OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Grup Vichy Catalan

Grup Vichy Catalan («Premium Mix Group S.L.») és una empresa catalana dedicada a l'embotellament i la distribució d'aigua. La marca Vichy Catalán va ser creada l'any 1890 (segons algunes fonts, es va registrar la marca l'1 de maig de 1890 i es va inaugurar la planta el 22 de desembre de 1889) pel metge i cirurgià Modest Furest i Roca després de comprar els terrenys de la deu de Caldes de Malavella, i descobrir les propietats mineromedicinals de les seves aigües termals. Gestiona el Balneari Vichy Catalán.
El 1990 es crea Grup Vichy Catalán, que aplega les societats anònimes Vichy Catalán i Malavella, SA, totes dues situades a Caldes de Malavella (Girona), Font d'Or, SA, amb la seva seu de Sant Hilari Sacalm (Girona), Les Creus, SA, de Maçanet de Cabrenys (Girona), i Font del Regàs, SA, situada al Parc Natural del Montseny, a Arbúcies (Girona). A la fi del 1994 continua la política d'expansió amb l'adquisició de l'empresa gallega Aguas de Mondáriz - Fuente del Val, SA. El 1999 l'estratègia de diversificació impulsa la participació en el mercat dels sucs amb la compra de l'empresa Jugos Canarios, que fabrica els sucs i nèctars de fruita Lambda. El 2004 incorpora Monte Pinos, una societat situada a Almazán (Sòria).
El grup compta amb l'Hotel Balneari Vichy Catalan instal·lacions creades el 1890, van fer el seu 125è aniversari el 2015, que aporten el 3% de la xifra de negocis de la companyia. El 2015 tenia una plantilla de 550 empleats i el 2014 unes vendes de 103 milions d'euros.
El 2023 Joan Renart Cava, de 86 anys, va completar el procés de traspàs a la seva família de la presidència de la matriu Societat Anònima Vichy Catalan, en la seva filla Irene Renart Montalat, mentre que mantenia l'estructura executiva, que ja era a càrrec del seu altre fill Joan Renart Montalat com a conseller delegat. De l'empresa matriu en depenen la seva principal filial productora i comercialitzadora de begudes Premium Mix Group SL, així com el balneari de Caldes de Malavella i un hotel a Madrid. El 2022 la xifra global de negoci de la filial de begudes fou de 133,5 milions d'euros, i el benefici d'1,58 milions d'euros, amb una plantilla de 410 persones.

## Referències

* ↑ «Premium Mix Group, Sl. Denominació anterior: Grupo Vichy Catalan, SA». eInforma [Consulta: 15 desembre 2016].
* ↑ Font de Salut: Història del Vichy Catalan. Edicions 62. ISBN 8429743510.
* 1 2 «Vichy Catalan estudia ofertas para crecer en el segmento hotelero». Expansión.com, 21-03-2016 [Consulta: 15 desembre 2016].
* ↑ Piernas, Natàlia. Vichy catalán : 125 anys d'història. [Barcelona]: Viena, 2009, p. 323. ISBN 978-84-8330-526-3.
* ↑ «Relleu a la presidència de Vichy Catalán després de reduir deute i elevar vendes». On Economia - El Nacional, 12-08-2023. [Consulta: 13 agost 2023].

## Enllaços externs

* Grup Vichy Catalan - Lloc web oficial
# Despujol

Despujol és un edifici de les Masies de Voltregà (Osona) declarat bé cultural d'interès nacional. El mas dona nom a un veïnat del municipi.

