OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# (1655) Comas Solà

(1655) Comas Solá és un asteroide del cinturó principal descobert per Josep Comas i Solà el 29 de novembre de 1929, i que rebé el seu nom definitiu després de la mort d'aquest (1937), una vegada confirmada la seva òrbita.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 30 octubre 2023].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 25 gener 2024].
* ↑ Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 URL de la referència: https://www.minorplanetcenter.net/db_search/show_object?object_id=1655.
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 3 novembre 2024].

## Enllaços externs

* Simulació de l'òrbita de (1655) Comas Solá. (anglès)
# Qin Kanying

Qin Kanying (en xinès simplificat: 秦侃滢, en xinès tradicional: 秦侃瀅, en pinyin: Qín Kǎnyìng), nascuda el 2 de febrer de 1974) és una jugadora d'escacs xinesa, que té el títol de Gran Mestre Femení. És casada amb el GM Peng Xiaomin, qui és també el seu entrenador.
Tot i que es troba inactiva des de juliol de 2001, a la llista d'Elo de la FIDE del juny de 2020, hi tenia un Elo de 2466 punts, cosa que en feia la jugadora número 54 de la Xina. El seu màxim Elo va ser de 2501 punts, a la llista de juliol de 2000 (posició 523 al rànquing mundial absolut).

## Resultats destacats en competició

Ha guanyat el Campionat femení de la Xina cinc cops, els anys 1988, 1991, 1995, 1999 i 2004.

## Notes i referències

* ↑ «Dates de naixement d'escaquistes xinesos». chessinchina.net. Arxivat de l'original el 2013-11-12. [Consulta: 5 gener 2014].
* 1 2 «Nota biogràfica de Qin Kanying» (en anglès). Chessgames.com. [Consulta: 5 gener 2014].
* ↑ «"Rànquing d'escaquistes per federació: Xina"» (en anglès). lloc web de la FIDE. [Consulta: 7 juny 2020].
* ↑ Posició al rànquing mundial i evolució Elo de Qin Kanying «benoni.de» (en alemany). Arxivat de l'original el 2014-01-09. [Consulta: 9 gener 2014].
# (1708) Polit

(1708) Polit és un asteroide del cinturó principal, descobert per Josep Comas i Solà l'1 de desembre de 1929 des de l'Observatori Fabra de Barcelona. Rep el nom d'Isidre Pòlit, ajudant de Comas a l'observatori.

## Referències

* ↑ Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* 1 2 3 4 5 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 30 octubre 2023].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 URL de la referència: https://www.minorplanetcenter.net/db_search/show_object?object_id=1708.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 25 gener 2024].

## Enllaços externs

* Dades astronòmiques de (1708)Polit (anglès)
Viccionari
# Yukar

Els Yukar (ユーカ ラ) són sagues ainu que formen una llarga tradició de la literatura oral en aquesta llengua. En els períodes de majors epopeies van ser realitzades per homes i dones; durant els segles XIX i a principis del XX, quan la cultura ainu ja estava de baixa, les dones foren generalment les més hàbils artistes intèrpretes i creadores.
Els contes tradicionals descriuen mons flotants amb "Ainu Mosir", o la terra dels humans (en contraposició a "Kamui Mosir" o la terra dels déus), que descansa a l'esquena d'un gran peix els moviments del qual causen els terratrèmols.
El Dr. Kyōsuke Kindaichi ha recollit Yukar i els ha traduït al japonès.
L'agost del 2006, el diari japonès Asashi Shimbun anuncià en un article que l'Organisme d'Afers Culturals (BUNKACHO) del Japó abandonaria el 2007 el finançament del projecte de traducció de Kan-Nari Nota Matsu (金成マツノート), que constarà de 92 històries Yukar traduïdes al Romaji amb el desè conte perdut i 49 contes sense traduir. Es diu que l'abandonament és a causa de la mort de l'activista ainu Shigeru Kayano el maig del 2006.
El 1999 un grup multi-nacional d'educadors i traductors iniciaren el projecte U-e-peker amb la intenció de traduir a l'anglès els contes ainu. S'han publicat ja en anglès dos llibres de Shigeru Kayano sota els títols de "The Ainu: A Story of Japan's Original People (Tuttle Publishing 2004)" i "The Ainu and the Fox (RIC Publications 2006)". Futurs projectes inclouen la publicació d'una versió il·lustrada de l'Ainu Shin'yōshū (アイヌ神謡集), una antologia de contes de la tradició oral dels ainu que foren transcrites i traduïdes al japonès per primera vegada per Chiri Yukie (1903-1922), la neboda de Kannari Matsu i la inestimable ajudant de Kindaichi fins a la seva mort a l'edat de 19 anys.
Potser l'únic llibre que fa una relació de les cançons èpiques dels ainu en anglès és "Songs of Gods, Songs of Humans: The Epic Tradition of the Ainu" de Donald L. Philippi. Philippi traduí 35 cançons èpiques, totes elles cantades per dones, la majoria d'Imekanu.
# Sebimuker

