OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Marmanda

Marmanda (nom occità) (en francès Marmande) és un municipi francès situat al departament d'Òlt i Garona i a la regió de la Nova Aquitània. L'any 1999 tenia 23.727 habitants.

## Demografia

Evolució de la població INSEE :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 5 792 | 6 043 | 6 544 | 6 925 | 7 345 | 7 527 | 7 805 | 8 150 | 8 336 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 8 368 | 8 661 | 8 564 | 8 513 | 8 961 | 9 857 | 9 891 | 10 341 | 9 888 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 9 873 | 9 748 | 9 832 | 9 148 | 9 555 | 9 683 | 10 481 | 12 101 | 12 368 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 13 542 | 15 559 | 16 911 | 16 953 | 17 568 | 17 199 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Història

La vila fou assetjada per Amaurí IV de Montfort en 1218 mentre era defensada per Arnau de Blancafort i Centulle d'Astarac, fins que el papa de Roma Honori III va convèncer els francesos del nord d'implicar-se més en la croada albigesa i Felip II de França va manar al seu fill Lluís de fer una incursió a Marmanda, on van massacrar tota la població, per a continuació dirigir-se a assetjar Tolosa.

## Llocs i monuments

* L'Església de Nòstra Dòna de Marmanda, i el claustre construït al segle xiii, restaurat al segle xiv, classificat monument històric,
* L'Ajuntament,
* La Plaça Clemenceau,
* El Carrer Libération,
* La Font de les Nou Fonts,
* La Capella Saint-Benoît,
* La Plaça del Castell,
* El Carrer Toupinerie,
* El Carrer del Palau,
* Les Muralles,
* El Safareig i font dels Cinq Canelles,
* El Passeig Richard-Coeur-de-Lion,
* El cantó,
* El Camí de ronda de la Pedra,
* La Plaça de Verdun,
* El Carrer Labat,
* La Plaça del Mercat.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1983- | Gérard Gouzes | PS |

## Agermanaments

* Ejea de los Caballeros
* Portogruaro
* Peso da Régua

## Personatges il·lustres

* Pierrick Fédrigo, ciclista.

## Referències

* ↑ «Toponímia occitana». Arxivat de l'original el 2012-01-27. [Consulta: 22 gener 2011].
* ↑ Etude Sur la Vie Et Le Regne de Louis Viii (1187-1226) (en francès). Slatkine, 1975, p.198.
# Berenice (Händel)

Berenice (títol original en italià, en català Berenice), Händel-Werke-Verzeichnis 38, és una obra dramaticomusical en tres actes composta el 1709 per Georg Friedrich Händel sobre un llibret en italià d'Antonio Salvi. Es va estrenar el 18 de maig de 1737 al Theatre Royal, Covent Garden de City and Liberty of Westminster.