## Descripció

És una casa residencial de planta quadrada, amb planta baixa, dos pisos i golfes. La façana es troba orientada a llevant. En l'alçat el conjunt es pot dividir en tres cossos: un central amb coberta a dues vessants i carener paral·lel a la façana. A la seva dreta s'hi adossa un cos d'una altura menor, amb una eixida a tramuntana que devia ubicar l'antiga cisterna. A l'altre costat s'hi adossa una torre de planta quadrada que consta de planta baixa i dos altures, amb un gros escut al nivell de la segona planta. Es troba coberta a quatre vessants.
A la façana, pel que fa al cos central, es poden veure a l'altura del primer pis dos balcons d'arc de mig punt amb un escut de la família al centre. Una motllura separa aquests de dues finestres, també de mig punt, al nivell superior. A la seva dreta apareixen un balcó al primer pis i una finestra al segon aquesta vegada en forma allindada. En general els murs del conjunt presenten un gran nombre d'obertures, disposades regularment.
La construcció està realitzada principalment amb pedra, sobretot amb ús de còdols de riu. Les cobertes són de teula.
Té adossat una capella de nau única amb la façana orientada a llevant i la capçalera a ponent. És coberta amb volta de creueria marcada amb estuc policromat, marcant també cornises als murs de la nau.
El mur de tramuntana es troba adossat a la casa Despujol. Al mur de migdia s'hi obren finestres que recorden estil gòtic. La façana presenta un portal d'arc de mig punt amb el nom de Crist al centre i al damunt un òcul amb una campaneta i reixes de ferro forjat.
Des de la casa s'accedeix al cor, situat als peus de l'església. Fa temps que s'hi ha perdut el culte.

## Història

Aquests mas rep el nom d'una antiga domus que es trobava al pujol que ara li dona nom. Aquesta domus fou destruïda durant la guerra remença. El llinatge de Despujol apareix documentat des de 1187 i s'ha perpetuat fins a l'actualitat. La construcció actual és una obra d'època moderna i es troba al peu del mateix pujol, a llevant de la vila de Sant Hipòlit.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Despujol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 agost 2017].
# Lola

«Lola» té aquests significats:
* Lola (perfum), perfum femení creat l'any 2009 per Calice Becker i Ann Gottlieb en el marc del grup de moda del dissenyador Marc Jacobs
* Lola Racing Cars, companyia anglesa fabricant de cotxes de competició que va arribar a disputar curses
* La Lola o Lola Flores (Xerès, 1923 - Alcobendas, Madrid, 1995), cantant i ballarina de flamenc
* Lola o Dolores López Resina (n. 1951), presa política catalana
* Premi Lola, cerimònia anual de premis en honor dels èxits cinematogràfics de la indústria de cinema alemany
* Vil·la Lola, xalet al nucli de l'Ametlla del Vallès (al Vallès Oriental)
* Obres:
** Lola, germana de l'artista, retrat del 1899 pintat per Pablo Picasso i dipositat al Museu Picasso de Barcelona
** Lola (pel·lícula de 1914), pel·lícula muda en blanc i negre estrenada el 1914, dirigida per James Young i interpretada per Clara Kimball Young i Alec Francis
** Lola (pel·lícula de 1961)
** Lola, espejo oscuro, pel·lícula dramàtica espanyola de 1965 dirigida per Fernando Merino, amb guió de José Luis Dibildos
** Lola (pel·lícula de 1981), film del cineasta alemany Rainer Werner Fassbinder
** Lola (pel·lícula de 1986), pel·lícula dramàtica espanyola de 1986 dirigida per Bigas Luna
** Lola o Twinky, pel·lícula dirigida per Richard Donner, estrenada el 1970
** Lola, la película, pel·lícula espanyola de 2007 dirigida per Miguel Hermoso que narra la vida de l'artista Lola Flores (La Faraona)
** Lola (pel·lícula de 2019), pel·lícula dramàtica francobelga del 2019 escrita i dirigida per Laurent Micheli
# Port Laoise

Portlaoise (en irlandès Port Laoise) és una ciutat de la República d'Irlanda, capital del Comtat de Laois. Històricament ha tingut el nom de Maryborough des de 1557 fins a 1929.

