OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Georges Leclanché

Georges Leclanché (Parmain, 9 d'octubre de 1839 – París, 14 de setembre de 1882) va ser un enginyer francès autor de la Pila Leclanché, i precursor de les piles seques.

## Biografia

Leclanché nasqué a Parmain (Seine-et-Oise), França, els seus pares s'exilaren al Regne Unit i allà va rebre l'educació completada al'École Centrale des Arts et Manufactures (École Centrale Paris), on es va graduar com enginyer el 1860. Per questions polítiques emigrà a Brussel·les on bastí un petit laboratori on desenvolupà la seva primera pila basada en el carbonat de coure i després una altra basada en el zinc i l'òxid de manganès. Ràpidament el seu invent va ser adoptat pels ferrocarrils de Bèlgica i els Països Baixos.
Arran de la caiguda de Napoleó III, tornà a França on s'associà amb Ernest Barbier per fundar l'empresa "Leclanché-Barbier".

## Referències

* ↑ «Georges Leclanché». Encyclopædia Britannica [Consulta: 3 gener 2018].
* ↑ «Georges Leclanché, French engineer and inventor, 1839–1882.».
* Davis, Jack (1967). Georges-Lionel Leclanché. Electrochemical Technology, 5, 487–490. http://www.worldcat.org/title/georges-lionel-leclanch-1838-1882-essay-1966/oclc/959013114
* Heise, George W., and Cahoon, N. Corey, eds. (1971). The Primary Battery, Vol. 1. New York, Wiley.
* Mertens, Joost (1999). The Theoretical Batteries of Georges Leclanché, Archives Internationales d'Histoire des Sciences, 49, nr. 142 (June 1999), 75-102.

## Enllaços externs

* «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2017-12-23. [Consulta: 3 gener 2018].
* «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2018-01-11. [Consulta: 3 gener 2018].
* Jeffrey Oakes. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2019-02-20. [Consulta: 3 gener 2018].
# Jaume Soler

Jaume Soler és el nom dels següents personatges:
* Jaume Soler i Farré (1849 - 1927), farmacèutic i polític català.
* Jaume Soler i Pastells (1950), polític independentista català, batlle d'Arbúcies.
* Jaume Soler Juhé (1968), guitarrista de Sopa de Cabra.
# Construccions i Infraestructures de la Generalitat S.A.

Construccions i Infraestructures Educatives de la Generalitat, SA (abreujat CIEGSA) és una empresa pública valenciana pertanyent a la Conselleria d'Educació de la Generalitat Valenciana. La seua missió és la de construir els nous centres educatius públics al territori del País Valencià, així com millorar i reformar els ja existents. Va ser creada pel decret 122/2000 l'any 2000 pel govern d'aquest territori.
La societat mercantil va tancar, segons els Comptes Generals de la Generalitat referents a l'exercici de 2007, l'any fiscal amb 51,6 milions d'euros de pèrdues. Una comissió d'investigació parlamentària de 2018 i 2019 va estudiar sobrecostos de més de 1.000 milions d'euros que els consellers d'Educació, Vicent Marzà i Ibáñez, i d'Hisenda, Vicent Soler i Marco van descriure com «l'espoli més gran de recursos públics» de la Generalitat. Segons la Guàrdia Civil, es va emprar per al finançament del Partit Popular de la Comunitat Valenciana del president de la Generalitat Francisco Camps i el president de la Diputació de València Alfonso Rus.

## Referències

* ↑ «CIEGSA», 11-12-2009. Arxivat de l'original el 2009-12-11. [Consulta: 6 juny 2020].
* ↑ «CIEGSA», 23-02-2009. Arxivat de l'original el 2009-02-23. [Consulta: 6 juny 2020].
* ↑ montaner, rafel. «Las empresas públicas de la Generalitat se han triplicado con el PP» (en castellà). Levante - EMV, 17-08-2009. [Consulta: 6 juny 2020].
* ↑ «Les Corts presenten les conclusions de la comissió d’investigació sobre Ciegsa». Àpunt, 29-01-2019. [Consulta: 24 desembre 2023].
* ↑ «La UCO concluye que Ciegsa se utilizó para financiar al PP de Camps y Rus» (en castellà). Valencia Plaza, 08-10-2019. [Consulta: 24 desembre 2023].
# Estadi Nacional del Perú

