OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Selysius

Selysius és un subgènere de ratpenats del gènere Myotis, dins de la família dels vespertiliònids. Aquest grup conté una quarantena d'espècies que, en comparació amb altres ratpenats del mateix gènere, es caracteritzen per tenir els peus relativament petits, un uropatagi gran i una preferència per caçar insectes en ple vol.

## Referències

* ↑ «Selysius» (en anglès). Nomenclator Zoologicus. Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 17 setembre 2013].
* ↑ Ruedi, M.; Mayer, F «Molecular systematics of bats of the genus Myotis (Vespertilionidae) suggests deterministic ecomorphological convergences» (PDF) (en anglès). Molecular Phylogenetics and Evolution, 21, 3, 2001, pàg. 436–448.
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# The Staircase

The Staircase és una minisèrie de televisió dramàtica biogràfica estatunidenca creada per Antonio Campos, basada en la docusèrie francesa Soupçons del 2004 creada per Jean-Xavier de Lestrade. La sèrie és protagonitzada per Colin Firth com Michael Peterson, un escriptor condemnat per l'assassinat de la seva dona Kathleen Peterson (Toni Collette), que va ser trobada morta a la part inferior de l'escala de casa seva. La sèrie es va estrenar a HBO Max el 5 de maig de 2022.

## Premissa

Michael Peterson, un novel·lista policial, és acusat d'haver matat la seva dona Kathleen quan la troben morta al peu d'una escala de casa seva. Mentre la investigació continua, la família es veu llançada a una tumultuosa batalla legal. Mentrestant, un equip de documentalistes francès s'interessa per la història.

## Repartiment

* Colin Firth com a Michael Peterson, un novel·lista i esperançador polític que viu a Durham. Les seves finances i la seva vida personal esdevenen el focus de la investigació i el documental.
* Toni Collette com a Kathleen Peterson, la seva segona dona i mare de Caitlin. Era una executiva de gran poder i estimada per la seva família i la seva comunitat.
* Michael Stuhlbarg com a David Rudolf, l'advocat de Michael
* Dane DeHaan com a Clayton Peterson, el fill gran de Michael Peterson del seu primer matrimoni que té els seus propis problemes legals del seu passat
* Olivia DeJonge com a Caitlin Atwater, la filla de Kathleen del seu primer matrimoni. Inicialment dona suport al seu padrastre.
* Patrick Schwarzenegger com a Todd Peterson, el fill petit de Michael del seu primer matrimoni
* Sophie Turner com Margaret Ratliff, la filla adoptiva de Michael, a qui va adoptar després de la mort dels seus pares biològics.
* Odessa Young com a Martha Ratliff, l'altra filla adoptiva de Michael
* Rosemarie DeWitt com Candace Hunt Zamperini, la germana de Kathleen
* Tim Guinee com a Bill Peterson, el germà de Michael
* Parker Posey com a Freda Black, una fiscal del comtat de Durham
* Juliette Binoche com a Sophie Brunet, l'editora del documental original
* Vincent Vermignon com a Jean-Xavier de Lestrade, el director del documental original

## Referències

* ↑ White, Peter. «‘The Staircase’: Colin Firth To Star In TV Drama Adaptation Of Classic True Crime Documentary For HBO Max From Antonio Campos & Maggie Cohn» (en anglès americà), 31-03-2021. [Consulta: 1r novembre 2024].
* ↑ Chapman, Wilson. «HBO Max’s ‘The Staircase,’ Starring Colin Firth as Michael Peterson, Reveals First Teaser and May Premiere Date» (en anglès americà), 29-03-2022. [Consulta: 1r novembre 2024].
* ↑ CCMA. «Els experts - "The staircase": El "true crime" més mediàtic d'Estats Units és ara una sèrie de ficció». [Consulta: 1r novembre 2024].
# Dasypterus

Dasypterus és un subgènere de ratpenats que viuen a les Amèriques. Inicialment, aquest grup fou descrit amb la categoria de gènere, però a la segona meitat del segle xx se'l baixà a la categoria de subgènere. Les espècies d'aquest tàxon són insectívores. Tenen un parell de mugrons més que la majoria dels ratpenats.