## Història

En els Annals dels Quatre Mestres el lloc apareix com a Port Laoighisi durant el segle xvi. L'actual ciutat s'originà com un assentament davant l'antic Fort de Leix o Fort Protector, les restes del qual es poden veure al centre de la vila. La construcció va començar el 1548 sota la supervisió del Lord Diputat Edward Bellingham per tal d'assegurar als anglesos el control de la zona després de l'exili dels cabdills cèltics.
La ciutat pròpiament dita fou creada per una llei del parlament durant el regnat de Maria I d'Anglaterra el 1557. Fou anomenada Maryborough en honor de la reina. Tot i així fou el focus de la rebel·lió del cap local Ruairí Óg Ó Mórdha, cosa que provocà l'assentament a la ciutat de nombrosos colons anglesos.
El 1570 una carta d'Elisabet I d'Anglaterra atorgà a la ciutat el rangle de borough, i se m'encarregaren de la corporació un burgmestre, dos bailiffs, un secretari municipal i un sergent d'armes. Fins que l'Act of Union fou efectiva el 1801 i s'abolissin els privilegis, la ciutat enviada dos diputats al Parlament Irlandès. La corporació es va mantenir fins al 1830.
El 1929, poc després de la creació de l'Estat Lliure d'Irlanda, la ciutat fou reanomenada Portlaoighise (més tard simplificat a Portlaoise) i el comtat reanomenat Laois.
El juny de 2007, Rotimi Adebari, un nigerià resident al país, ha estat elegit cap del consell municipal. És el primer batlle negre d'Irlanda.

## Referències

* ↑ Port Laoise, Placenames Database of Ireland.
* ↑ "Le premier maire noir d'Irlande Arxivat 2007-12-03 a Wayback Machine." Le Monde, 30/11/2007.

## Enllaços externs

* Fotografies de Portlaoise.
* Web de The Dunamaise Centre
# Hodrušita

La hodrušita és un mineral de la classe dels sulfurs que rep el seu nom de la localitat eslovaca d'Hodruša.

## Característiques

La hodrušita és un sulfur de coure i bismut. Cristal·litza en el sistema monoclínic, formant cristalls en forma d'agulla de menys d'1 mm. També s'ha trobat en forma d'agregats laminars. La seva duresa oscil·la entre 4 i 5 a l'escala de Mohs. Estructuralment, es tracta d'un mineral estretament relacionat amb la cuprobismutita i la kupčíkita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la hodrušita pertany a «02.JA: Sulfosals de l'arquetip PbS, derivats de la galena amb poc o gens de Pb» juntament amb els següents minerals: benjaminita, borodaevita, cupropavonita, kitaibelita, livingstonita, makovickyita, mummeita, pavonita, grumiplucita, mozgovaita, cupromakovickyita, kudriavita, cupromakopavonita, dantopaita, cuprobismutita, padĕraita, pizgrischita, kupčíkita, schapbachita, cuboargirita, bohdanowiczita, matildita i volynskita.

## Formació i jaciments

S'ha trobat en jaciments polimetàl·lics de tipus subvolcànic, en un sistema de filons de quars desenvolupats en andesites piroxenites propilititzades. Sol trobar-se associada a altres minerals com: quars, hematites, calcopirita, wittichenita o pavonita.

## Referències

* ↑ «Hodrušite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 25 febrer 2015].
* ↑ Garrido, Josep Lluís; Ybarra, Joan Manuel. Nomenclàtor de les espècies minerals, 2010, p. 374. D.L. B-38531-2010 [Consulta: 25 febrer 2015].
* ↑ «Hodrušhite» (en anglès). Handbook of mineralogy. [Consulta: 25 febrer 2015].