## Vegeu també

* Llista d'òperes de Georg Friedrich Händel
Òperes de Georg Friedrich Händel :
Almira (1705)
Florindo (1708)
Rodrigo (1707)
Agrippina (1709)
Rinaldo (1711)
Il pastor fido (1712)
Silla (1713)
Teseo (1713)
Amadigi di Gaula (1715)
Acis and Galatea (1718)
Radamisto (1720)
Muzio Scevola (1721)
Floridante (1721)
Ottone (1723)
Flavio (1723)
Giulio Cesare (1724)
Tamerlano (1724)
Rodelinda (1725)
Scipione (1726)
Alessandro (1726)
Admeto (1727)
Riccardo Primo (1727)
Siroe (1728)
Tolomeo (1728)
Lotario (1729)
Partenope (1730)
Poro (1731)
Ezio (1732)
Sosarme (1732)
Orlando (1733)
Arianna in Creta (1734)
Oreste (1734)
Ariodante (1735)
Alcina (1735)
Atalanta (1736)
Arminio (1737)
Giustino (1737)
Berenice (1737)
Alessandro Severo (1738)
Faramondo (1738)
Serse (1738)
Giove in Argo (1739)
Imeneo (1740)
Deidamia (1741)
Semele (1744)
Alceste (1750) :
Oratoris de Georg Friedrich Händel :
Il trionfo del Tempo e del Disinganno (1707)
La resurrezione (1708)
Brockes Passion (1715)
Esther (1732)
Deborah (1733)
Athalia (1733)
Alexander's Feast (1736)
Il trionfo del Tempo e della Verità (1737)
Saul (1738)
Israel in Egypt (1738)
L'Allegro, il Penseroso ed il Moderato (1740)
El Messies (1741)
Samson (1741)
Semele (1743)
Joseph and his Brethren (1743)
Hercules (1744)
Belshazzar (1744)
Occasional Oratorio (1746)
Judas Maccabaeus (1746)
Joshua (1747)
Alexander Balus (1747)
Susanna (1748)
Solomon (1748)
Theodora (1749)
The Choice of Hercules (1750)
Jephtha (1751)
The Triumph of Time and Truth (1757) :
Cantates de Georg Friedrich Händel :
Ero e Leandro (1707)
Clori, Tirsi e Fileno (1707)
Aci, Galatea e Polifemo (1708)
Dalla guerra amorosa (1709)
Apollo e Dafne (1710)
Ode for the Birthday of Queen Anne (1713)
Ode for St. Cecilia's Day (1739) :
# Stylodipus

Stylodipus és un gènere de rosegadors de la família dels dipòdids. Conté tres espècies de petites dimensions, amb una llargada de cap a gropa de 100–130 mm, una cua de 132–136 mm i un pes de fins a 70 g. Es desplacen saltant. La seva distribució s'estén des d'Ucraïna fins a Mongòlia i el nord de la Xina, passant per tot Àsia central. Les femelles tenen quatre parells de mamelles.

## Referències

* ↑ Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World. A Taxonomic and Geographic Reference (en anglès). 2 volums. 3a edició. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2005. ISBN 978-0-8018-8221-0.
Espècies vivents de dipòdids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Ordre: Rodentia · Subordre: Myomorpha :
Allactaginae :
Cardiocraniinae :
Dipodinae :
Euchoreutinae :
Categoria :
# Pagell de taca roja

El pagell de taca roja (Pagellus bellottii) és un peix teleosti de la família dels espàrids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Pot arribar als 42 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a les costes de l'Atlàntic oriental (des de l'Estret de Gibraltar fins a Angola, incloent-hi les Illes Canàries) i del sud-oest de la mar Mediterrània.

## Referències

* ↑ MarineSpecies.org (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
# Guitarra (peix)

Rhinobatos rhinobatos és un peix de la família dels rinobàtids i de l'ordre dels rajiformes.

## Morfologia

Pot arribar als 100 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a les costes de l'Atlàntic oriental: des del sud de la Mar Cantàbrica fins a Angola, incloent-hi la mar Mediterrània.

## Referències

* ↑ MarineSpecies.org (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 «Rhinobatos rhinobatos» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Jabado, R.W., Pacoureau, N., Diop, M., Dia, M., Ba, A., Williams, A.B., Dossa, J., Badji, L., Seidu, I., Chartrain, E., Leurs, G.H.L., Tamo, A., Porriños, G., VanderWright, W.J., Derrick, D., Doherty, P., Soares, A., De Bruyne, G.; Metcalfe, K. (2021). "Rhinobatos rhinobatos." 2021 Llista Vermella de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, edició 2021. [Consulta: 3 abril 2023]

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
Viccionari
# Callionymus filamentosus

Callionymus filamentosus és una espècie de peix de la família dels cal·lionímids i de l'ordre dels cipriniformes que es troba des del Mar Roig fins a Moçambic i Taiwan. Recentment s'ha establert a la mar Mediterrània a través del Canal de Suez.