Sebimuker fou un déu de Núbia, company d'Arensnufis.
Ambdós estan representats al temple de Massawarat i algun de Mèroe.
Fou una deïtat antropomorfa de la procreació i se'l representava portant falses insígnies reials egípcies i amb la corona de l'Alt i Baix Egipte.
# Xie

Xie (契, pinyin: Xiè), és un ancestre mitològic de la dinastia Shang, el qual es diu que va ser un cortesà del mitològic emperador Shun. També hauria d'haver estat el mig germà del mitològic emperador Yao. Fill de Jiandi, amb dues filles de Dikus, que en algunes històries n'acaben prenyades després de menjar un svalägg negre.

## Referències

* ↑ Sima Qian, Records of the Grand Historian
* ↑ Wu, K. C. (1982). The Chinese Heritage. New York: Crown Publishers. ISBN 0-517-54475X.
# Zúievo

Zúievo - Зуево (rus) és un khútor del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a la vora dreta del riu Urup, afluent per l'esquerra del Kuban, és davant de Sovétskaia, a 23 km al sud-est d'Armavir i a 176 km a l'est de Krasnodar.
Pertany al possiólok de Zavetni.
# Faust (llegenda)

La llegenda de Faust explica com un mag anomenat Faust pacta amb el diable per cedir-li la seva ànima a canvi de coneixement. La persona que prefereix la saviesa a la fe o la salvació estava condemnada per l'Església i apareix com a figura negativa en diferents històries, des del pecat original d'Adam i Eva o el de Prometeu fins al doctor Frankenstein. Són personatges que transcendeixen els límits fixats a l'ésser humà per curiositat o orgull excessiu, i acaben pagant-ne les conseqüències.
No és clar l'origen de la llegenda, que probablement barreja els contes populars sobre ànimes venudes i pactes satànics amb la figura d'un alquimista alemany del segle xv que afirmava que havia pactat amb el diable per obtenir la saviesa perfecta. Aquest personatge, Georgius Faustus (1480-1570) va ser citat per Luter, donant-li la fama definitiva. Alguns testimonis afirmen que es tractava d'un professor universitari que era considerat malèfic per la "màgia" que feia a les seves classes (amb la tècnica de la llanterna màgica), projectant imatges de monstres. L'explorador Philippo von Hutten li va atribuir poders profètics. Hauria estat jutjat i executat per bruixeria.
Llegendes similars es troben a Polònia i Anglaterra per la mateixa època i segueixen la tradició oral transmesa des del segle v, amb la història de Teophilus d'Adana, un monjo que va vendre's al diable per assolir el poder. Podrien incorporar els rumors que van envoltar Johann Fust, un dels inventors de la impremta, sobre coneixement tècnic maligne.

## Obres inspirades en la llegenda de Faust

La llegenda de Faust ha inspirat diverses obres, les més importants de les quals se citen per ordre cronològic en aquesta llista. La versió de Goethe és la que ha aconseguit la pervivència de la història en època contemporània, que apareix en videojocs, cançons i paròdies.
* Historia von D. Johann Fausten, de Johan Spiess (1587)
* Tübinger Reim-Faust, de Johannes Feinaug (1588)
* The Tragicall History of Dr. Faustus, de Christopher Marlowe (1592)
* Cenodoxus, de Jacob Biedermann (1602)
* Faust und sieben Geister, de Gotthold Ephraim Lessing (1759)
* Faust, de Goethe (dues parts, en 1808 i 1832)
* The Devil and Tom Walker, de Washington Irvin (1824)
* Novaja Scena meždu Faustem i Mefistofelem, d'Aleksandr Puixkin (1825)
* Don Juan und Faust, de Christian Dietrich Grabbe (1829)
* Faust, obertura simfònica de Richard Wagner per a l'obra de Goethe (1831)
* Faust, ein Gedicht, de Nikolaus Lenau (1836)
* La Damnation de Faust, òpera de Berlioz (1846)
* Faust, de Jules Barbier i Michel Carré (1859)
* Faust, pel·lícula de Georges Méliès (1903)
* Gestes et opinions du docteur Faustroll, pataphysicien, d'Alfred Jarry (1911)
* Faust, pel·lícula de Friedrich Wilhelm Murnau (1926)
* Fausto: Uma Tragédia Subjectiva, de Fernando Pessoa
* Phantom of the Paradise, de Brian de Palma (1974)
* Mon Faust (ébauches), de Paul Valéry (1945-1946)
* Doktor Faustus, de Thomas Mann (1947)
* Faust 3.0, obra de La Fura dels Baus (1998)
* Fausto, d'Edgar Brau (2012)
Viccionari
# Gloomy Sunday

