La Corunya: Barcelona, Sevilla, Londres-Heathrow.
* Des de Bilbao: Barcelona, Màlaga, Paris-Charles de Gaulle, Londres (començant l'abril de 2008).
* Des de Màlaga: Barcelona, Bilbao.
* Des de Sevilla: La Corunya, Amsterdam, Barcelona, Londres-Gatwick, Paris-Orly, Roma-Fiumicino.

## Referències

* ↑ Clickair website

## Enllaços externs

* Mapa de les destinacions de Clickair i informacions estadístiques (anglès)
# Sigèon

Sigèon o Sigeu (grec antic: Σίγειον, llatí: Sigeum) va ser una colònia eòlia situada prop del cap que també s'anomenava Sigèon, a l'entrada de l'Hel·lespont i enfront de la ciutat d'Eleünt, al Quersonès traci.
El cap de Sigèon conté un turó que es deia que contenia les restes d'Aquil·les. El lloc va ser molt venerat, i a poc a poc sembla que es va aixecar aixecat al seu voltant un petit poble anomenat Aquil·lèon, no lluny de Sigèon. Aquesta tomba va ser visitada per Alexandre el Gran, Juli Cèsar i Germànic.
Suposadament, Sigèon va ser fundada per Arquènax de Mitilene, que hauria fet servir les pedres de Troia per bastir la nova ciutat. Segons la tradició coneguda gràcies a Heròdot, Tucídides i Estrabó, els grecs van establir aquí el seu campament naval durant la guerra de Troia.
Originalment, doncs, era una ciutat eòlia. Sigèon era un punt important en les rutes comercials de la mar Negra, i per això cridà l'atenció de les polis gregues més marineres. Sigèon despertà l'interés dels atenesos, que cobejaren la ciutat i l'assetjaren a final del segle vii aC: segons la tradició, Pítac, el savi de Mitilene, derrotà el general Frinó, enviat pels atenesos per ocupar Sigèon. Aquests primers enfrontaments s'allargaren un temps, i foren celebrats pel poeta Alceu, que recull una de les lluites en un dels seus poemes. Sembla, però, que els habitants de Sigèon resistiren aquests atacs atenesos. Més tard, en temps de Pisístrat, a mitjan segle vi aC, els atenesos s'apoderaren de la ciutat. El cas de Sigèon és interessant perquè suposa una mostra primerenca de l'imperialisme atenès. Amb el temps, doncs, Sigèon passà de ser una polis eòlica a ser una polis jònica, tal com testimonia una inscripció en homenatge a Fanòdic, un personatge de l'illa de Proconnès, escrita en àtic i en jònic però no en eòlic.
Estrabó i Heròdot diuen que en la qüestió de Sigèon s'involucrà Periandre, tirà de Corint, que hauria actuat d'àrbitre per donar la raó als atenesos, però això sembla un relat més fantasiós que històric. Heròdot també diu que els pisistràtides dominaven la ciutat, i que quan Hípies va ser expulsat d'Atenes s'hi va retirar amb la seva família, acollit pel seu germà Hegesístrat. Segons Estrabó, cap al segle v aC, o potser el segle iv aC, va ser destruïda pels habitants de la ciutat d'Ílion; en qualsevol cas, al seu temps, el segle i aC, ja era destruïda.
Les ruïnes són situades a la desembocadura del riu Escamandre, al districte de Çanakkale.

## Referències

* ↑ pàgina 9. Ovidi Nasó, P.; Revisat i traduït per Adela M.ª Trepat i Anna M.ª de Saavedra. Les Metamorfosis, L. III. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 1932.
* ↑ Heròdot. Històries, V, 65, 94
* ↑ Tucídides. Història de la Guerra del Peloponès, VIII, 101
* ↑ Estrabó. Geografia, XIII, 595
* ↑ «Stela of Sigeum». The British Museum. [Consulta: 12 desembre 2022].
* ↑ Estrabó. Geografia, XII, 599
* ↑ Heròdot. Històries, V, 95
* ↑ Heròdot. Històries, V, 65
* ↑ Estrabó. Geografia, XII, 600
* ↑ Plini el Vell. Naturalis Historia, V, 33
* ↑ Smith, William (ed.). «Sigeum». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 29 agost 2022].
# Llissa llobarrera