## Referències

* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce B.; Facey, Douglas E.; Bowen, Brian W. The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology (en anglès). Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2009, p. 720. ISBN 978-14-0512-494-2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Morenot

El morenot, morena negra o morena de cap fosc (Gymnothorax unicolor) és una espècie de peix de la família dels murènids i de l'ordre dels anguil·liformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir els 100 cm de longitud total, tot i que la llargada generalment és de 60 a 80 cm.
* La forma del cos és semblant a la de la morena, però el dors és una mica més elevat.
* El musell és comprimit i molt més baix que la resta del cap, que s'alça fortament per darrere el nivell dels ulls.
* Els ulls són petits i estan situats vers la vertical de la part central de la mandíbula.
* Les dents còniques, fortes i punxegudes, són una mica més curtes que les de la morena: a la part anterior de la maxil·la i la mandíbula estan disposades en diverses files, en dues files a les rames maxil·lars i en una sola fila a les rames mandibulars.
* Les obertures branquials són petites i en forma d'una fenedura longitudinal.
* L'aleta dorsal es troba per davant les obertures branquials: cap a la part anterior és força gruixuda i cap enrere s'aprima progressivament fins a esdevenir gairebé membranosa a la regió caudal, on conflueix amb la caudal que és triangular, petita i indistinta.
* L'aleta anal és molt més baixa que la dorsal i, com aquesta, també conflueix amb la caudal.
* El cos és de color bru vermellenc fosc uniforme, més fosc sobre el cap i la punta de la mandíbula. A la part posterior del cap hi ha, normalment, una faixa de color clar que passa just per darrere la comissura bucal. Les aletes dorsal i anal presenten una orla prima, però ben evident, de color blanc o groc.

## Hàbitat

Viu en els mateixos tipus de fons que la morena, però és molt menys freqüent que aquesta.

## Distribució geogràfica

Es troba des del sud del Portugal continental fins a Cap Verd, les Açores, Madeira i les Illes Canàries. També és present a la mar Mediterrània.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Duran, Miquel: Noms i descripcions dels peixos de la Mar Catalana. Tom I, Àgnats, Condrictis, Osteïctis (1a. part). Editorial Moll, Palma (Mallorca), 2007. ISBN 978-84273-6508-7. Pàg. 317-318
* ↑ Duran, Miquel: Noms i descripcions dels peixos de la Mar Catalana. Pàg. 318

## Bibliografia

* Deiana, A.M., S. Salvadori i A. Cau, 1990. The characterization of somatic chromosomes of Gymnothorax unicolor (Delaroche, 1809) by C-banding and NOR staining (Osteichthys, Anguilliformes). Genetica 81(1):17-20.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons (1994).
* Smith, D.G., 1994. Catalog of type specimens of recent fishes in the National Museum of Natural History, Smithsonian Institution, 6: Anguilliformes, Saccopharyngiformes, and Notacanthiformes (Teleostei: Elopomorpha). Smithson. Contrib. 566:50 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Cabot retxat

El cabot retxat (Gobius vittatus) és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5,8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a la mar Mediterrània.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Mare d'amploia petita

La mare d'amploia petita (Lampanyctus pusillus) és una espècie de peix de la família dels mictòfids i de l'ordre dels mictofiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,3 cm de longitud total.

## Depredadors

A les Illes Açores és depredat per Beryx decadactylus, Beryx splendens i Phycis phycis.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu entre 40-850 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba des de les Illes Britàniques fins a Mauritània; des de Namíbia fins a Sud-àfrica; la mar Mediterrània; des dels Estats Units i el Canadà fins als 20°N de latitud; des del Brasil fins a l'Argentina; l'Índic (23°-45°S); i des d'Austràlia fins a Sud-amèrica.