## Enllaços externs

* Galeria d'imatges d'hodrušites (anglès)
# Alain Moineau

Alain Moineau (Clichy-sur-Seine, 15 de maig de 1928 - Marsella, 20 d'octubre de 1986) va ser un ciclista francès que fou professional entre 1950 i 1956. El seu principal èxit esportiu l'aconseguí als Jocs Olímpics de Londres de 1948, on guanyà la medalla de bronze en la contrarellotge per equips junt als seus compatriotes José Beyaert i Jacques Dupont. És fill del també ciclista Julien Moineau, ciclista professional a principis del segle xx.

## Palmarès

* 1948
** Medalla de bronze en la prova de contrarellotge per equips als Jocs Olímpics
** 1r a la París-Évreux
* 1950
** 1r al Circuit des cols Pyrénéens
** Vencedor d'una etapa al Tour de l'Ouest
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Luxemburg
* 1951
** 1r al Circuit des cols Pyrénéens
* 1952
** 1r a Nantes
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Algèria

### Resultats al Tour de França

* 1950. Abandona (18a etapa)
* 1952. Abandona (8a etapa)

## Referències

* ↑ «MOINEAU Alain». [Consulta: 29 novembre 2024].
* ↑ «Olympedia – Alain Moineau». [Consulta: 29 novembre 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa d'Alain Moineau a sitiodeciclismo.net
# Els Fruittis

Els Fruittis és una sèrie d'animació d'Antoni D'Ocon amb guió de Josep Viciana, produïda per D'Ocon Films l'any 1989. Està formada per 91 episodis de 25 minuts de duració cadascun.
Fou estrenada el 30 de setembre de 1990 a TVE. La sèrie fou emesa en català el 24 de desembre de 1998 per TV3, reemetent-se posteriorment pel canal Super3 en diverses ocasions.

## Referències

* ↑ «Revista - Televisión». La Vanguardia. Barcelona: Grupo Godó, 30-09-1990. [Consulta: 18 juny 2013].
* ↑ «Servei Català del Doblatge». TV3.cat. Sant Joan Despí: Televisió de Catalunya, 2008?. [Consulta: 18 juny 2013].

## Enllaços externs

* Web d'Els Fruittis al canal Super3 Arxivat 2015-04-07 a Wayback Machine.
* Web d'Els Fruittis a D'Ocon Films Arxivat 2013-07-06 a Wayback Machine. (anglès)
# Blanca Fernández Morena

Blanca Pilar Fernández Morena (6 de febrer de 1972) és una treballadora social i política espanyola del Partit Socialista Obrer Espanyol (PSOE), diputada a les viii i ix legislatures de les Corts de Castella-la Manxa. Fernández Morena és l'actual consellera d'igualtat i portaveu de la Junta de Comunidades de Castilla-La Mancha.

## Biografia
### Primers anys

Nascuda el 6 de febrer de 1972, va estudiar Treball Social a Conca. Va exercir el càrrec d'alcaldessa de Porzuna entre 2001 i 2008.

### Diputada regional

Candidata al segon lloc de la llista del PSOE a Ciudad Real per a les eleccions a les Corts de Castella-la Manxa de 2011 encapçalada per Nemesio de Lara, va ser elegida diputada de la vuitena legislatura del Parlament regional, en la qual va exercir la secretaria segona de la mesa de la cambra. Secretària d'Organització del PSOE a Ciudad Real, va ser reelegida a les eleccions de 2015, i, amb la reestructuració del Grup Parlamentari Socialista a la ix legislatura, es va convertir en la nova portaveu del grup, en substitució de José Luis Martínez Guijarro.