## Referències

* ↑ Gardner, A. L. Mammals of South America, Volume 1: Marsupials, Xenarthrans, Shrews, and Bats, Volum 1 (en anglès). University of Chicago Press, 2008, p. 458. ISBN 9780226282428.
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# Urna funerària maia Kinich Ahau

La Urna funerària maia Kinich Ahau és una peça arqueològica d'argila policromada, realitzada entre els anys 600 - 900, durant el període mesoamericà de la civilització maia, els integrants de la qual van habitar una vasta regió situada geogràficament al territori del sud-sud-est de Mèxic, específicament en els cinc estats de mpeche, Chiapas, Quintana Roo, Tabasco i Yucatán; i en els territoris de Mesoamèrica dels actuals Belize, Guatemala, Hondures i El Salvador, amb una història d'aproximadament 3000 anys. La peça s'exhibeix de forma permanent en el Museu d'Amèrica a Madrid.

## Història

L'urna funerària que va ser elaborada pels maies, representava Kinich Ahau, en la mitologia maia: «Senyor de l'ull del sol» déu del Sol i patró de la música i la poesia, fill de Hunab Ku i casat amb Ixchel, la lluna. Se'l considera una de les advocacions d'Itzamna o Zamna. També se'l vincula amb Kinich Kakmó. És el déu G d'acord amb la classificació de l'investigador alemany Paul Schellhas.

## Característiques

* Època: civilització maia.
* Material: argila amb pigments.
* Alçada: 100,3 centímetres.
* Ample: 60 centímetres.

## Referències

* 1 2 «Ficha de la obra en el catálogo colectivo de la Red Digital de Colecciones de Museos de España» (en castellà). Ceres. [Consulta: 21 abril 2017].
* ↑ Paul Schellhas: Die Göttergestalten der Maya-Handschriften: Ein mythologisches Kulturbild aus dem Alten Amerika
# Josep Raich i Garriga

Josep Raich i Garriga (Molins de Rei, 28 d'agost de 1913 - Barcelona, 25 de juliol de 1988) era un futbolista molinenc que jugà de centrecampista. Va ser internacional amb la selecció catalana i amb la selecció espanyola.

## Trajectòria

Es va iniciar en el futbol en l'equip de la Joventut Catòlica de Molins de Rei. L'any 1933 va passar al Futbol Club Barcelona.
L'any 1936, aprofitant una gira del club blaugrana per Amèrica molts jugadors de la plantilla van marxar cap a Mèxic i França. En Josep Raich va marxar cap a França, on va jugar al FC Sète i al Troyes AC del 1937 al 1940. El 1940 va tornar al FC Barcelona després de complir un any de sanció que l'imposà la federació espanyola.
Va jugar amb el Barça fins a la seva retirada el 1945. En aquest temps va participar en la consecució d'una Lliga i una Copa d'Espanya. En el primer partit de la temporada 45-46 el club li va rendir homenatge. Va jugar 244 partits i marcà 50 gols en 11 temporades amb el Barça.
Fou un cop internacional amb la selecció espanyola, el 28 de desembre del 1941, contra Suïssa.
El camp de futbol i la penya blaugrana de Molins de Rei porten el seu nom.

## Palmarès

* Campionat de Catalunya de futbol (3): 1934-35, 1935-36, 1937-38
* Lliga espanyola de futbol (1): 1944-45
* Copa espanyola de futbol (1): 1941-42

## Referències

* ↑ Closa, Antoni; Jaume Rius. Selecció Catalana de Fútbol: nou dècades d'història. Editorial Jaume Rius, 1999. ISBN 8492294434.
* ↑ «Jose Raich Garriga». Mundo Deportivo, 03-08-1998. [Consulta: 20 agost 2012].
* Diccionari del Barça. Antoni Closa, Jordi Blanco. Cartoné. Enc. Catalana 1999. ISBN 8441201269 / 84-412-0126-9 EAN: 9788441201262, pàgines 309-310.

