OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Teodor el General

Teodor Stratelates o el General, també conegut com a Teodor d'Eufrais o Teodor d'Heraclea és un sant llegendari, inexistent, creat a partir de la figura de Sant Teodor d'Amasia. No obstant això, és venerat com a sant màrtir a les esglésies ortodoxes i catòliques orientals, especialment, i a l'Església Catòlica Romana.

## Origen del desdoblament

Fins al segle ix només hi havia un sant Teodor militar, sant Teodor d'Amasia, o Teodor el Soldat (o el Recluta). En 1267 van arribar a San Salvador de Venècia unes relíquies identificades com de Theodoros Stratelates, la qual cosa contribuí a la consolidació del desdoblament del sant soldat en Occident, quan es va interpretar que eren d'un Teodor diferent a l'original, que només era soldat. Possiblement, l'origen del desdoblament sigui un fet similar: el que potser només era una confusió en fer una inscripció va donar origen que, per explicar l'errada, se suposés que hi havia una figura diferent. El desdoblament va generar una llegenda nova, basada en la del sant original, que es va difondre en grec, llatí i altres llengües orientals i que va fer que es retés culte a tots dos sants.
Els dos sants van quedar vinculats i en l'art bizantí i venecià és corrent de veure'n representacions, tots dos plegats. Habitualment, Teodor el Soldat porta una espasa i el General una llança.

## Llegenda

Havia nascut, diu la tradició, a la ciutat d'Eucais, a l'Anatòlia (el lloc on havia mort, precisament, Teodor d'Amasia). Era un home intel·ligent i ben plantat, conegut per la seva virtut i valor. Va ser nomenat stratelates o comandant militar (d'aquí el seu nom) a la ciutat d'Heraclea Pontica. Durant el regnat de Licini (307–324) va començar una perersecució de cristians, i Teodor va convidar Licini a venir a Heraclea, perquè farien un sacrifi als déus. Per això va fer reunir totes les imatges d'or i argent dels déus a casa seva i allí les va destrossar, repartint-ne les peces entre els pobres de la ciutat.
Teodor va ser detingut i torturat i, finalment, crucificat. El seu servent Varos (també canonitzat) va ser-ne testimoni. L'endemà, els soldats el van trobar encara viu, sa i estalvi. Però com que no volia evitar de morir com un màrtir, es va lliurar a les mans de Licini, que el va fer decapitar amb l'espasa, el 8 de febrer de 319 a la tercera hora del dia. Va ser sebollit, com el seu homònim d'Amasia, a Eucais.
La seva festivitat és el 8 de febrer al calendari ortodox (21 de febrer [segons el calendari gregorià), i el 7 de febrer al calendari romà.
* Icona al fresc de Teodor Stratelates (monestir de Zemen, Bulgària)
* Icona ceràmica de Preslav, ca. 900 (Sòfia, Museu Arqueològic Nacional)
* Fragment del Tríptic d'Harbaville amb els dos Teodors, de Tir i el General, s. X (París, Louvre)
* Fresc dels dos Teodor al monestir de Rila, Bulgària

## Vegeu també

* Sant Teodor d'Amasia
# Gereó de Colònia

Gereó de Colònia (Alt Egipte?, segona meitat del segle iii - Colònia, Alemanya, ca. 304) va ésser un militar de la Legió Tebana. Convertit al cristianisme, va ser mort per la seva fe. És venerat com a sant i màrtir per totes les confessions cristianes.

## Biografia i llegenda

Gereó, el Sant Daurat, era un soldat (praefectus cohortis) de la Legió Tebana, composta per cristians de l'Alt Egipte i que fou massacrada als regnats de Dioclecià i Maximià (285-305) a Agaunum (avui Saint-Maurice (Valais, Suïssa), segons narra Euqueri de Lió a mitjan segle v. Gregori de Tours diu que Gereó formava part d'un destacament de cinquanta soldats que havia arribat més al nord, a la Colonia Agrippina, actual Colònia.
Aquí, com els seus companys, també va refusar de fer sacrificis als déus pagans i el van portar davant el prefecte, on es proclamà cristià. Va ser torturat i fuetejat, però no va voler abjurar i va morir decapitat amb els seus companys, entre ells: Cassi, Gregori Maur, Florenci, Innocenci, Constantí i Víctor.