L'Estadio Nacional del Perú és a Lima, capital del Perú. El 2011 tenia una capacitat de 39.305 espectadors, segons la Federació Peruana de Futbol, a més d'un seguit d'espais privats per uns quants milers més. L'estadi es va inaugurar el 27 d'octubre de 1952, en el marc del Campionat Sud-americà de futbol de 1953, en substitució de l'anterior Estadio Nacional. Fins avui, ha estat seu de la final de tres Campionats Sud-americans dels sis que s'han celebrat al país andí. També se'l coneix com el Coloso de José Díaz, per la proximitat amb el carrer del mateix nom. És el terreny de joc oficial de la Selecció de futbol del Perú. L'Institut dels Esports del Perú, depenent del Ministeri d'Educació del Perú, administra l'estadi.
El camp ha patit diverses renovacions des de la inauguració, com quan es va adaptar per disputar la Copa Amèrica de futbol 2004 o quan s'hi va afegir gespa artificial per ser la seu del Copa del Món de futbol sub-17 de 2005. La darrera renovació es va realitzar entre el 2010 i el 2011. A més va albergar les cerimònies d'inauguració i cloenda dels Jocs Panamericans Lima 2019 i la cerimònia d'inauguració dels Jocs Parapanamericans Lima 2019. El 2019 tenia una capacitat de 49.000 expectadors.
L'Estadi Nacional és l'estadi del Perú on s'ha jugat més de partits de Copa Libertadores i és el tercer a Sud-amèrica.

## Referències

* ↑ «Comunicado de Prensa» (en castellà). Federació Peruana de Futbol. Arxivat de l'original el 2012-03-31. [Consulta: 30 setembre 2011].
* ↑ admin. «Remodelación Estadio Nacional, Lima, Perú | ULMA» (en castellà). [Consulta: 26 març 2022].
* ↑ PERÚ, NOTICIAS EL COMERCIO. «Habrá más de 1.700 artistas en la inauguración de Lima 2019 | DEPORTE-TOTAL» (en castellà), 15-07-2019. [Consulta: 26 març 2022].
* ↑ «67 años de nuestro querido Estadio Nacional» (en castellà). Lima 2019. Govern del Perù. [Consulta: 18 setembre 2024].
* ↑ «Inicia la sessió a Facebook». [Consulta: 26 març 2022].
# Carlos de los Cobos

Carlos de los Cobos (10 de desembre de 1958) és un exfutbolista mexicà.

## Selecció de Mèxic

Va formar part de l'equip mexicà a la Copa del Món de 1986.
Un cop retirat fou entrenador, dirigint entre d'altres, la selecció del Salvador i Chicago Fire.

## Referències

* ↑ Carlos de los Cobos a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ CARRILLO, Omar. La Historia de las Copas del Mundo: Crónicas de la Selección Mexicana, El Tri en cada mundial.. Mèxic: Editorial Televisa edición, 2006.
* ↑ Leaving Managerial Job Arxivat 10-1-2010 a Wayback Machine. (castellà)
* ↑ Jack McCarthy. «McCarthy, Jack. "Fire can de los Cobos,"». Chicago Tribune, 30-05-2011. Arxivat de l'original el 2012-05-17. [Consulta: 31 desembre 2017].
# Carlotta Gruitz