## Enllaços externs

* fcbarcelonaonline Arxivat 2009-01-05 a Wayback Machine.
* LFP
# Pol Izquierdo Ramon

Pol Izquierdo Ramon (Barcelona, 28 de juliol de 1971) és un periodista, guionista i director de sèries televisives català. Casat amb Eva Varas Rivas (periodista de TV3) i és pare d’un fill i una filla, Guim Izquierdo i Àlex Izquierdo.
Va estudiar a l'Escola Garbí. L'any 1996 va entrar a treballar als Serveis Informatius de Televisió de Catalunya fins a l'any 1999, en aquesta etapa va firmar alguns reportatges per al programa 30 minuts, durant dos anys va treballar a la cadena CNN, a Madrid, i l'any 2000 va entrar a treballar al departament de nous formats de TVC. Per a aquesta darrera cadena, va realitzar El talp, Veterinaris, Bèsties, Caçadors de bolets, En camp contrari, La classe del Barça, Sense tele, La meva El cim, El paisatge favorit de Catalunya, No serà fàcil, Emergències, Aeroport, Tarda oberta, Trenkin tòpics, Crims (Helena Jubany), l’Au pair, Òpera prima i Històries de la primària.

## Filmografia
### Director

| Any | Títol | Notes |
| 2010-2011 | Caçadors de bolets | 14 episodis |
| 2011-2012 | Veterinaris | 28 episodis |
| 2013 | La meva | 24 episodis |
| 2015 | No serà fàcil | 13 episodis |
| 2016 | Emergències | 13 episodis |
| 2017 | Aeroport | 13 episodis |

### Guionista

| Any | Títol | Notes |
| 2003 | El talp | |
| 2007 | Sense tele | 1 episodi |
| 2008 | Caçadors de paraules | 2 episodis |
| 2009 | El paisatge favorit de Catalunya | |
| 2010-2011 | Caçadors de bolets | 17 episodis |
| 2011-2014 | Veterinaris | 28 episodis |
| 2013 | La meva | 22 episodis |
| 2015 | No serà fàcil | 13 episodis |
| 2016 | Emergències | 13 episodis |
| 2017 | Aeroport | 1 episodi |

### Ell mateix

| Any | Títol | Notes |
| 2001-2002 | Cinema 3 | 6 episodis |
| 2003 | El talp | |
| 2004 | Bèsties | |
| 2004 | Campanades 2004 | |
| 2007 | El club | 1 episodi |
| 2007 | Sense tele | 4 episodis |
| 2008 | TeleMonegal | 1 episodi |
| 2007-2011 | Tvist | 3 episodis |
| 2010-2011 | Caçadors de bolets | 17 episodis |
| 2011 | Polònia | 1 episodi |
| 2012 | Marató per la pobresa | |
| 2011-2015 | Veterinaris | 66 episodis |
| 2013 | La meva | 1 episodi |
| 2016-2017 | Divendres | 2 programes |
| 2017-2018 | Tarda oberta | 61 programes |

## Referències

* ↑ «Entrevista a Pol Izquierdo», 11 de juny de 2010
* ↑ «Pol izquierdo a TV3». Televisió de Catalunya. Arxivat de l'original el 2010-05-09. [Consulta: 7 març 2014].
* ↑ «Entrevista a la Setrillera». Ona de Sants Montjuïc. [Consulta: 7 març 2014].
* ↑ «Las "Bèsties" Catalanas a TV3». Diari ABC, 16-09-2004.
* ↑ «L'últim Caçadors de bolets». Ara, 23-12-2010.
* ↑ «30 anys de TV3». El Punt Avui, 25-11-2012, pàg. 53.
# Lasiurus (subgènere)

Lasiurus és un subgènere de ratpenats que viuen a les Amèriques. El zoòleg britànic John Edward Gray descrigué aquest grup a mitjans del segle xix, juntament amb el gènere homònim. Les espècies d'aquest tàxon són insectívores. Tenen un parell de mugrons més que la majoria dels altres ratpenats.

## Referències

* ↑ «Lasiurus Gray, 1831» (en anglès). GBIF. Arxivat de l'original el 24 de setembre 2015. [Consulta: 20 novembre 2013].
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# El casalot

El casalot (originalment en anglès, Bleak House) és la novena novel·la de Charles Dickens, publicada en vint lliuraments entre març de 1852 i setembre de 1853.