## Veneració

La tradició, potser llegendària, el popularitzà i feu que es convertís en el sant patró de Colònia, on se li dedicà la basílica de Sankt Gereon. Beda el Venerable esmenta que la seva festivitat és als calendaris de Barking i Durham.
Segons altres llegendes, Gereó i els seus companys foren enterrats per santa Helena de Roma. Les troballes de restes humanes al cementiri romà durant l'Edat mitjana va donar arguments per a confirmar l'existència dels màrtirs: al segle xi s'hi trobaren restes de 360 esquelets i fou llavors quan es va incrementar el nombre de companys de Gereó al martiri. Sant Norbert de Xanten, en una visió el 1121, va descobrir el lloc on hi havia les relíquies de Santa Úrsula i els ossos de Gereó, amb els d'altres màrtirs que s'havien amagat, que es van instal·lar a la basílica de Sankt Gereon de Colònia. Finalment, al segle xiii es fixà el nombre de companys de Gereó en 318, a partir de les restes trobades. Les excavacions modernes fetes al mateix lloc no permeten, però, confirmar la llegenda.
* Pintura del segle XV
* Estàtua a la basílica de S. Gereó de Colònia
* Basílica de S. Gereó (Colònia)
* Sankt Gereon (Colònia)

## Enllaços externs

* Gereon and Companions Arxivat 2007-08-12 a Wayback Machine.
* Patron Saints: Gereon Arxivat 2006-09-03 a Wayback Machine.
# Boitatá

El boitatá és una criatura fantàstica pertanyent a la mitologia de l'Amazònia brasilera. És una enorme serp de foc que apareix i ataca contra qui faci mal als boscos i animals de la selva. El nom de l'ésser prové de la unió de dues paraules del guaraní mboi (escurçó) i tata (foc), que formen la paraula Mboytata en la llengua original.
Des de l'època colonial, s'ha registrat diferents llegendes sobre aquesta criatura, algunes explicant el seu origen o altres narrant aparicions seves. La més interessant i coneguda és la de Rio Grande do Sul que narra d'aquesta manera l'origen del boitatá: Explica que en un temps la selva va estar acompanyada de foscor i inundacions que mai acabaven, motiu pel qual els animals van anar a allotjar-se cap a terres altes. El boiguaçu, una serp que vivia en una cova fosca, era l'únic animal capaç de veure a les fosques, així que es beneficia de la situació i decideix menjar la part que més li encantava, els ulls. Després d'haver menjat tants ulls, la seva llum fa que els seus ulls de la serp es tornin brillants com dos sols. El seu cos allargat comença a cremar en flames i en aquest instant el poder escapa deixant al boiguaçu feble i, finalment, mort. Ara aquesta serp apareix com un feix de foc volant sobre el cel de la selva i es diu que aquell que es trobi amb el boitatá, podria quedar cec, morir o fins i tot quedar boig. Per tal que això no succeeixin qui es trobi el boitatá, afirmen que el millor és quedar-se quiet, sense respirar i amb els ulls ben tancats fins a sentir que la serp s'hagi anat.

## Referències

* ↑ Buarque de Holanda Ferreira, Aurélio. Dicionário Aurélio (en portuguès). Positivo, 2010. ISBN 978-85-385-419-81.
* ↑ de Almeida Navarro, Eduardo. Dicionário de Tupi Antigo (en portuguès). Global, 2013. ISBN 9788526019331.
* ↑ Dicionário do Folclore Brasileiro (en portuguès). Global, 2012. ISBN 978-85-260-1507-4.

## Vegeu també

* Boiuna
# Zubné

Zubné és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Prešov, al nord del país.Té una població estimada, al juliol de 2024, de 348 habitants.

## Història

La primera referència escrita de la vila data del 1557.

## Referències

* ↑ «Nombre d'habitants - municipis (mensual)». [Consulta: 5 octubre 2024].
* ↑ «Zubné - Okres Humenné - E-OBCE.sk». www.e-obce.sk. Arxivat de l'original el 2020-09-22. [Consulta: 14 juny 2021].
# Improvisació 19

Improvisació 19 és una pintura a l'oli sobre tela realitzada el 1911 per Vassili Kandinski.