Carlotta Gruitz, o Gruis, (Messina, Itàlia, ca. 1814 - ?) fou una soprano italiana.
Va néixer a Messina al voltant de 1814, segons l'edat (22 anys) indicada a la inscripció del matrimoni que va contreure el 3 de juliol de 1836 amb el apuntador Carlo Fossa. En aquesta inscripció apareix amb el cognom Gruis. Era filla d'un llibreter d'origen alemany, instal·lat a Sicília.
La seva actuació l'any 1838 a Catània davant el rei de Sicília, Ferran II de les Dues Sicílies, fent el paper d'Adalgisa en Norma de Vincenzo Bellini. Poc després va interpretar al mateix teatre el paper principal de Lucia di Lammermoor de Gaetano Donizetti, el desembre de 1838. A partir d'aquell moment va tenir una carrera mantinguda al llarg d'un decenni a molts teatres italians, incloent-hi actuacions al Teatro San Carlo de Nàpols (1840) i al teatre Teatro alla Scala de Milà (1849).
Va actuar a Madrid, al Teatre Circo, l'any 1845, representant Lucrezia Borgia, Torquato Tasso i Roberto Devereux de Gaetano Donizetti. La mateixa temporada, però ja en 1846, va interpretar en el mateix teatre Anna la Prie de Vincenzo Battista. El mateix any va interpretar Irza (o Yrza) de Francisco Gómez de Laharran a la seva presentació a Madrid (s'havia estrenat prèviament a Xeres de la Frontera), en una sessió a benefici del tenor Enrico Tamberlick.
Va actuar al Gran Teatre del Liceu de Barcelona en les temporades 1848-1849 i 1849-1850, debutant amb Saffo de Giovanni Paisiello en la seva estrena a Catalunya i Espanya, el 26 de maig de 1849. El mateix va participar en una altra estrena, la del singspiel Der Freischütz (el caçador furtiu) de Carl Maria Von Weber, presentada per primer cop a Catalunya i Espanya, el 4 d'agost de 1849.
Va ser mare de les sopranos Amalia Fossa i Emilia Fossa, les quals també van cantar a Espanya.

## Referències

* ↑ «Registre Civil de Nàpols, any 1836, número de registre 134.». Arxivat de l'original el 2018-11-19. [Consulta: 19 novembre 2018].
* 1 2 Signorelli, Alfio. Catania borghese nell'età del Risorgimento. A teatro, al circolo, alle urne (en italià). Franco Angeli, 2015, p. 46. ISBN 9788891726810.
* ↑ «Almanacco di 29 Dicembre» (en italià). altmarius.ning.com. Arxivat de l'original el 19 de novembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2018].
# Carmiña, flor de Galicia

Carmiña, flor de Galicia és una pel·lícula muda espanyola del gènere comèdia, dirigida per Rino Lupo i escrita d'Antonio Rey Soto l'any 1926. Es va estrenar a Madrid el 28 d'octubre de 1926 i al Teatro Rosalía de Castro a Vigo el 17 de febrer de 1927. La música, basada en els vents gallecs, va ser arranjada per a l'ocasió pel compositor Santos Rodríguez Gómez i interpretada sota la seva direcció, pel cor Queixume dos Pinos.
Els exteriors es van filmar a Vigo, Mondariz i altres localitzacions de Pontevedra, i a Santa Maria da Feira a Portugal. Els interiors van ser filmats a l'estudi Invicta Film a Porto. La publicitat de la pel·lícula a Galícia es va fer en gallec.

## Argument

La pel·lícula és un melodrama de l'entorn gallec contemporani, protagonitzada per Carmiña que es veu abandonada, després d'anar a la ciutat, acompanyant el seu pretendent, un comte. Desesperada, la protagonista decideix suïcidar-se, però el seu vell xicot la salva de la mort, i el comte finalment penedit torna amb ella. En una història paral·lela explicada en una llegenda medieval a través d'una analepsis, un nen assassina el seu senyor per evitar que compleixi el dret de la primera nit amb la seva noia.

## Repartiment

* Maruja del Mazo
* Irene Salazar
* Aida de Lupo
* Eduardo Prados
* Juan Muñoz del Río

## Referències

* ↑ «Carmiña, Flor de Galicia». Cinecartaz. Público. Arxivat de l'original el 2016-02-04. [Consulta: 26 octubre 2024].
* ↑ Lamas, Jorge. «Vigo descubre el cine promocional». La Voz de Galicia, 14-09-2010.
* ↑ «Diario de la mañana, al servicio de los intereses de Galicia Num. s.n.» (en espanhol), 17-02-1927.
* ↑ «O conselleiro de Cultura e Educación asistiu á representación da película muda “Carmiña flor de Galicia”». Conselharia de Educação e Ordenação Universitária. Junta da Galiza, 07-11-2014.