## Anàlisi literària

Dickens utilitza en la seua novel·la un narrador en primera persona, l'heroïna, Esther Summerson, i un narrador omniscient. Entre els personatges es troben l'advocat Tulkinhorn, l'encantador però depressiu John Jarndyce i l'infantil Harold Skimpole. La trama es refereix a una llarga disputa legal (Jarndyce i Jarndyce) que té conseqüències a llarg termini per a tots els involucrats. L'atac de Dickens contra el sistema judicial anglès es basa en part en la seua experiència com a empleat de lleis. La seua representació dura del procedir lent i antiquat de la Cancelleria dona veu a l'àmplia frustració amb el sistema, i sovint es considera un ajut al fet que, en acabant, es reformara en la dècada de 1870. Dickens escriu mentre la Cancelleria està sent reformada, les seues referències a institucions abolides al 1842 i 1852 fa pensar que l'obra en realitat l'escrigué abans del 1842. De tota manera, es podria discutir si aquesta datació és consistent amb alguns dels temes de la novel·la.

## Personatges i llocs

Com és habitual en Dickens, pren molts personatges i llocs reals, però els transforma en la novel·la. La filantròpica Sra. Jellyby, que es preocupa de projectes llunyans mentre oblida les seues tasques amb la seua família, és una crítica a les activistes feministes com Caroline Chisholm. Molta gent opina que l'"infantil" però clarament immoral personatge d'Harold Skimpole és un retrat de Leigh Hunt, però Dickens sempre ho negà. El Sr. Bouythorn, amic del Sr. Jarndyce, s'inspira en l'escriptor Walter Savage Landor. La novel·la inclou també un dels primers detectius que apareixen en la ficció anglesa, el Sr. Bucket. Aquest personatge deu basar-se en l'inspector Charles Frederick Field del llavors recentment creat Departament de Detectius de Scotland Yard. Dickens escrigué alguns articles periodístics sobre l'inspector i el treball dels detectius en Household Words.

## Protagonistes

* Esther Summerson, l'heroïna i narradora de part de la història, criada com a òrfena en ser desconeguda la identitat de sos pares.
* Richard Carstone, un pupil del plet Jarndyce i Jarndyce. Un personatge prou simple però inconstant que cau sota la maledicció del cas Jarndyce i Jarndyce.
* Ada Clare, una pupil·la del cas Jarndyce i Jarndyce. La millor amiga d'Esther, que s'enamora de Richard Carstone.
* John Jarndyce, part en el cas Jarndyce i Jarndyce, tutor de Richard, Ada i Esther, i propietari del casalot. Deprimit, sobretot quan bufa el "vent de l'est" i es veu obligat a retirar-se.

## Vegeu també

* Charles Dickens

## Enllaços externs

* Text anglès en Internet Archive. Ed. de 1853.
** Bleak house. Facsímil electrònic.
* Text anglès en el Projecte Gutenberg.
# Meridià (escultura)

Meridià és una escultura que es va inaugurar el 7 de juliol de 1992 a la plaça de les Glòries Catalanes de Barcelona. Obra de François Scali i Alain Domingo (equip NEMO), va ser un regal de la ciutat francesa de Dunkerque a Barcelona, just abans de la celebració dels Jocs Olímpics de Barcelona, en commemoració dels 200 anys de la mesura del meridià que passa per Dunkerque, París, Perpinyà i Barcelona, per l'astrònom francès Pierre-Joseph Mechain, per tal d'establir el metre com la deumilionèsima part del quart del meridià terrestre.
L'obra, de 40 metres de longitud, és una cresta acer corten que reprodueix a escala el perfil orogràfic dels terrenys que van de Dunkerque a Barcelona. Es va col·locar al mig de la plaça de les Glòries, alineada amb l'avinguda Meridiana, que rep aquest nom perquè segueix la mateixa orientació del meridià que passa per Barcelona. El 2014 es va traslladar a l'avinguda Meridiana a causa de les obres a la plaça de les Glòries, i el 2018, per remodelació de l'avinguda, es van retirar, emmagatzemant-la en un solar proper, amb la intenció de tornar-la al lloc original quan acabin les obres de la plaça.