## Crtítica

Annegret Hoberg, conservadora de la Städtische Galerie-Lenbachhaus de Múnic, que compta amb diverses obres de Kandinski, entre elles, aquesta, va escriure sobre aquesta obra en el catàleg de l'exposició:
"...Sembla com si un ritual desconegut succeís a Improvisació 19, una espècie d'iniciació i il·lustració de figures, que es poden entendre com a novicis. S'hi veuen figures translúcides de contorns únicament negres. A l'esquerra hi ha una processó de formes més petites que pressionen endavant, seguides per ombres de colors. La part més gran de l'obra, tanmateix, és plena d'un blau fantàstic, sobrenatural, que també brilla a través del grup de figures que es mostren a la dreta, que semblen moure's amb la destinació fora del quadre. L'impacte espiritual d'aquestes figures llargues i incorpòries radica tant en llur uniformitat (és a dir, totes tenen la mateixa altura, com en les imatge romanes d'Orient de sants) i en el fet que el blau profund, quasi una ombra violeta en els seus caps, pot simbolitzar l'extinció o la transició... Aquesta obra subratlla l'expectativa gairebé messiànica de la salvació a través de la pintura que tenia Kandinski..."

## Notes

* ↑ Text original, en anglès: …It seems as if an unknown ritual occurs in Improvisation 19, a kind of initiation and enlightenment of figures who can be understood as novices. One sees translucent figures outlined only in black. On the left is a procession of smaller form presses forward to the front, followed by shades of colour. The largest part of the painting, however, is filled with a wonderful, supernatural blue, which also shines through the group of figures shown in profile on the right, who seem to move toward a goal outside the painting. The spiritual impact of these long, totally incorporeal figures draws both on the uniformity (that is, they are all the same height, as in Byzantine pictures of saints) and on the fact that deep blue, almost violet shade in their heads may symbolize extinction or transition….This work underscores Kandinsky’s almost messianic expectation of salvation through painting…

## Referències

* ↑ «Improvisation 19» (en anglès). WikiArt. [Consulta: 29 agost 2016].
* ↑ Düchting, Hajo. Kandinksy (en alemany). Colònia, Alemanya: Taschen, 1990, p. 34-35. ISBN 978-3-8228-6360-2.
* ↑ «Compositions, Impressions and Improvisations by Kandinsky» (en anglès). My Daily Display. [Consulta: 29 agost 2016].
* ↑ «Kandinsky» (en anglès). The City Review. [Consulta: 29 agost 2016].
# Viquipèdia en neerlandès

La Viquipèdia en neerlandès (Nederlandse Wikipedia), l'edició en Neerlandès de Viquipèdia va començar el 19 de setembre de 2001, aquesta edició tenia uns 100.000 articles l'octubre de 2005, va arribar als 500,000 el 30 de novembre de 2008 i a un milió en desembre de 2011. Actualment, (novembre 2024) té 2.069.405 articles. El 59% dels articles han estat creats per bots. Encara que amb fluctuacions, ha assolit la novena posició per nombre d'articles. En 2006 un estudi de Multiscope la viquipèdia fou puntuada com la tercera millor web neerlandesa després de Google i Gmail, amb un 8.1.

## Referències

* ↑ 500.000e artikel (in Dutch). Retrieved 7 December 2008.
* ↑ Wikipedia:Persbericht 2011 - 1.000.000ste artikel
* ↑ Wikipedia Statistics
* ↑ "Nederlandse Wikipedia groeit als kool" (in Dutch). Multiscope.nl. Retrieved 27 December 2006.
# Dorudontins

Els dorudontins (Dorudontinae) són una subfamília extinta de cetacis de la família dels basilosàurids que tingueren una amplíssima distribució en l'Eocè. Se n'han trobat restes fòssils al nord d'Àfrica, Europa, Nord-amèrica, Nova Zelanda i el subcontinent indi. A diferència dels basilosaurins, que tenien el cos extremament allargat, els dorudontins tenien proporcions comparables a les dels dofins. A més a més, presentaven una major diversitat taxonòmica i ocupaven un ventall més ampli de nínxols ecològics. La presència de forats mandibulars de grans dimensions fa pensar que hi sentien molt bé sota l'aigua. Hi ha autors que els classifiquen com una família a part.