Gloomy Sunday (títol original en hongarès Szomorú Vasárnap) és la cançó més coneguda del compositor i pianista hongarès autodidacta Rezsó Seress. Composta l'any 1933 i amb lletra del també hongarès Laszlo Javor, ben aviat va adquirir el rol de "cançó maleïda" en ser relacionada per les autoritats hongareses amb 17 casos de suïcidi en aquest país, cosa que va portar a la seva prohibició l'any 1936.A les 17 persones que van suïcidar-se es trobaven referències de la cançó, o després d'escoltar-la, o amb la lletra entre les mans de moltes persones.
Quan la cançó va ser composta l'any 1933, es va dir que Lazlo Javor la va escriure en memòria de la seva novia, en la qual s'explicava que era una carta de a comiat, però també és un altre fet encara no assegurat.
Als Estats Units, va arribar a ser un èxit, de manera que es va sospitar que el màrqueting tenia part de culpa d'aquestes llegendes que es rumorejaven, allí anomenada "Gloomy Sunday". Van suïcidar-se 100 persones, de manera que també la prohibiren a Amèrica.
Presumptament, l'angoixa que produïa als amants que havien estat abandonats per la seva parella, els portava a precipitar-se per la finestra més propera després d'escoltar la cançó. No hi ha cap cas documentat que corrobori aquesta teoria, però tot plegat va cridar l'atenció de les productores nord-americanes que ben aviat en van fer nombroses versions, essent-ne la més popular en aquell moment la de Billie Holiday.
Amb el pas dels anys la llegenda que envolta la malenconiosa cançó no ha fet més que augmentar, de manera que intèrprets com Heather Nova, Elvis Costello, Björk, Sarah Brightman, Sinead O'Connor, Diamanda Galás, Lydia Lunch i Paul Whiteman entre d'altres n'han fet la seva versió.
També en el camp cinematogràfic hi han hagut produccions relacionades amb la cançó; l'any 1999 l'alemany Rolf Schübel va dirigir una pel·lícula basada en la cançó, amb el mateix títol que aquesta, i el 2007 Daniel Monzón va fer el mateix amb La caixa Kovak, l'argument de la qual gira al voltant d'aquesta cançó.
La cançó va perdre la seva popularitat quan van passar els anys, fins que el 1968 es va posar de moda una altra vegada, quan Rezso Seress se suïcidà a Budapest en intentar llençar-se per una finestra, però, al fracassar, va arribar a l'hospital on s'estrangulà amb un cable.
Segons un amic d'en Reszo Seress, no va voler escriure més cançons després d'aquesta.

## Enllaços externs

* La cançó
# Zona hadal

La zona hadal és una divisió de la zona pelàgica que equival a aquelles parts de l'oceà que es troben per sota dels 6000 m de fondària, la majoria dins d'una fossa marina. El seu nom prové del déu Hades, senyor dels regnes subterranis. S'han localitzat 46 zones hadals en els oceans, de les quals trenta-tres es troben dins de fosses marines, cinc tenen més de 10000 m de fondària i vint-i-sis s'ubiquen a l'oceà Pacífic. Tot i que suposen menys del 0,2% de la superfície dels fons oceànic, sumen gairebé la meitat de la seva profunditat total. La zona hadal més fonda, i probablement la més coneguda, és la de la Fossa de les Mariannes.
Les zones hadals es caracteritzen per manca de llum solar, que no arriba a tanta fondària i una elevada pressió, per la qual cosa les condicions per a la vida només permeten la proliferació d'organismes extremòfils. La temperatura oscil·la entre 1 i 4 °C, més elevada que a les zones polars. Aquest fet és provocat per la pressió, que escalfa l'aigua gradualment (un efecte observat des del 4500 m de fondària aproximadament).