La llissa llobarrera, llissa, llisa, llíssera, llíssera llobarrera, llissal, mújol o cabeçut (Mugil cephalus) és un peix teleosti de la família dels mugílids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Pot arribar a fer 1 m de llargària total i 8 kg de pes. Cos llarg, ample (especialment a la part dorsal), amb el dors gris blavós i els costats argentats i amb línies longitudinals de color marró. Peduncle caudal alt i comprimit lateralment. Cap gros, ample (quasi rodó), amb la boca terminal i el musell curt. Llavi superior fi. Ulls coberts per una membrana adiposa molt desenvolupada. Dues aletes dorsals triangulars. Aleta caudal grossa i còncava. Presenta una taca negra a la base de les aletes pectorals.

## Distribució geogràfica

N'hi ha a les costes d'aigües temperades i càlides del Pacífic oriental (des de Califòrnia fins a Xile), al Pacífic occidental (del Japó fins a Austràlia), a l'oceà Índic occidental (de l'Índia fins a Sud-àfrica), a l'Atlàntic occidental (des de Nova Escòcia fins al Brasil) i a l'Atlàntic oriental (de la Mar Cantàbrica fins a Sud-àfrica, incloent-hi la mar Mediterrània i la mar Negra).

## Espècies relacionades

* Cap-pla
* Llissa vera

## Referències

* ↑ «Mugil cephalus». Catalogue of Life. (anglès)
* ↑ «Institut d'Estudis Catalans». [Consulta: 1r agost 2018].
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Mas Ferrà, Xavier i Canyelles Ferrà, Xavier: Peixos de les Illes Balears. Editorial Moll, Palma, maig del 2000. Manuals d'Introducció a la Naturalesa, 13. ISBN 84-273-6013-4. Plana 258.
* 1 2 «Mugil cephalus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Enllaços externs

* Departament d'Agricultura, Alimentació i Acció Rural - Llissa llobarrera (català)
# Morruda

La morruda, auradeta o oradeta ( Diplodus puntazzo) és un peix teleosti de la família dels espàrids i de l'ordre dels perciformes freqüent a la Mediterrània.

## Morfologia

* Pot arribar als 60 cm de llargària total.
* Aspecte molt semblant al sard però té la boca més aguda i protràctil (a més de ser petita i obliqua), i 10-12 bandes transversals negres, molt marcades.
* El cos és oval, alt i bastant comprimit lateralment.
* El cap és còncau i el tret més característic n'és el morro punxegut.
* Les aletes dorsal, anal i caudal tenen vores de color negre.
* Els incisius es troben orientats cap endavant.
* La dorsal és única. Les pectorals són llargues i punxegudes. Les pèlviques i l'anal són curtes. La caudal és escotada.
* És de color gris platejat amb una taca negra en el peduncle caudal.
* La caudal és de color negre.

## Reproducció

És hermafrodita proteràndric. Es reprodueix durant la tardor. Els ous (que fan 85 mm) i les larves (1,7 mm quan es desclouen) són planctònics. Els alevins formen bancs i, a mesura que creixen, es tornen solitaris.

## Alimentació

Menja petits organismes bentònics animals (esponges, cnidaris, mol·luscs i gambes) i vegetals.

## Hàbitat

Viu a les costes rocalloses, sobre fons sorrencs i esculls, a poca profunditat (fins als 60 m de fondària). És fàcil observar-lo quan neda a mitjan aigua pels penya-segats.

## Distribució geogràfica

Es troba a les costes de l'Atlàntic oriental (des de la Mar Cantàbrica fins a Sierra Leone, Cap Verd i les Illes Canàries), de la mar Mediterrània i de la mar Negra. També a Sud-àfrica.

## Costums

És solitari amb els individus de la seua espècie, però és freqüent que acompanyi altres espàrids. Els joves són més costaners i gregaris que els adults.

## Interès pesquer

Es pesca amb tremalls, palangre, canya i amb fusell.

## Observacions

S'ha introduït a piscifactories, ja que és el sard que creix més ràpid després de l'etapa juvenil.