## Referències

* 1 2 Berta, Sumich i Kovacs, 2006, p. 60.
* ↑ Berta, 2017, p. 29.
* ↑ Berta, 2017, p. 28.
* ↑ Rose, 2006, p. 284.
* ↑ Berta, Sumich i Kovacs, 2006, p. 57.

## Bibliografia

* Berta, A.; Sumich, J. L.; Kovacs, K. M. Marine Mammals: Evolutionary Biology (en anglès). 2a edició. Academic Press, 2006. ISBN 978-0-12-369499-7.
* Berta, A. The Rise of Marine Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2017. ISBN 9781421423265.
* Rose, K. The Beginning of the Age of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2006. ISBN 0801884721.
# Abu-Abd-Al·lah al-Baridí

Abu-Abd-Al·lah al-Hassan al-Baridí (àrab: أَبو عَبْد اللَّه الحَسَن البَرِيْدِي, Abū ʿAbd Allāh al-Ḥassan al-Barīdī) o, més senzillament, Abu-Abd-Al·lah al-Baridí fou el gran dels tres fills d'al-Baridi.
Apareix sota el visir Alí ibn Issa (927-928) i descontent amb les funcions secundàries que tenia encarregades va obtenir del visir següent, Ibn Muqla, mitjançant un suborn de 20000 dinars, la recaptació d'impostos de la província d'al-Ahwaz, i pels seus dos germans oficis lucratius. A la caiguda d'Ibn Muqla (930) van ser arrestats i van haver de pagar una forta multa, però sota el següent califa Al-Qàhir (932-934) va recuperar la seva influència, va finançar l'expedició contra els antic partidaris d'al-Múqtadir i va recuperar la recaptació de la província d'al-Ahwaz que encara tenia el 934 quan va pujar al tron Ar-Radi (934-940) havent-se beneficiat del retorn al poder d'Ibn Muqla. Nomenat secretari del camarlenc Yakut, se'n va desfer i va quedar com únic poder a al-Ahwaz on es va enriquir i a més a més no pagava el que devia al govern central. El seu germà Abu-Yússuf Yaqub al-Baridí era el seu representant a Bagdad.
El amir al-umarà Ibn Ràïq va decidir restaurar el poder central a al-Ahwaz, però Abu-Abd-Al·lah es va refugiar amb el governador de Fars, l'amir Alí ibn Buwayh del que va obtenir suport i el 937 es va reconciliar amb Ibn Ràïq que li va retornar la recaptació a la província. Ibn Ràïq no va trigar a enfrontar-se a un rival, el turc Bàjkam, i Abu-Abd-Al·lah va jugar entre els dos bàndols, donant suport a un o l'altre segons el moment. Quan el 938 Bàjkam va triomfar i va obtenir el càrrec de visir, Abu-Abd-Al·lah va poder conservar la província pagant un tribut. Va ser deposat al cap de poc (939) però el 941 poc després de pujar al tron al-Muttaqí (940-944) i a la mort de Bàjkam, va entrar a Bagdad amb la seva gent i va recuperar el càrrec de visir. No obstant això, al cap de poc un motí dels soldats el va obligar a fugir a Wasit. El 942 va enviar un exèrcit dirigit pel seu germà Abu-l-Hussayn que va ocupar Bagdad i va obligar el califa i a Ibn Ràïq a refugiar-se en territori dels hamdànides a Mossul. Els hamdànides van contraatacar i fou expulsat de Bagdad i Wasit.
Els tres germans van conservar Bàssora i van sostenir una guerra contra l'emir d'Oman que havia desembarcat i s'havia apoderat d'al-Ubulla. El 943 Abu-Abd-Al·lah havia esgotat els seus diners i va fer matar el seu germà Abu-Yússuf Yaqub per apoderar-se dels seus diners (octubre).
Va morir el juny de 945 i el va succeir el seu fill Abu-l-Qàssim ibn Abi-Abd-Al·lah.