## Referències

* 1 2 «On és l’escultura ‘Meridià’?». Betevé, 04-06-2020.
* 1 2 «Art públic». Ajuntament de Barcelona.
* ↑ Favà i Compta, Maria. Petits paisatges de Barcelona. Barcelona: Ajuntament de Barcelona, 2003, p. 24-25. ISBN 84-7306-860-2.
* ↑ «La escultura al meridiano se reubicará en la plaza de las Glòries, su ubicación original». La Vanguardia, 17-08-2021.
# Deleornis

Deleornis és un gènere d'ocells de l'ordre dels passeriformes i la família dels nectarínids (Nectariniidae) que habita a la selva humida de l'Àfrica central i Occidental.

## Descripció

Ocells amb bec curt i recte, no corbat cap avall. Cua quadrada. Ambdós sexes semblants. Sense colors metàl·lics, les plomes del pit tenen tons taronja. Probablement són insectívors.

## Taxonomia

Segons la classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 4.1, 2014) aquest gènere està format per dues espècies:
* Deleornis axillaris - suimanga capgrís.
* Deleornis fraseri - suimanga de Fraser.
Aquestes dues espècies han estat incloses al gènere Anthreptes i també considerades conespecífiques. El gènere va ser descrit per Wolters 1977.

## Referències

* ↑ Hans Edmund Wolters 1977 Bonner Zoologische Beitrage. 28 (82-101)
# Hebe (mitologia)

Hebe (en grec antic Ἥβη), també anomenada Febe, és una antiga deessa, filla de Zeus i Hera.
El seu nom significa "jove" i se la representa com una dona que porta un vestit sense mànigues i una copa a la mà. Dins de la "família" dels Olímpics era la serventa o la "filla de la casa" i per això va ser anomenada patrona de la joventut (en els banquets grecs servien la taula joves copers bells). Abans del rapte de Ganimedes s'encarregava de servir nèctar i ambrosia a les altres divinitats, preparava el bany d'Ares i ajudava Hera a junyir el carro. Dansava amb les Muses i les Hores amb el so de la lira d'Apol·lo. Quan Hèracles es va reconciliar amb Hera, els déus van celebrar el casament de l'heroi amb Hebe. Aquest casament simbolitzava l'entrada d'Hèracles a la joventut eterna, característica de les divinitats. Hebe i Hèracles van tenir dos fills.
Va ser adorada a Atenes, on tenia un altar al Cinosargue, prop del d'Hèracles. Sota el nom de Ganimeda o Dia va ser també adorada en una arbreda sagrada a Sició i Fliünt.
El seu equivalent en la mitologia romana era Juventa. Hi havia la tradició que els nois li oferissin una moneda quan vestissin per primer cop la toga dels adults (la toga viril). Era adorada des d'època molt antiga, ja que la seva capella al Capitoli existia abans que s'hi construís el temple de Júpiter. Un altre temple de Juventa, prop del Circ Màxim, va ser jurat pel cònsol Marc Livi Salinator després de la derrota d'Hasdrúbal a la batalla del Metaure, el 207 aC, i consagrat setze anys després.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 225. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. (William Smith, 1849)
* Dictionary of Greek and Roman Geography. (William Smith, 1854)
# Antoni Olmo i Ramírez

Antoni Olmo i Ramírez (Sabadell, 18 de gener de 1954) fou un destacat futbolista català dels anys 70 i 80. Va ser internacional amb la selecció espanyola.

## Biografia

Jugava a la posició de defensa lliure. L'any 1971 fitxà pel Barcelona Atlètic a tercera divisió. La temporada 1972-73 fou cedit al Calella CF retornant al Barcelona Atlètic la temporada següent. El 14 de maig de 1976 ingressà al primer equip del FC Barcelona on arribà a ser capità. Disputà 350 partits amb el club blau-grana marcant 8 gols. Va fer un gran tàndem defensiu amb Migueli. L'arribada de Alexanko provocà que jugués menys partits i que amb només 30 anys decidís retirar-se del futbol per a dedicar-se als seus negocis i al treball a les divisions inferiors del club, l'any 1984.
Fou internacional juvenil i olímpic amb la selecció espanyola. Fou internacional absolut en 13 ocasions. Disputà el Mundial de l'Argentina 1978 on jugà dos partits contra Brasil i Suècia.

## Trajectòria esportiva

* Barcelona Atlètic: 1971-72
* FC Calella: 1972-73
* Barcelona Atlètic: 1973-76
* FC Barcelona: 1976-84

## Palmarès

* 2 Recopes d'Europa: 1978-79, 1981-82.
* 3 Copes espanyoles: 1978, 1981, 1983.
* 1 Copa de la Lliga: 1983.
* 1 Supercopa d'Espanya: 1983.