## Éssers vius a la zona hadal

Existeix una gran varietat d'éssers vius a la zona hadal. La majoria són bentos, és a dir, viuen directament al fons marí, tant si són sèssils com si poden desplaçar-s'hi. S'alimenten de les substàncies orgàniques que provenen de zones superiors de l'oceà, l'anomenada neu marina. Malgrat això, s'han trobat productors primaris a partir del metà en fumaroles en algunes zones hadals. La neu marina pot arribar al fons i barrejar-se amb els sediments que formen la part superior de l'escorça. Els organismes excavadors furguen als sediments per poder accedir als nutrients. Altres animals actuen com a predadors d'aquests excavadors i al seu torn quan moren alimenten altres espècies com el cogombre de mar, completant-se així la xarxa tròfica com en altres ecosistemes. Als fons marins hi ha gran quantitat de bacteris que descomponen aquests organismes o les restes que cauen de dalt però no són directament comestibles, com trossos de parets cel·lulars o fragments de petxines. Els peixos només viuen fins a un 8500 m de fondària, però els invertebrats poden cobrir les parts inferiors de les fosses.

## Contaminació

Diverses missions han comprovat que la contaminació marina arriba a les zones de més fondària. Per exemple, la fossa de Puerto Rico va usar-se com a dipòsit de deixalles en la creença que no afectarien el medi ambient en submergir-se tan avall. La pràctica va acabar en 1978 però la brossa hi roman. D'altres, com la fossa de Kermadec, presenta una concentració d'agents contaminants similars a la de zones industrials pel desplaçament dels corrents marins.

## Referències

* ↑ Jean-Marie Pérès, La vie dans l'Océan, Éditions du Seuil, 1966, p. 49.
* ↑ Jamieson, Alan. «All About Trenches». Hadal Ecosystems studies. Arxivat de l'original el 20 d’agost 2019. [Consulta: 20 agost 2019].
* ↑ A.J. Jamieson, T. Malkocs, S.B. Piertney, T. Fujii et Z. Zhang, « Bioaccumulation of persistent organic pollutants in the deepest ocean fauna », Nature Ecology and Evolution, vol. 1, 2016
# Zubakhín

Zubakhín (en rus: Зубахин) és un poble (un khútor) de l'óblast de Kursk, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 18 habitants. Pertany al districte de Kastórnoie.

## Referències

* ↑ «Общая Информация о районе». Официальный сайт Администрации Касторенского района. Arxivat de l'original el 2020-06-18. [Consulta: 3 desembre 2019].
# Zénkino

Zénkino (en rus: Зенкино) és un poble (un possiólok) de l'óblast de Kémerovo, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 19 habitants, pertany al districte de Mariïnsk.

## Referències

* ↑ «Определение высоты над уровнем моря по координатам». latlong.ru. Arxivat de l'original el 2018-08-26. [Consulta: 24 març 2014].
# Flammen

Flammen (en alemany, flames) és una òpera en dos actes i deu escenes composta per Erwin Schulhoff. El llibret original en txec va ser escrit per Karel Josef Beneš. La versió en alemany va ser traduïda per Max Brod. L'òpera es va estrenar en l'antic Teatre Nacional (Národní Divadlo na Veveří) de Brno el 27 de gener de 1932 representada en txec amb el títol de Plameny. No es va sentir de nou fins a mitjan anys 1990, quan es va estrenar en la seva versió en alemany, Flammen. La seva història és un nou relat, surrealista, de la llegenda de Don Joan amb elements de la llegenda del jueu errant, i intensament influït per la psicologia freudiana. A diferència del rol titular en l'òpera de Mozart Don Giovanni (també basada en la llegenda), aquí Don Joan no és castigat arrossegat a l'Infern, sinó que es veu condemnat a viure per sempre.
Schulhoff, reconegut tant pel seu cercle d’amistats amb figures com Berg com per la seva presència habitual als clubs de jazz de Berlín i Dresden, va ser un compositor brillant, apreciat per músics com Dvořák, Reger i Debussy. Un exemple del seu talent és el vibrant **Sextet de corda**, una obra que exhibeix un llenguatge harmònic avançat i evidencia influències dels seus estudis de la música de Schönberg. De conviccions juevess i comunistes, Schulhoff es va veure inicialment protegit pel pacte entre Hitler i Stalin, però més tard va ser deportat al camp de concentració de Wülzburg, prop de Weißenburg in Bayern, on va morir després d’un any de captiveri. Entre les seves obres més notables destaca l’incandescent i visionària òpera Flammen, que encapsula l’originalitat i la profunditat del seu geni creatiu.