## Referències

* ↑ MarineSpecies.org (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Mas Ferrà, Xavier i Canyelles Ferrà, Xavier: Peixos de les Illes Balears. Editorial Moll, Palma, maig del 2000 Manuals d'introducció a la naturalesa, 13. ISBN 84-273-6013-4. Plana 178.
* ↑ «Morruda». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Mas Ferrà, Xavier i Canyelles Ferrà, Xavier: Peixos de les Illes Balears. Plana 178.
* 1 2 Mas Ferrà, Xavier i Canyelles Ferrà, Xavier: Peixos de les Illes Balears. Plana 179.

## Bibliografia

* Bauchot, M.-L. i J.-C. Hureau, 1990. Sparidae. p. 790-812. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (editors) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa, SEI, París, i UNESCO, París. Vol. 2.
* Cetti, F. 1777. Anfibi e pesci di Sardegna. Vol. 3 of Storia naturale di Sardegna. Sassari. 1774-1777. Stor. natur. Sardegna, v. 3: 1-208, 5 pls.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units, John Wiley and Sons. Any 1994
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres, Macdonald. Any 1985

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
# Ponticola ratan

Ponticola ratan és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels cipriniformes que es troba a la mar Negra, Mar Càspia i Mar d'Azov.

## Referències

* ↑ «Ponticola ratan». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)

## Bibliografia

* Berg, L.S. 1965. Freshwater fishes of the U.S.S.R. and adjacent countries. vol. 3, quarta edició. Israel Program for Scientific Translations Ltd, Jerusalem, Israel.
* Coad, B.W. 1995. Freshwater fishes of Iran. Acta Sci. Nat. Acad. Sci. Brno. 29(1):1-64.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fenner, R. M. The Conscientious Marine Aquarist: A Commonsense Handbook for Successful Saltwater Hobbyists (en anglès). TFH Publications, 2001. ISBN 9781890087029.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Miller, P.J. 1986. Gobiidae. p. 1019-1085. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.) Fishes of the North-eastern Atlantic and the Mediterranean. Vol. 3. UNESCO, París.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Nordmann, A. von 1840. Observations sur la fauna pontique. A: A. de Démidoff. Voyage dans la Russie méridionale et la Crimée. Vol. III. París. Observations sur la fauna pontique. A: A. de Démidoff. Voyage dans la Russie méridionale et la Crimée. Vol. III.: 353-635, Atlas: 32 col. pls. [1842].
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Syngnathus tenuirostris

Syngnathus tenuirostris és una espècie de peix de la família dels singnàtids i de l'ordre dels singnatiformes.

## Reproducció

És ovovivípar i el mascle transporta els ous en una bossa ventral, la qual es troba a sota de la cua.

## Hàbitat

És un peix marí de clima temperat.

## Distribució geogràfica

Es troba al sud de la mar Adriàtica, el Mar Tirrè, la mar Negra i la Mar d'Azov.

## Referències

* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* 1 2 «Syngnathus tenuirostris» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Salekhova, L.P., N.S. Kostenko, T.A. Bogachick i O.N. Minibaeva, 1988 Composition of ichthyofauna in the region of the Karadag State Reserve (Black Sea). J. Ichthyol. 28(2):16-23.
* ↑ Bilecenoglu, M., E. Taskavak S. Mater i M. Kaya, 2002. Checklist of the marine fishes of Turkey. Zootaxa (113):1-194.
* ↑ Costa, F., 1991. Atlante dei pesci dei mari italiani. Gruppo Ugo Mursia Editore S.p.A. Milà, Itàlia. 438 p.
* ↑ Dawson, C.E., 1986. Syngnathidae. p. 628-639. A: P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.) Fishes of the north-eastern Atlantic and the Mediterranean. UNESCO, París, França. Vol. 2.
* ↑ Quignard, J.-P. i J.A. Tomasini, 2000. Mediterranean fish biodiversity. Biol. Mar. Mediterr. 7(3):1-66.
* ↑ Svetovidov, A.N., 1964. Handbook of the fauna of the USSR, fishes of the Black Sea. Izdatel'stvo Nauka, Moscou, Rússia, 550 p.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# James Donahue

James Joseph "Jim" Donahue (Brooklyn, Nova York, 20 d'abril de 1885 – Berkeley, Califòrnia, 15 de març de 1966) va ser un atleta estatunidenc que va competir a començaments del segle xx.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, on va disputar dues proves del programa d'atletisme. En el pentatló guanyà inicialment la medalla de bronze, però la posterior desqualificació, el 1913, de Jim Thorpe en ser acusat de professionalisme va fer que a Donahue se li atorgués la medalles de plata. El 1982 el COI tornà a reconèixer a Thorpe com a campió olímpic, però se li va mantenir la medalla de plata a Donahue. En el decatló fou cinquè.