## Referències

* ↑ «José Manuel Caballero encabeza la candidatura a las Cortes por la provincia de Ciudad Real». La Comarca de Puertollano, 21-03-2015. Arxivat de l'original el 2018-11-14 [Consulta: 14 novembre 2018].
* 1 2 «Íbamos tres amigas y un hombre nos atacó… Le di con una bolsa de hielo en la cabeza y…». EnCLM, 08-07-2016.
* ↑ Junta Electoral Provincial de Ciudad Real: «Certificado de 25/04/2011, de la Junta Electoral Provincial de Ciudad Real, referente a las candidaturas proclamadas para las Elecciones a Cortes de Castilla-La Mancha, a celebrar el día 22 de mayo de 2011». Diario Oficial de Castilla-la Mancha, XXX, 79, 26-04-2011, pàg. 15078.
* ↑ «Blanca Fernández: ‘La situación política de Cospedal es insostenible’». CLM24, 29-07-2013. Arxivat de l'original el 2018-11-14 [Consulta: 14 novembre 2018].
* ↑ Jiménez, Susana «Blanca Fernández es la nueva portavoz del Grupo Socialista». La Tribuna de Toledo, 07-07-2015.
# Serra de les Guixeres (Montblanc)

La Serra de les Guixeres és una serra situada als municipis de Valls, a la comarca de l'Alt Camp, i de Montblanc, a la de la Conca de Barberà, amb una elevació màxima de 706 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# José Antonio Jainaga

José Antonio Jainaga (Bilbao, 1954) és un enginyer industrial i empresari basc, President i de l'empresa Sidenor des de 2016.
Nascut a Bilbao, va estudiar enginyeria industrial a la Universitat del País Basc. Va començar la seva trajectòria professional a Sener, per passar posteriorment a la multinacional francesa Michelin, on va arribar a dirigir la divisió de pneumàtics per a turismes a Europa, coordinant a més de 28.000 empleats.
El 1998 va tornar al país basc per treballar a Sidenor, on va entrar com a director general fitxat per Sabino Arrieta. El 2005 fou nomenat conseller delegat de l'empresa, que el 2006 fou adquirida per Gerdau.
El 2016Jainaga adquireix el control de Sidenor, iniciant una transformació i expansió del negoci que inclou la diversificació d'activitats per reduir la dependència del sector automotriu i la implementació d'estratègies per a la descarbonització de la producció, reflectint-ne el compromís amb la sostenibilitat ambiental. El 2024 el seu nom va arribar al públic generalista quan va fer pública la seva intenció d'adquirir participació a Talgo, el fabricant de trens espanyol, i el seu interès previ a Celsa.
També és fundador de Mirai Investments, una entitat que busca adquirir i millorar empreses amb potencial, evitant inversions en startups per centrar-se en negocis amb una trajectòria establerta però amb marge de millora. A nivell personal, Jainaga és un apassionat del futbol, seguidor de l'Athletic Club, i patrocinador del club Amorebieta.

## Referències

* ↑ Ferreras, Belén. «José Antonio Jainaga, el 'resucitador' de Sidenor que quiere salvar Talgo y que es bien visto por los Gobiernos» (en castellà), 22-10-2024. [Consulta: 1r novembre 2024].
* ↑ Alvarez, Manu. «El empresario al que le gustan las fábricas» (en castellà), 20-10-2024. [Consulta: 1r novembre 2024].
* ↑ «José Antonio Jainaga, un navegante ideal para los intereses de Talgo» (en castellà), 22-10-2024. [Consulta: 1r novembre 2024].
* ↑ «El propietario de Sidenor negocia la compra de Talgo junto a directivos y el Gobierno vasco después del veto a Magyar Vagon» (en castellà), 15-10-2024. [Consulta: 1r novembre 2024].
# José Luis Pécker

José Luis Pécker (Madrid, 30 d'agost de 1927 - Madrid, 20 de desembre de 2007) fou un periodista espanyol, pare de la també periodista Beatriz Pécker, i de Cristina Pécker, casada amb el periodista Antonio Herrero.