## Ligações externas

* Carmiña, flor de Galicia a YouTube ]
# Carolina Maria de Jesus

Carolina Maria de Jesus (Sacramento, estat de Minas Gerais, 14 de març de 1914 - São Paulo, 13 de febrer de 1977) va ser una escriptora brasilera. L'autora, favelada afrobrasilera, mare soltera de tres fills, va assolir un important reconeixement públic després que fos publicat el diari personal que escrivia, Quarto de despejo, en el qual va enregistrar les seves experiències de misèria, desesperança i marginalitat.
El llibre va publicar-se a São Paulo el 1960, en una edició de 10.000 exemplars, els quals s'esgotaren en tres dies. Es va traduir a més de deu llengües, convertint-se en un best seller. Es va publicar en català l'any 1963, a l'editorial Fontanella, amb el títol de Els mals endreços (Diari d'una dona de les barraques), amb traducció de Francesc Vallverdú.

## Obres

* Quarto de Despejo (1960)
* Casa de Alvenaria (1961)
* Pedaços de Fome (1963)
* Provérbios (1963)
* Diário de Bitita (1977), publicat pòstumament
* Um Brasil para Brasileiros (1982), publicat pòstumament
* Meu Estranho Diário (1996), publicat pòstumament
* Antologia Pessoal (1996), publicat pòstumament
* Onde Estaes Felicidade (2014), publicat pòstumament
* Meu sonho é escrever – Contos inéditos e outros escritos (2018), publicat pòstumament

## Referències

* Corral, Will. «Para una primera revisión del testimonio» (en castellà). Actas XI. Madrid: Centro Virtual Cervantes, 1992. [Consulta: 2 març 2013].
* Guardia, Sara Beatriz. «Literatura y Escritura femenina en América Latina» (en castellà). Ilhéus-Bahia: Universidade Estadual de Santa Cruz. Arxivat de l'original el 2016-04-09. [Consulta: 2 març 2013].
* Taylhardat, Karim. «Siluetas americanas, 8. Negritud, negrura» (en castellà). Rinconcete. Madrid: Centro Virtual Cervantes, 06-09-2000. [Consulta: 2 març 2013].
* Venturini, Aurora. «La letra en la basura» (en castellà). Página/12. Buenos Aires: La Página, 21-05-2010. [Consulta: 2 març 2013].
# Karin Donckers

Karin Donckers (Minderhout, 28 de maig de 1971) és una hípica belga que ha participat en diverses competicions.
Ha competit en sis Jocs Olímpics entre 1992 i 2016 (només falta el 1996). El seu millor resultat va ser el quart lloc a la competició per equips el 1992. També ha acabat dues vegades entre els deu primers de la competició individual, amb un vuitè a Barcelona el 1992, un setè en la prova d'equip a Atenes i un novè el 2008. El 2024 va participar a París en les seves setenes olimpíades.

## Referències

* ↑ «Trois médailles belges, une d'argent et deux de bronze, 14 diplômes olympiques – JO 2012 – Actualité – Sportmagazine.be» (en french). sportmagazine.levif.be, 12-08-2012. [Consulta: 4 setembre 2012].
* ↑ «Team Eventing - Olympic Equestrian | London 2012». Arxivat de l'original el 12 July 2012. [Consulta: 16 juliol 2012].
* ↑ «Karin Donckers kan naar haar 7de Olympische Spelen: een Belgisch record | RTV» (en neerlandès). [Consulta: 17 juliol 2024].
# Maya Weug

Maya Weug (Pedreguer, Marina Alta, 1 de juny de 2004) és una pilot de cotxes de la WSK Final Cup de 2016. Nascuda a la Marina Alta, és filla de mare belga i pare alemany, i ella mateixa ha competit sota nacionalitat espanyola, belga i, posteriorment, holandesa.