## Bibliografia

* H. F. Amedroz i D. S. Margoliouth, The Eclipse of the Abbasid Califate, Oxford, 1920-1921
* * «al-Barīdī». Encyclopaedia of Islam, primera edició (1913-1936). Editada per: M. Th. Houtsma, T.W. Arnold, R. Basset, R. Hartmann. Brill Online, 2016. 21 de maig de 2016 <http://referenceworks.brillonline.com/entries/encyclopaedia-of-islam-1/al-baridi-SIM_1346> Primera edició en línia: 2012. Primera edició impresa: ISBN 9789004082656, 1913-1936
# Ibn Hinzaba

Abu-l-Fat·h al-Fadl ibn Jàfar ibn al-Furat, també conegut com a Ibn Hinzaba, pel nom de la seva mare, fou visir abbàssida el 932 i del 937 al 938.
Era fill d'Abu-l-Khattab Jàfar ibn Muhàmmad ibn Mussa ibn al-Furat al que va substituir en l'administració de les propietats de l'orient fins al 912; va tornar a ocupar el càrrec del 917 al 918 durant el segon visirat del seu oncle Abu-l-Hàssan Alí ibn Muhàmmad ibn Mussa ibn al-Furat i per tercera vegada el 927 i fins al 930 en el segon visirat d'Alí ibn Issa ibn al-Jarrah i el d'Ibn Muqla; el 931 fou encarregat de l'administració de propietat del Sawad, per la influència de l'emir Munis, i molt poc després altre cop de les propietats d'Orient del 931 al 932 sota el visir al-Hussayn ibn al-Qàssim.
El 932 va ser nomenat visir però la situació econòmica molt delicada per la que passava el califat li va permetre només ocupar el càrrec durant uns mesos; va aconsellar al califa refusar les peticions de l'emir Munis que havia tornat de l'alta Mesopotàmia, i atacar-lo amb les seves tropes. El califa al-Múqtadir va morir en la batalla (932). Al-Kadir el va revocar.
Sota el califa al-Radi (934-940), fou nomenat inspector de Síria i Egipte i va fer concedir el govern d'Egipte a Muhammad ibn Tughdj. El gran emir Ibn Raik el va cridar a ocupar el visirat el 937 i va donar a la seva filla en matrimoni al fill d'Ibn al-Furat. A la caiguda d'Ibn Raik es va retirar a Egipte on va morir poc després a Ramla el mateix 938.

## Bibliografia

* Encyclopaedia of Islam. Second Edition, Brill Publishers, Leiden, s.v. "Ibn al-Furāt".
* Sourdel, Dominique. Le Vizirat Abbaside de 749 à 936 (132 à 224 de l'Hégire) (en francès). Damasc: Institut Français de Damas, 1959-1960.
# La Coma (Rivert)

La Coma és una coma del terme municipal de Conca de Dalt, en terres de l'antic municipi de Toralla i Serradell, al Pallars Jussà, en l'àmbit del poble de Rivert.
Està situada al sud-est de Rivert, a l'esquerra del barranc de Rivert i al sud-oest de la Carretera de Rivert, que discorre per la seva part superior. Està situada a ponent de les Feixes, al nord-oest de Llaunes i dels Oms, a llevant de l'Ínsula i al sud-est dels Serboixos.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer un pas d'aproximació
# Vreme čuda

Vreme čuda (serbi: Temps de miracles) és una pel·lícula dramàtica iugoslava del 1989 dirigida per Goran Paskaljević. La pel·lícula va ser seleccionada com a entrada iugoslava per la Millor pel·lícula en llengua estrangera als Premis Oscar de 1990, però no va ser acceptada com a candidata.