## Biografia

Va començar la seva carrera com a locutor de ràdio, i al llarg dels anys 50 la seva veu es va fer popular des de les ones de la Cadena SER, on col·laborava, entre molts espais, en el concurs Un millón con casa y coche o a Cabalgata fin de semana el programa de Bobby Deglané, a qui després va substituir al capdavant del programa.
Poc després que Televisió Espanyola iniciés les seves emissions, es va incorporar també a l'Ens Públic, en el qual, al llarg dels anys, es va dedicar a la presentació, sobretot, de concursos com ara De 500 a 500.000, amb Carmina Alonso i Isabel Bauzá, Las Diez de últimas (1969), Cambie su suerte (1974) o sobretot Un millón para el mejor, al capdavant del qual va rellevar, el 1969, a Joaquín Prat.
El 1969 va col·laborar amb Andrés Pajares en el llançament de la cançó humorística Un sillón para el peor.
La seva última activitat professional la va desenvolupar a Antena 3 Radio, emissora a la qual es va incorporar el 1986 i en què va presentar diversos programes, com Viva la Gente o Lo mejor de la semana.
Va ser Premi Ondas el 1955 (Nacionals de Ràdio - Millor locutor per la seva tasca a Ràdio Madrid) i el 1958 (Nacionals de Ràdio - Millor locutor per la seva tasca a la Cadena SER).
Va morir el dia 20 de desembre de 2007 als 80 anys.

## Referències

* 1 2 3 4 20minutos. «Muere el locutor y periodista José Luis Pécker a los 80 años» (en castellà), 21-12-2007. [Consulta: 19 febrer 2022].

## Enllaços externs

* Pàgina web dedicada a José Luis Pecker Arxivat 2007-02-05 a Wayback Machine. (castellà)
# Jacques Drouin

Jacques Drouin (28 de maig de 1943 – 28 d'agost de 2021) va ser un animador i director canadenc més conegut per la seva animació de pantalla d'agulles.

## Biografia

Jacques Drouin va néixer a Mont-Joli, Quebec. Va estudiar a l'École des Beaux-Arts de Montréal durant diversos anys abans de marxar a estudiar cinema a la UCLA a Califòrnia.
Va conèixer per primera vegada la pantalla d'agulles en una exposició d'animació l'any 1967. A principis de la dècada de 1970, va ser aprenent a la National Film Board of Canada i va experimentar amb aquesta forma única d'animació. La seva primera pel·lícula, Trois exercices sur l'écran d'épingles d'Alexeieff, es va estrenar el 1974.
Fins a la seva mort, Jacques Drouin va continuar fent pel·lícules d'animació de pantalla d'agulles per al National Film Board of Canada, un dels únics animadors del món que encara utilitza aquest procés difícil però gratificant. Alguns dels seus curtmetratges estan disponibles a les col·leccions de DVD de l'NFB, i alguns estan disponibles en línia. La seva pel·lícula, A Hunting Lesson, es va incloure a l'Animation Show of Shows.

## Filmografia

* 1974 : Trois exercices sur l'écran d'épingles d'Alexeïeff
* 1976 : Le Paysagiste
* 1976 : Spaghettata
* 1979 : La Belle Ouvrage
* 1979 : Música anunciadora de la Semaine du cinéma québécois
* 1986 : L'Heure des anges (codirigida amb Břetislav Pojar)
* 1988 : Música anunciadora dels 25 anys de la Cinémathèque québécoise
* 1990 : Música anunciadora del Festival de Cinema Internacional d'Animació d'Ottawa
* 1994 : Ex-Enfant
* 2002 : Une leçon de chasse
* 2003 : Jours d'hiver (pel·lícula col·lectiva coordinada per Kihachirō Kawamoto)
* 2004 : Empreintes

## Premis

* 1976 – Premi Especial del Jurat del Festival de Cinema Internacional d'Animació d'Ottawa per Le Paysagiste

## Referències

* ↑ Lenburg, Jeff. Who's who in Animated Cartoons: An International Guide to Film & Television's Award-winning and Legendary Animators. Hal Leonard Corporation, 2006. ISBN 9781557836717.
* ↑ «Legendary NFB Pinscreen Animator Jacques Drouin Dies at 78».
* 1 2 3 «Drouin, Jacques». NFB Profiles. National Film Board of Canada. [Consulta: 19 juliol 2012].