## Biografia

Maya Weug va nàixer a Pedreguer l'any 2004, i després s'afincà a Benissa. Pilot de cotxes, des de ben menuda s'ha dedicat a l'automobilisme. En 2014 va quedar tercera en el campionat autonòmic. Poc després, en 2015, va ser subcampiona d'Espanya i l'any 2016 va ser la guanyadora de la WSK Final Cup. En el 2018 competí en el campionat Europeu, el mundial i la WSK (World Series Karting).
A principis del 2020, va ser una de les 20 candidates a un lloc a la SFDA (Scuderia Ferrari Driver Academy) i va participar en el programa «Girls on Track - Rising Stars», destinat a promoure la dedicació de les noies a l'esport del motor i oferir suport a les joves promeses d'entre 12 i 16 anys que vulguin ser pilots en carreres professionals. Maya Weug en va resultar ser escollida com la millor. I al 2021 va fer història en ser la primera dona a incorporar-se a l'Acadèmia de Pilots Ferrari (FDA) amb la puntuació més gran obtinguda mai.
Al 2021 va debutar en el campionat italià de Fórmula 4, corrent en monoplaça amb l'equip Iron Dames-Iron Lynx. Va acabar l'any en setena posició a la Rookies Cup. També va rodar en el circuit alemany, fent una novena posició a Spielberg. L'any 2022 va aconseguir passar a la Formula Regional amb Kic Motorsport. L'any 2023 va continuar avançant en aquesta categoria, sempre dins de les deu primeres posicions.

## Referències

* ↑ «Conoce a Maya Weug, la piloto holandesa que se formó en España» (en castellà). FormulaRapida.net, 31-03-2018.
* 1 2 3 «Scuderia Ferrari Driver Academy Driver - Maya Weug - Ferrari.com» (en anglès). [Consulta: 4 maig 2024].
* ↑ «La benissera Maya Weug, ganadora de la Copa Mundial de la WSK Final Cup - El Mirall de La Marina» (en castellà). El Mirall de La Marina, 05-10-2016.
* ↑ AS, Diario «Maya Weug hizo historia al ganar la Copa de Campeones | Más Motor | AS.com» (en castellà). AS.com, 17-12-2015.
* ↑ CNN, George Ramsay. «Maya Weug becomes first female driver to earn a spot in the Ferrari Driver Academy». [Consulta: 31 gener 2021].
* ↑ Freeda, Team. «Maya Weug Será La Primera Mujer Piloto En La Academia Ferrari» (en anglès americà), 25-01-2021. Arxivat de l'original el 2021-01-26. [Consulta: 31 gener 2021].
* ↑ «Maya Weug, la primera chica piloto de la Ferrari Academy» (en castellà). Mundo Deportivo, 22-01-2021. [Consulta: 31 gener 2021].

## Enllaços externs

* Lloc web
# Carretera prefectural de Hokkaidō 1

La carretera prefectural de Hokkaidō 1 (北海道道1号小樽定山渓線, Hokkaidô Dô 1 gô Otaru Jôzankei sen) o línia Otaru-Jôzankei és una carretera prefectural de Hokkaido que comunica la ciutat d'Otaru, a la subprefectura de Shiribeshi amb el districte de Minami, a Sapporo, la capital regional.
La gestió d'aquesta carretera correspon al govern de Hokkaidō, mentres que l'àrea que transcòrre pel municipi de Sapporo és competència municipal d'aquest. La carretera també és anomenada "camí Yuragi" (ゆらぎ街道, Yuragi kaidô) i "Jôzankei Lakeline", aquest darrer pel poble d'aigües termals de Jōzankei, a Sapporo.

## Història

La carretera s'inaugurà originalment l'any 1930 com a autopista de peatge turística entre la ciutat d'Otaru i el llavors municipi turístic de Jōzankei. La construcció va ser fruit d'una iniciativa privada que, durant la guerra, va entrar en fallida. El 1954 s'inaugura l'actual carretera de titularitat pública gràcies a un acord entre els antics constructors i el govern de Hokkaidō. Inicialment i fins a l'any 1994 va ser anomenada carretera prefectural de Hokkaidô 3, però aquest any va ser reanomenada com a "carretera 1".

## Recorregut

La carretera prefectural de Hokkaido 1 connecta l'onsen d'Asarigawa, a la ciutat d'Otaru (Shiribeshi) amb l'onsen de Jōzankei, al districte de Minami, a Sapporo (Ishikari); sent aquesta carretera més una via turística que una carretera normal.
La carretera prefectural 1 travessa les següents poblacions:
* Otaru
* Sapporo
** Minami-ku

## Referències

* ↑ http://dododrive.web.fc2.com/local/hokkaido/r1/report1.htm
* ↑ http://xn--p8ja4c5ci7pl617da.net/%E5%8C%97%E6%B5%B7%E9%81%93%E9%81%93%EF%BC%91%E5%8F%B7%E5%B0%8F%E6%A8%BD%E5%AE%9A%E5%B1%B1%E6%B8%93%E7%B7%9A/ Arxivat 2020-07-13 a Wayback Machine.
* ↑ 北海道中央バス二十五年史. 北海道中央バス, 1970, p. 43 - 44.
# Snösystern