## Argument

El poble de Betània (modelat a partir del poble que, segons la Bíblia, es troba prop de Jerusalem on va ressuscitar Llàtzer), setembre de 1945, acaba d'acabar la Segona Guerra Mundial. El nou govern comunista revolucionari comença la lluita contra els costums i les creences populars i inicia el procés d'"exorcitzar Déu". L'escola del poble es va cremar en un incendi i les autoritats van irrompre a l'església del poble i van expulsar el sacerdot. Un revolucionari puja a l'església i penja la bandera comunista a la creu. Altres revolucionaris pinten frescos a les parets. Tanmateix, després de cada intent d'emblanquinar les parets, els frescos tornen miraculosament. Els comunistes perceben aquest acte com un acte contrarevolucionari. Aviat el mestre mor i un desconegut apareix al poble.
Un jove que ningú coneix toca les mans del mestre difunt al cadafal i el ressuscita d'entre els morts. La gent comença a creure que Crist ha arribat al seu poble i està fent miracles, mentre els comunistes declaren que la resurrecció d'entre els morts és un acte contrarevolucionari. El problema dels comunistes és ara el mestre que va ressuscitar d'entre els morts, perquè la revolució no creu en els miracles. Hi ha un conflicte entre dos dogmes: la interpretació primitiva del comunisme i el cristianisme.

## Repartiment

* Miki Manojlović com a Nikodim
* Dragan Maksimović com a Lazar
* Mirjana Karanović com a Marta
* Danilo Stojković com a Jovan
* Svetozar Cvetković com a jove
* Mirjana Joković com a Marija
* Ljuba Tadić com el sacerdot Luka
* Slobodan Ninković com a Ozren
* Dušan Janićijević com a home coixejant
* Stole Aranđelović com a cec
* Ljiljana Jovanović com a dona de Mihajlo
* Neda Arnerić com a dona del sacerdot
* Radmila Savićević com a vella
* Stojan Dečermić com a jutge
* Dragomir Felba com a Mihajlo
* Milan Pleština com el fill de Mihajlo
* Olivera Viktorović com a Stanija
* Tanja Maskareli-Ostojić com a mare

## Premis

La pel·lícula va rebre el premi FIPRESCI de la Federació Internacional de la Premsa Cinematogràfica al Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 1990.

## Referències

* ↑ «Time of Miracles». Time Out. Arxivat de l'original el 4 de març 2017. [Consulta: 15 setembre 2015].
* ↑ Margaret Herrick Library, Academy of Motion Picture Arts and Sciences
* ↑ Una polémica Concha de Oro para "Las cartas de Alou", La Vanguardia, 30 de setembre de 1990

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·l ícula a YouTube
# Sharon Weinberger

Sharon Weinberger (San Francisco, 1972) és una periodista i escriptora americana, especialitzada en defensa i assumptes de seguretat. Ha estat becada en un projecte d'investigació al Carnegie/Newhouse School. En la tardor de 2009 va començar un altre projecte al Johns Hopkins University School of Advanced International Studies (SAIS).

## Periodista i autor

Ha escrit per al bloc de seguretat nacional de la revista Wired, Danger Room. Ha estat directora en cap de Defense Technology International, una revista mensual publicada per Aviation Week Group, depenent de McGraw Hill. a escrit sobre ciència i política tecnològica per a les publicacions com Slate, Financial Times i The Washington Post. El seu primer llibre és Imaginary Weapons.
Durant la Tardor de 2008 i Primavera de 2009 va agafar un any sabàtic per a esdevindre Knight Fellow en periodisme científic al MIT.
En 2011 va guanyar un Alicia Patterson Journalism Fellowship de periodisme per investigar i escriure sobre com la ciència de Facebook està canviant la guerra moderna. En novembre de 2014, Weinberger va esdevindre editora de seguretat nacional de The Intercept per encapçalar una investigació sobre intel·ligència, afers militars, vigilància governamental, i l'arxiu Edward Snowden.

## Referències

* ↑ http://newhouse-web.syr.edu/legal/carnegie.cfm?type=1&on=6&navid=100 Arxivat 2010-06-10 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.internationalreportingproject.org/fellows-editors/profile/296/fellows/ Arxivat 2012-02-17 a Wayback Machine.
* ↑ http://web.mit.edu/newsoffice/2008/knight-adv-0911.html
* ↑ Alicia Patterson Journalism Fellowship
* ↑ https://firstlook.org/theintercept/2014/11/06/welcome-sharon-weinberger-juan-thompson-intercept/%5BEnllaç+no+actiu%5D

## Enllaços externs

* Pàgina web personal Arxivat 2017-05-02 a Wayback Machine.