## Referències

* ↑ Bonaparte C. L., 1840. Iconografia della fauna italica per le quattro classi degli animali vertebrati. Tomo III. Pesci. Roma. Iconografia, v. 3. Fasc. 27-29, puntata 136-154.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ «Lampanyctus pusillus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Hulley, P.A., 1990. Myctophidae. p. 398-467. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI; París; i UNESCO, París. Vol. 1.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Brito, A., 1991. Catálogo de los peces de las Islas Canarias. Francisco Lemus, La Laguna, Illes Canàries, Espanya. 230 p.
* ↑ Bianchi, G., K.E. Carpenter, J.-P. Roux, F.J. Molloy, D. Boyer i H.J. Boyer, 1993. FAO species identification field guide for fishery purposes. The living marine resources of Namibia. FAO, Roma, Itàlia. 250 p.
* ↑ Mercader L., D. Lloris i J. Rucabado, 2003. Tots els peixos del Mar Català. Diagnosi i claus d'identificació. Institut d'Estudis Catalans. Barcelona. 350p.
* ↑ Costa, F., 1991. Atlante dei pesci dei mari italiani. Gruppo Ugo Mursia Editore S.p.A. Milà, Itàlia. 438 p.
* ↑ Bilecenoglu, M., E. Taskavak S. Mater i M. Kaya, 2002. Checklist of the marine fishes of Turkey. Zootaxa (113):1-194.
* ↑ Bauchot, M.-L., 1987. Poissons osseux. p. 891-1421. A W. Fischer, M.L. Bauchot i M. Schneider (eds.) Fiches FAO d'identification pour les besoins de la pêche. (rev. 1). Méditerranée et mer Noire. Zone de pêche 37. Vol. II. Commission des Communautés Européennes and FAO, Roma, Itàlia.
* ↑ Scott, W.B. i M.G. Scott, 1988. Atlantic fishes of Canada. Can. Bull. Fish. Aquat. Sci. 219: 731 p.
* ↑ Young, J.W., T.D. Lamb i R.W. Bradford, 1996. Distribution and community structure of midwater fishes in relation to the subtropical convergence off eastern Tasmania, Australia. Mar. Biol. 126(4):571-584.
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.
* ↑ Boltachev, A.R., 1987. Species structure of Myctophidae communities from some Atlantic regions. J. Ichthyol. 27(5):51-59.
* ↑ Santos, R.S., F.M. Porteiro i J.P. Barreiros, 1997. Marine fishes of the Azores: annotated checklist and bibliography. Bulletin of the University of Azores. Supplement 1. 244 p.
# Hypleurochilus bananensis

Hypleurochilus bananensis és una espècie de peix de la família dels blènnids i de l'ordre dels perciformes present a l'Atlàntic oriental i la mar Mediterrània (davant les costes de Nàpols, Palerm, Alger i Israel). És ovípar. És un peix marí de clima subtropical. Els mascles poden assolir 10,5 cm de longitud total.

## Referències

* ↑ Quignard, J.-P. i J.A. Tomasini, 2000. Mediterranean fish biodiversity. Biol. Mar. Mediterr. 7(3):1-66.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City, Nova Jersey, Estats Units. 941 p.
* ↑ Bath, H., 1990. Blenniidae. p. 905-915. A: J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (editors) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Exocètids

Els exocètids (Exocoetidae) són una família de peixos teleostis de l'ordre dels beloniformes, marins, que consta d'unes 64 espècies agrupades en 9 gèneres. Són notables perquè poden planar fora de l'aigua, per la qual cosa s'anomenen peixos voladors, o sorells voladors (l'espècie Cheilopogon heterurus). N'hi ha en tots els principals oceans, particularment en les aigües tropicals i subtropicals de l'oceà Atlàntic, Pacífic i Índic. També n'hi ha a la mar Mediterrània, com els del gènere Hirundichthys (orenyola).

## Etimologia

Exocoetidae deriva del grec: εξωκοιτος de 'εξω = "fora" i κειμαι = "estic tombat", aplicat a alguns peixos voladors que es creia que es tombaven a dormir sobre la platja (segons explica Plini el Vell).
El míssil guiat Exocet també deriva del mateix mot.