## Personatges

Encara que els papers de Donna Anna i Monja/Marguerite/Dona van ser cantats per dues sopranos diferents en l'estrena de 1932, una sola soprano va cantar tots aquests papers en l'enregistrament de Decca del 1995 i en la producció representada el 2006 a Viena.
| Persona | Tesitura | Repartiment de l'estrena, 27 de gener de 1932 (Director: Zdeněk Chalabala) |
| Don Joan | tenor | Zdeněk Knittl |
| Donna Anna | soprano | Marie Zaludová |
| Commendatore | baix | Vladimir Jedenáctík |
| Monja/Marguerite/Dona | soprano | Bozena Zlábková |
| La Morte (Mort) | mezzosoprano | Marie Hloušková |
| Arlecchino | baríton | Géza Fischer |
| Ombres | 3 sopranos, 3 contraltos | |
| Pierrot, Pierrette, Pulcinella, Pantalone, Colombina, i Gigolo (manyagues) |||

## Referències

* ↑ Gelli i Poletti ((2007) pp. 496-497; Seckerson i Johnson (1995).
* ↑ Casablancas, Benet. «El sacrificio de una generación» (en castellà). La Vanguardia. [Consulta: 9 desembre 2017].
* ↑ Repartiment de l'estrena basat en Casaglia (2005)
# À chaque stencil une révolution

À chaque stencil une révolution és una obra d'art de Latifa Echakhch, que actualment forma part de la col·lecció permanent del MACBA.

## Descripció

À chaque stencil une révolution és una instal·lació de grans dimensions en què Latifa Echakhch evoca l'esperit revolucionari que es va viure a Europa i als Estats Units en els seixanta. El títol de l'obra reprodueix una frase de Iàsser Arafat (1929-2004), el primer president de l'Autoritat Nacional Palestina, que fa referència a les vagues del maig francès i a les protestes als Estats Units contra la guerra del Vietnam. En aquells anys, el paper de carbó i les màquines estergidores (les stencil) s'utilitzaven per imprimir i reproduir octavetes i missatges revolucionaris. Amb el temps, les tècniques d'impressió com la fotocopiadora i els mitjans digitals les van fer obsoletes.
Echakhch ha folrat les parets de la seva instal·lació amb nombrosos fulls de paper de carbó de color blau fosc que no duen cap missatge escrit. Després, els ha ruixat amb alcohol que ha regalimat i ha tacat de tinta blava el terra i ha originat variacions en la textura del paper carbó. Deixant de banda que l'element performatiu del seu gest i el color blau al·ludeixen al treball d'Yves Klein, l'obra s'erigeix com un subtil monument a les revolucions socials del passat recent, alhora que obre una crítica al poder revolucionari actual.
L'obra reflecteix a la perfecció l'element crític i poètic de les obres d'aquesta artista nascuda al Marroc i que es va formar a França. Latifa Echakhch acostuma a utilitzar símbols nacionals i objectes i elements de la vida quotidiana sense valor artístic que, fora de context, adquireixen un poder crític insòlit. A través d'un nou ús d'objectes en aparença banals i ordinaris, l'artista ens revela els codis socials i nacionals que s'hi amaguen. Així, catifes de pregària, tasses de te, sucres, papers oficials d'immigració, sobres de carta i fulls ciclostilats simbolitzen la repercussió de les polítiques postcolonials en la vida i la identitat de les persones.

## Referències

* ↑ «Index». Web del MACBA. MACBA, 2012. Arxivat de l'original el 2018-05-20. [Consulta: 3 juny 2012].
* ↑ Fitxa de l'obra al web del MACBA

## Bibliografia

* MACBA; Antònia M. Perelló Ferrer. Col·lecció MACBA. Itinerari. Museu d'Art Contemporani de Barcelona, 2002. ISBN 978-84-89771-00-0.

## Enllaços externs

* L'obra, al web del MACBA Arxivat 2018-05-20 a Wayback Machine.
# Àguila negra (pel·lícula)

Àguila negra (títol original: Black Eagle) és una pel·lícula dirigida per Eric Karson el 1988 i doblada al català.