Snøsøsteren és una pel·lícula dramàtica noruega de temàtica nadalenca que s'estrenarà a Netflix el 29 de novembre de 2024. La pel·lícula està basada en el llibre infantil homònim de Maja Lunde i Lisa Aisato del 2019. La pel·lícula és dirigida per Cecilie Mosli a partir d'un guió escrit per les mateixes Lunde i Aisatos, amb Siv Rajendram. S'ha subtitulat al català.

## Sinopsi

S'acosta la nit de Nadal i en Julian farà 11 anys. Solia ser el millor dia de l'any, amb l'aroma de les galetes de gingebre i mandarines, l'espurneig del foc a la xemeneia, l'arbre de Nadal cobert d'ornaments i la llum de les espelmes. Però aquest any tot ha canviat. La família plora la mort de la seva germana gran, i en Julian sent que les festes s'han apagat. Fins que coneix la Hedwig, una nena que adora Nadal, i comença a creure que al final és possible que el celebrin. Però la casa de la Hedwig és molt estranya. I qui és el vell que els espia tota l'estona?

## Referències

* 1 2 «Snösystern : en julberättelse» (en suec). [Consulta: 1r desembre 2024].
* ↑ Korneliussen, Ingvild Jenhaug. «Nå kommer Snøsøsteren til Netflix: Her er premieredato og de første bildene» (en noruec), 02-10-2024. [Consulta: 1r desembre 2024].
* ↑ «Snösystern - En fantastisk julsaga på Netflix» (en suec). [Consulta: 1r desembre 2024].
* ↑ «The Snow Sister». Goita què fan, ara!. [Consulta: 1r desembre 2024].
# John Butler Yeats

John Butler Yeats (Tullylish, Comtat de Down, 16 de març de 1839 - Chestertown, Nova York, 3 de febrer de 1922) va ser un artista irlandès.

## Biografia

Pare del Premi Nobel de literatura William Butler Yeats, del també pintor Jack Butler Yeats i de l'empresària i tipògrafa Elizabeth Yeats, és conegut per la seva interpretació del retrat del jove William Butler, que es pot veure al museu Yeats en la Galeria Nacional d'Irlanda. El seu retrat de John O'Leary (1904) és considerada la seva obra mestra. (Raymond Keaveney 2002).
Educat en el Trinity College de Dublín, John Butler Yeats va començar la seva carrera com a advocat i va treballar amb Isaac Butt, abans de prendre la decisió de dedicar-se a la pintura el 1867, i després d'haver estudiat a l'Escola d'Art Hearthleys. Hi ha pocs documents de les seves vendes, de manera que no existeix un catàleg de les seves obres en col·leccions privades. És possible que alguns dels seus primers treballs fossin destruïts durant la Segona Guerra Mundial.
No hi ha dubte que Butler hagués tingut grans problemes a la recerca de clients. Molts esbossos i pintures a l'oli són fàcils de trobar a cases particulars d'Irlanda, Anglaterra i els Estats Units. Les seves últimes obres les descriuen els crítics d'una gran sensibilitat amb relació als models. Tanmateix, no va ser un gran home de negocis, per la qual cosa la seva situació financera no va ser gaire bona.
Va canviar de residència diverses vegades entre Anglaterra i Irlanda. Amb 69 anys, es va traslladar a Nova York, on va formar part del cercle de pintors de l'Escola Ashcan.

## Referències bibliogràfiques

* Martyn Anglesea (2003), Yeats, John Butler in Brian Lalor (Ed.) The Encyclopedia of Ireland. Dublin: Gill and Macmillian. ISBN 0-7171-3000-2.
* Bruce Arnold (1977), Irish Art, a concise history. London: Thames and Hudson. ISBN 050020148X
* Raymond Keaveney (2002), National Gallery of Ireland, Essential Guide. London: Scala. ISBN 1857592670.
* William M. Murphy (1995) Family Secrets: William Butler Yeats and His Relatives Syracuse University Press, 1995