## Característiques

La seva característica més cridanera és la seva anatomia de les aletes pectorals. les quals són inusualment grans i fan a aquesta família de peixos capaces d'escapar dels depredadors saltant fora de l'aigua, fent un breu vol (de fet planen) per sobre la superfície de l'aigua. Aquests vols poden fer de 50 a 400 m de distància.

## Mecanisme de planatge

Per planar fora de l'aigua, el peix mou la cua fins a 70 vegades per segon, la qual "vibra" per a produir prou velocitat per emergir a la superfície. Estén les seves aletes pectorals i les inclina lleugerament cap avall per planar en l'aire. Pot anar a més de 70 km per hora.

## Dieta

Els Exocoetidae s'alimenten principalment de plàncton Entre els seus depredadors hi ha dofins, túnids, ocells, etc. Són comestibles també pels humans especialment al Japó (per exemple en sushi) Vietnam i Barbados

## Galeria

* Peix volador envolant-se
* Peix volador, per Herbert James Draper, 1910
* Un detall de la pintura de Hieronymus Bosch

## Referències

* ↑ «ITIS - Report: Hirundichthys». [Consulta: 24 juny 2024].
* 1 2 [Fish, F.E.] «Wing design and scaling of flying fish with regard to flight performance». Journal of Zoology, 221, 1990, pàg. 391–403. Arxivat de l'original el 2013-10-20 [Consulta: 16 juliol 2009]. Arxivat 2013-10-20 a Wayback Machine.
* ↑ Buller, D.J. «Etiological Theories of Function: A Geographical Survey». Biology and Philosophy, 13, 1998, pàg. 505–527. Arxivat de l'original el 2009-03-17 [Consulta: 16 juliol 2009]. Arxivat 2009-03-17 a Wayback Machine.
* ↑ Piper, Ross (2007), Extraordinary Animals: An Encyclopedia of Curious and Unusual Animals, Greenwood Press.
* 1 2 3 Kutschera, U. «Predator-driven macroevolution in flyingfishes inferred from behavioural studies: historial controversies and a hypothesis». Annals of the History and Philosophy of Biology, 10, 2005, pàg. 59–77. Arxivat de l'original el 2007-08-20 [Consulta: 16 juliol 2009]. Arxivat 2007-08-20 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Entrada per flyingfish
* Explicació
* Fotos
* Flying Fish,National Geographic Society Arxivat 2007-10-17 a Wayback Machine.
# Jardí dels soldats desapareguts

El Jardí dels soldats desapareguts en servei actiu (en hebreu: גן הנעדרים, transliterat: Gan HaNe'edarim) és un memorial per als soldats desconeguts. És un jardí commemoratiu, que es troba al Mont Herzl, a Jerusalem. Està dedicat als soldats i oficials de les Forces de Defensa d'Israel, dels quals el lloc d'enterrament és desconegut.
El jardí va ser inaugurat el febrer de 2004, en una cerimonia que va comptar amb la presència dels caps de l'Exèrcit, el Ministre de Defensa d'Israel Xaül Mofaz, i membres de l'ajuntament de Jerusalem. El jardí també inclou un memorial pels mariners que van morir a bord del submarí INS Dakar, quan es va enfonsar en la mar Mediterrània. Des de l'establiment de l'Estat d'Israel el 1948, més de quatre cents soldats israelians han estat declarats «desapareguts en acció». La creació del jardí al Mont Herzl, va començar per Moshe Oren, quan era el cap del Ministeri de Defensa d'Israel. Cada any, una cerimònia de memòria pels soldats desapareguts de l'Estat israelià, té lloc a la plaça principal del jardí, el dia 7 del més adar del calendari hebreu. És el dia quan, segons la llegenda, Moisès va morir i d'ell, tampoc no es sap on va ser sebollit.