## Argument

La CIA i el K.G.B envien cadascun el seu millor agent per trobar les restes d'un bombarder desaparegut a la mar Mediterrani, amb un sistema altament perfeccionat de míssil a bord. La pel·lícula comença amb la convocatòria del lluitador d'arts marcials japonès Ken Tami (Sho Kosugi) (anomenat l'"Àguila negra"), per assignar-li una missió governamental dels EUA per recuperar un làser secret que estava a bord d'un General Dynamics F-111. Ken Tami, amb l'ajuda dels seus dos fills i la seva dona ajuda Patricia Parker (Doran Clark). Ken es veurà inevitablement cara a cara amb un enemic especialitzat del KGB anomenat Andrei (Jean-Claude Van Damme).

## Repartiment

* Andreï Tayelahc: Jean-Claude Van Damme
* L'invencible ninja: Sho Kosugi
* Patricia Parker: Doran Clark
* Pare Joseph Bedelia: Bruce French
* Cor. Vladimir Klimenko: Vladimir Skomarovsky
* Dean Rickert: William Bassett
* Brian Tani: Kane Kosugi
* Denny Tani: Shane Kosugi
* Natasha: Dorota Puzio
* Cap. Valery: Jan Tríska
* Steve Henderson: Gene Davis

## Rebuda

Els crítics va rebre de forma variada el film.

## Referències

* ↑ Àguila negra
* ↑ «'Black Eagle' Soars With Kung Fu Fu». Orlando Sentinel. Arxivat de l'original el 2012-09-13. [Consulta: 2 gener 2012].
* ↑ «Martial Arts Stars Wasted In `Eagle`». Sun Sentinel. Arxivat de l'original el 2012-06-09.
# Àlex Sala Herrero

Álex Sala Herrero (nascut el 9 d'abril de 2001) és un futbolista català que juga com a migcampista defensiu al Córdoba CF, cedit pel Girona FC.

## Carrera de club

Nascut a Viladecans, Catalunya, Sala va començar la seva carrera a la UD Viladecans abans d'incorporar-se a La Masia del FC Barcelona el 2011, als deu anys. Va deixar el club l'any 2014, i posteriorment va representar la UE Cornellà, l'EF Gavà i el CE L'Hospitalet.
Sala va debutar com a sènior amb l'Hospi el 2 de setembre de 2018, entrant com a substitut a la segona part en una victòria per 1-0 a casa de Tercera Divisió davant la UE Llagostera. El 16 de gener següent, després de cinc partits més amb el primer equip, va tornar al Barça i va ser destinat a la plantilla del Juvenil A.
Després d'acabar la seva formació, Sala no estava inscrit a l'equip B del FC Barcelona per a la campanya 2020-21, i va passar sis mesos sense jugar abans de rescindir el seu contracte amb el club el 5 de gener de 2021. Posteriorment va passar al Girona FC, sent inicialment destinat al filial de tercera divisió.
Sala va debutar amb el primer equip amb els blanquivermells el 14 de novembre de 2021, substituint Ibrahima Kebe al final d'una victòria a casa per 2-0 davant el FC Cartagena. L'11 de juliol següent, va renovar el seu contracte fins al 2025, ascendint al primer equip.
El 29 d'agost de 2022, Sala i el seu company Pau Víctor van ser cedits per un any al CE Sabadell FC de Primera Federació.

## Referències

* ↑ «Historial y Características Técnicas del jugador» (en castellà). Álex Sala. Arxivat de l'original el 14 de novembre 2021. [Consulta: 14 novembre 2021].
* ↑ «El Barça ficha a Álex Sala para el Juvenil A» (en castellà). Sport, 15-01-2019. [Consulta: 14 novembre 2021].
* ↑ «El Barça B pierde calidad en la sala de máquinas» (en castellà). Golsmedia, 05-01-2021. [Consulta: 14 novembre 2021].
* ↑ «El duelo de los '7' se lo llevó Stuani» (en castellà). Marca, 14-11-2021. [Consulta: 14 novembre 2021].
* ↑ «El Girona asegura su futuro: Álex Sala renueva hasta 2025» (en castellà). Diari AS, 19-07-2022. [Consulta: 15 juliol 2022].
* ↑ «Pau Víctor i Àlex Sala, cedits al Sabadell». Girona FC, 29-08-2022. [Consulta: 30 agost 2022].

## Enllaços externs

* Àlex Sala Herrero a BDFutbol
* Àlex Sala Herrero, Fitxa a Soccerway