## Referències

* ↑ Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
Antoni Olmo i Ramírez amb la selecció espanyola - Caixes de navegació :
Selecció de futbol d'Espanya – Jocs Olímpics d'estiu 1976
1 Arconada •
2 San José •
3 Camus •
4 Sanjosé •
5 Pulido •
6 Sánchez •
7 Juanito •
8 Saura •
9 Idígoras •
10 Vitoria •
11 Esteban •
12 Cundi •
13 Manzanedo •
14 Olmo •
15 Bermejo •
16 Mir •
17 Juani •
Entrenador: Kubala
Selecció de futbol d'Espanya – Copa del Món de futbol 1978
1 Arconada •
2 De la Cruz •
3 Uría •
4 Asensi •
5 Migueli •
6 Biosca •
7 Dani •
8 Juanito •
9 Quini •
10 Santillana •
11 Cardeñosa •
12 Guzmán •
13 Miguel Ángel •
14 Leal •
15 Marañón •
16 Olmo •
17 Marcelino •
18 Pirri •
19 Rexach •
20 Cano •
21 San José •
22 Urruti •
Seleccionador: Kubala :
# Schilde (Schaale)

L'Schilde (pronúnica xilde) és un riu de Mecklenburg-Pomerània Occidental. És un afluent de l'Schaale, que via el Sude desemboca a l'Elba. Neix als aiguamolls del Neuendorfer Moor i desemboca 46,6 km més avall a l'Schaale a prop de Bennin. Uns quinze quilòmetre travessa la Reserva de la Biosfera Schaalsee. El curs inferior està integrat a la zona de protecció natural de la planura de l'Schilde i Mòtel. Sobretot al seu curs superior va ser parcialment rectificat al segle XX però en l'actualitat s'assatja allà on és possible deixar el riu recuperar un curs natural i meandrós, junts amb els seus afluents és llistat com curs d'aigua amb gran potencial de renaturalització.
Afluents :
| Afluent primari | Afluent secundari | Desembocadura |
| Motel (Schilde) | | 53° 27′ 55″ N, 10° 58′ 4″ E﻿ / ﻿53.46528°N,10.96778°E﻿ / 53.46528; 10.96778 |
| | Nagelsbach | 53° 31′ 26″ N, 11° 5′ 51″ E﻿ / ﻿53.52389°N,11.09750°E﻿ / 53.52389; 11.09750 |
| Düsterbeck | | 53° 33′ 27″ N, 11° 4′ 25″ E﻿ / ﻿53.55750°N,11.07361°E﻿ / 53.55750; 11.07361 |
| | Dümmer Seefliess | 53° 33′ 43″ N, 11° 4′ 41″ E﻿ / ﻿53.56194°N,11.07806°E﻿ / 53.56194; 11.07806 |
* L'Schilde en sortir del llac del Döbberser See
* Molí d'aigua de Schildfeld

## Referències

* ↑ Gesamtliste der Fließgewässer im Elbeeinzugsgebiet (pdf). Magdeburg: FGG Elba, 2012, p. 24.
* ↑ Kösters, Ulla; Schmal, Alida; Janssen, Anne. «Schilde bei Raguth». A: Nationales Naturerbe in Mecklenburg-Vorpommern (pdf) (en alemany). Rangsdorf: Natur + Text GmbH, desembre del 2015, p. 14-15. Arxivat 2016-09-19 a Wayback Machine.
* ↑ Verordnung über das Landschaftsschutzgebiet „Schilde- und Motelniederung“ (pdf) (en alemany), 1 de juny del 2005, p. 6.
* ↑ Pla marc Mecklemburg occidental, 2008, p. II-34.
             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Schilde

## Bibliografia

* Gutachtlicher Landschaftsrahmenplan Westmecklenburg (Pla marc del paisatge del Mecklemburg Occidental) (pdf) (en alemany). Landesamt für Umwelt, Naturschutz und Geologie Mecklenburg-Vorpommern, setembre del 2008, p. 274. Arxivat 2016-04-10 a Wayback Machine.
Viccionari