## Galeria

* sepulcre buit
* Memorial d'Eli Cohen.
* Plaça commemorativa
* Memorial en record del submarí INS Dakar.
* Flama eterna
* 23 gent de mar memorial vaixell
* Antiga cova d'enterrament jueva del Temple 2

## Vegeu també

* Tomba del Soldat desconegut

## Referències

* ↑ «Garden of the Missing in Action - Jerusalem -» (en anglès). Traces Of War. [Consulta: 30 desembre 2021].
* 1 2 «Memorial day 2004 - Garden of the Missing in Action, Mount Herzl, Jerusalem» (en anglès), 2004. Arxivat de l'original el 2012-03-15. [Consulta: 14 març 2021].

## Enllaços externs

* Jardí dels soldats desapareguts - Lloc web oficial
* «Israel Defense Forces: Soldiers Missing-in-Action (MIA)» (en anglès). Jewish Virtual Library.
# Riu Yarkon

El Riu Yarkon o Yarqon (hebreu: נחל הירקון, Nahal HaYarkon‎; àrab: نهر العوجا, Nahr al-Awjā) és un riu en el centre d'Israel. L'origen del riu Yarkon es troba a Tel Afek (Antipatris), al nord de Pétah Tiqvà. El riu flueix cap a l'oest a través de Gush Dan en la mar Mediterrània. El Yarkon és el riu més gran de la costa d'Israel, amb 27,5 km de longitud.
El Yarkon va formar part de la frontera sud del Vilayet de Beirut durant el període otomà. El riu es va contaminar després de la dècada de 1950, molts culpen d'això a la construcció d'una central elèctrica que es troba prop del seu naixement.

## Referències

* ↑ https://web.archive.org/web/20201128111221/http://www.jposttravel.com/center_tours/Big-Cities1008.html
* ↑ Weldon C. Matthews (2006) Confronting an Empire, Constructing a Nation: Arab Nationalists and Popular Politics in Mandate Palestine I.B.Tauris, ISBN 1-84511-173-7 p 26
# Corrent d'Açores

El Corrent d'Açores és un corrent generalment en sentit est o sud-est de l'Oceà Atlàntic del nord. És originat prop dels Grans Bancs de Terranova (45° N / 45°) on el Corrent del Golf se separa en dues branques, la branca del nord que esdevé el Corrent Atlàntic del Nord i la branca del sud el Corrent d'Açores, ja que aquestes illes són banyades pel corrent.
El corrent de les Açores forma part del Gir de l'Atlàntic Nord; flueix cap al sud-est fins que travessa la cresta de l'Atlàntic mig. Després, va cap a l'est fins a apropar-se a la costa africana. Finalment, continua cap a l'est al Golf de Cadis o part de les seves aigües a l'Estret de Gibraltar.Investigacions recents suggereixen que l'evacuació d'aigua salada de la mar Mediterrània desempenya una funció en l'enfortiment del Corrent d'Açores.

## Referències

* ↑ Gyory, Mariano, Ryan, Joanna, Arthur J., Edward H. «The Azores Current» (en anglès). Ocean Surface Currents. Rosenstiel School of Marine and Atmospheric Science-CARTHE.
* ↑ El Corrent d'Açores
* ↑ Johnson, Stevens, J., I. «A fine resolution model of the eastern North Atlantic between the Azores, the Canary Islands and the Gibraltar Strait» (en anglès). Deep-Sea Research, 47, 2000.
* ↑ Jia, Y., 2000: Formation of an Azores Current due to Mediterranean overflow in a modeling study of the North Atlantic. Journal of Physical Oceanography 30, 2342–2358.
* ↑ Özgökmen, T.M., E.P. Chassignet, and C.G.H. Rooth, 2001: On the Connection between the Mediterranean Outflow and the Azores Current. Journal of Physical Oceanography 31, 461–480.