## Enllaços externs

* Films by Jacques Drouin at the National Film Board of Canada
* «Hommage au maître Jacques Drouin» (Press release) (en french). Montreal: Cinémathèque québécoise, 24-11-2009. [Consulta: 17 febrer 2012].
# Alden Jenks

Alden Jenks (10 d'agost de 1940) és un compositor nord-americà.

## Biografia

Alden Jenks va rebre un B.A. de la Universitat Yale i un màster per la Universitat de Califòrnia, Berkeley. Va estudiar composició amb Lawrence Moss, Andrew Imbrie i Seymour Shifrin. També va estudiar composició el 1967 amb Karlheinz Stockhausen a la Universitat de Califòrnia, Davis, i música electrònica amb David Tudor i Anthony Gnazzo.
Com a intèrpret, va exercir com a controlador de l'electrònica en directe per al projecte de composició col·lectiva de Darmstadt de Stockhausen de 1967, Ensemble, i va actuar amb sintetitzador en el concert del 25è aniversari d'In C de Terry Riley el 1989, llançat com a gravació el 1995. al CD NA071 de New Albion Records.
Com a compositor és conegut principalment pel seu treball en mitjans electrònics, i és professor de composició i director de l'estudi de composició E. L. Wiegand al Conservatori de San Francisco. John Adams l'ha citat com un col·lega influent, acreditant a Jenks per haver-lo presentat a Wagner. La seva composició Nagasaki va guanyar el Concurs de Música Electrònica de Bourges, i Marrying Music va guanyar el premi Viotti-Valsesia International Music Competition.

## Composicions (llista selectiva)

* Nagasaki, música electrònica (1983) guardonada amb un premi al Festival de Bourges el 1983
* Those Long Canadian Winters, música de teatre
* Mummermusic, música per a un acte de mim de Peter Kors (1974)
* Ansichtskarte an Johann, per a dos pianos (1978/83)
* Marrying Music, per a dos pianos (1978/83) Guanyador de "Diploma i Medalla" al Concurs Internacional de Música Viotti-Valsesia
* Femme Fatale: The Invention of Personality, música incidental per a l'obra de Laura Farabough (1981)
* Càlculs, composició MIDI (1990)
* MENAGE, per a sintetitzador, piano i percussió (1994)
* "Carta de Linda" (1998–99)
* Martin Put That Gun Away, música electroacústica (2000)
* Ognaggio al'Anzzonio, música electroacústica (2003)
* Música amarga (2003)
* "Preludi", per a orgue (2003)
* "Cançons de fantasmes" (2004)
* "Five California Songs" sobre textos de Richard Brautigan, Robert Hass, Leonard Nathan i Philip Whalen per a tenor, violoncel i piano (2006)
* "La sopa" (2008/09)
* "Tokyo Crow" (2009)
* "Unrestful Sleep", piano solo (2011)
* "Hammered", piano i ordinador (2013)
* "Oh, It's You", soprano i electrònica (2013)

## Referències

* ↑ Kramer 1998, 248.
* ↑ Gehlhaar 1968, 39, 75.
* ↑ Adams 2004.

## Bibliografia

* Adams, John. 2004."Conservatory Days: Address at the San Francisco Conservatory of Music, April 22, 2004". Archived from the original on 2008-03-19. Retrieved 2006-12-10.. John Adams Interviews, Articles & Essays website.
* Gehlhaar, Rolf. 1968. Zur Komposition Ensemble: Kompositionsstudio Karlheiz Stockhausen, Internationale Ferienkurse für Neue Musik, Darmstadt 1967. Darmstadter Beiträge zur Neuen Musik 11, ed. Ernst Thomas. Mainz: B. Schott’s Söhne.
* Kramer, Jonathan. 1998. "Karlheinz in California." Perspectives of New Music 36, no. 1 (Winter): 247–261.