## Referències

* ↑ International Olympic Committee medal database
* ↑ «Jim Donahue Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 7 de febrer 2013. [Consulta: 18 setembre 2016].
* ↑ Perfil a databaseolympics.com'
# Antonio Boroni

Antonio Boroni, escrit també Borroni, Buroni, Burroni, Baroni (Roma, 1738 - Roma, 21 de desembre de 1792), fou un compositor italià.

## Biografia

Després d'aprendre els primers coneixements de música del Pare Martini a Bolonya, va entrar el 1757 al Conservatori della Pietà dei Turchini de Nàpols, on va estudiar sota la tutela de Lorenzo Fago i Girolamo Abos. El 1758 va tornar a Roma per donar classes de música a al jove Muzio Clementi, que era el seu parent. Va debutar com a compositor d'òperes durant el Carnestoltes de 1761 a Senigallia amb Demofoonte, que es va reposar en la mateixa temporada de l'any següent al Teatro Dolfin de Treviso a Vicenza. Després, des de 1763 a 1766 va estar actiu a Venècia per posar en escena els seus treballs operístics. A la tardor de 1766 va sortir de Venècia cap a Praga i Dresden, també per representar les seves obres. Va tornar a Venècia el 1769, però l'any següent tornava a viatjar per Europa. El 4 de maig de 1770 va succeir a Niccolò Jommelli com a mestre de capella de Stuttgart. Hi va romandre fins al 1777, quan va decidir tornar a la seva ciutat natal. El 21 de març de 1778 va ser nomenat mestre de capella de la basílica de Sant Pere, el 1782 de l'església de San Luigi dei Francesi i el 1790 a Sant'Apollinare, a l'església del Collegio Germanico.

## Obres

Boroni no va ser un compositor prolífic, com els seus contemporanis Piccinni i Anfossi, però ens va deixar valuosos drammi giocosi, com L'amore in musica i Il Carnevale, que en el seu temps van ser molt reeixits. La seva elegant melodia i el ritme segueixen els dictats de l'escola napolitana, però amb una petita influència veneciana.

### Òperes

* Demofoonte (dramma per musica, llibret de Pietro Metastasio, 1761, Senigallia)
* La moda (dramma giocoso, llibret de Pietro Cipretti, 1761, Torí)
* L'amore in musica (dramma giocoso, llibret de F. Griselini, 1763, Venècia)
* La pupilla rapita (dramma giocoso, 1763, Venècia)
* Sofonisba (dramma per musica, llibret de Mattia Verazi, 1764, Venècia)
* Siroe, re di Persia (dramma per musica, llibret de Pietro Metastasio, 1764, Venècia)
* Le villeggiatrice ridicole (dramma comico, llibret d'A. G. Bianchi, 1765, Venècia)
* La notte critica (dramma giocoso, llibret de Carlo Goldoni, 1766, Venècia)
* Artaserse (dramma per musica, llibret de Pietro Metastasio, 1767, Praga)
* Didone (dramma per musica, llibret de Pietro Metastasio, 1768, Praga)
* Il carnevale (dramma giocoso, llibret de Pietro Chiari, 1769, Dresden)
* Le orfane svizzere (dramma giocoso, llibret de Pietro Chiari, 1770, Venècia)
* Le contadine furlane (dramma giocoso, llibret de Pietro Chiari, 1771, Venècia)
* La gara de' numi nel tempio d'Apollo (1772, Stuttgart)
* L'amour fraternel (opéra comiques, 1774-1775, Stuttgart)
* Le déserteur (opéra comiques, 1774-1775, Stuttgart)
* Zémire et Azor (opéra comiques, 1774-1775, Stuttgart)
* L'isola disabitata (intermezzo, llibret de Pietro Metastasio, 1775, Stuttgart)
* L'orfana perseguita (dramma giocoso, llibret de Pietro Chiari, 1777, Viena)
* Enea nel Lazio (dramma per musica, llibret de Vittorio Amedeo Cigna-Santi, 1778, Roma)