OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carles Bassaganya Serra

Carles Bassaganya i Serra Nascut el 1976 a Sant Joan de les Abadesses, el Ripollès. Casat i pare de dos fills. Va ser alcalde de Sant Joan de les Abadesses el 1999, amb 22 anys, convertint-se en l'alcalde més jove de Catalunya i també l'alcalde més jove que ha tingut mai la població. Fou alcalde per Esquerra Republicana de Catalunya fins al desembre de 2006, mes en què fou nomenat Director General d'Administració Local del Departament de Governació de la Generalitat de Catalunya. Des del novembre de 2009 és el Secretari d'Organització d'Esquerra Republicana de Catalunya, substituint a Jaume Sitjà.

## Altres

* Diplomat en Gestió i Administració Pública per la Universitat Pompeu Fabra i diplomat en postgrau en Desenvolupament econòmic local. Estudis de segon cicle de Ciències Polítiques i de l'Administració.
* Membre de la comissió de política lingüística de la Universitat Pompeu Fabra.
* Membre del Claustre de la mateixa universitat, del col·lectiu Bloc d'Estudiants Independentistes (BEI)
* Vicepresident i fundador del Consorci de les Vies Verdes de Girona.
* Vocal de la Comissió territorial d'urbanisme de Girona 03-07.
* Membre de l'executiva de l'Associació Catalana de Municipis i comarques (ACM) i president de la Comissió de reforma local.

## Referències

* ↑ "El 9nou.cat", de 7 de novembre de 2009
# Joaquín Gutiérrez Acha

Joaquín Gutiérrez Acha (Madrid, 22 de maig de 1959) és un naturalista, director, productor i càmera de documentals de naturalesa. Ha estat el primer documentalista espanyol a treballar per a les companyies de documentals més importants del món com: National Geographic Channel, BBC (Natural History Unit), Survival Anglia Televisión, Terra Mater Factual Studios, Canal+ (Espanya), Canal + França, Parthenon Entertainment, etc.
Els seus programes han aconseguit una gran repercussió en el mercat internacional de documentals aconseguint nombrosos premis i sent emesos per televisions de tot el món.
Com a naturalista funda amb del seu soci el veterinari José Luis Méndez, el primer centre d'extracció de verí a Espanya, “Bitis Reptilarium”, inaugurat el 1987 i dedicat a la cria de serps verinoses per a l'extracció de verí per a la recerca mèdica i la creació d'antídots, a més de realitzar una àmplia campanya de divulgació científica sobre aquests rèptils publicant les seves recerques i fotografies en revistes nacionals com Quercus i Natura.
Com a fotògraf de naturalesa comença la seva marxa als vint anys treballant com a reporter per a les revistes de naturalesa més importants del sector (Periplo, Geo, Natura, Quercus...) realitzant els seus propis textos i fotografies. Obté diferents premis de fotografia i aconsegueix més de vint portades.
El seu arxiu fotogràfic és comercialitzat per la prestigiosa Agència Britànica OSF (Oxford Scientific Films) i el seu arxiu d'imatges en moviment és comercialitzat per National Geographic Digital Motion.
És membre de la IAWF (International Association of Wildlife Filmmakers). Associació Internacional de Cineastes de Vida Salvatge. El 2013 fou nominat al Goya a la millor pel·lícula documental i va guanyar el Medalla del CEC al millor documental per Guadalquivir.

## Filmografia

* Dehesa, el bosque del lince ibérico (2020)
* La vie sauvage dans la Cordillère cantabrique (2018)
* Cantábrico, los dominios del oso pardo (2017)
* Guadalquivir (2013)
* La guerra del fuego (curtmetratge, 2005)
* Lince ibérico. El cazador solitario (telefilm documental, 2004)
* Las montañas del lobo (telefilm documental, 2003)

## Referències

* ↑ Joaquín Gutiérrez Acha, biophilia-fbbva.es
* ↑ 'Caníbal' y 'Vivir es fácil con los ojos cerrados' premiadas por el Círculo de Escritores Cinematográficos, Antena 3,
* ↑ ‘Dehesa’: Cartel, en primicia, del nuevo largometraje del director de ‘Cantábrico’, Fotogramas, 23 de gener de 2020
* ↑ El documental 'Cantábrico' de Joaquín Gutiérrez Acha se estrena este viernes, Telemadrid, 29 de març de 2017

## Enllaços externs

* Notícies sobre Joaquín Gutiérrez Acha a El País
# Javier Ambrossi

Francisco Javier García de la Camacha Gutiérrez-Ambrossi, més conegut com a Javier Ambrossi (Madrid, 24 de juny de 1984) és un actor, director, guionista, productor i presentador espanyol.

## Biografia

Va estudiar periodisme a la Universitat Complutense de Madrid i dramatúrgia a la Reial Escola Superior d'Art Dramàtic.
La seva experiència com a actor en televisió va començar en la publicitat. Després va saltar a sèries nacionals com El comisario, Génesis: En la mente del asesino, Hermanos y detectives o Amar en tiempos revueltos.
Els seus papers més coneguts són el de Gustavo a la sèrie Sin tetas no hay paraíso i el de Cristiano a la sèrie Ciega a citas de Cuatro. També ha treballat a Cuéntame cómo pasó, Maitena: Estados alterados, La fuga i Arrayán.
Al cinema ha actuat a Sexykiller, morirás por ella i com a personatge principal a El triunfo, una pel·lícula de Mireia Ros sobre la Barcelona dels 80, seleccionada pel Festival de Màlaga i la Berlinale.
En el teatre, a El enemigo de la clase de Nigel Williams, dirigit per Marta Angelat. ¡A saco!, versió de Loot de Joe Orton dirigit per Juan José Afonso. I a Beaumarchais de Sacha Guitry dirigit per Josep Maria Flotats.
Amb la seva parella el també actor Javier Calvo, ha escrit i dirigit muntatges teatrals com el reeixit musical La llamada, pel qual va guanyar el premi Broadway World Espanya al millor director artístic.
Va ser un dels presentadors del canal musical de TDT Fly Music i també va ser reporter del canal internacional Animax.
És germà de l'actriu Macarena García.

## Filmografia
### Cinema

* La llamada
* El triunfo (2006)
* Sexykiller, morirás por ella (2008)

### Televisió

* Ciega a citas
* Imperium
* Arrayán
* La fuga
* Sin tetas no hay paraíso
* Maitena: Estados alterados
* Hermanos y detectives Capítol 1: "El profesor Fontán" com a Sebastián
* Amar en tiempos revueltos
* Génesis: En la mente del asesino
* El comisario
* Cuéntame com a Richi (2015-2016)
* Fly Music. Com a presentador.
* Animax. Com a reporter.

### Teatre

* Beaumarchais. Dirigida per Josep Maria Flotats amb text de Sacha Guitry. (2010–2011)
* ¡A saco!. Dirigida per Juan José Afonso amb text de Joe Orton, Loot. (2010)
* El enemigo de la clase. Dirigida per Marta Angelat amb text de Nigel Williams. (2007–2009)
* Windsor. Com a autor i director (2012)
* Miss Fogons Universal. Com a autor i director (2013)
* La llamada. Com a autor i director (2013-actualitat)
# Sergi Cervera i Casademont

Sergi Cervera i Casademont (Barcelona, 25 d'abril de 1985) és un actor, productor i director català. És conegut per imitar Albert Rivera i Raül Romeva al Polònia. Ha participat en alguns episodis de sèries com Hospital Central (2011), La Riera (2014), Cites (2015), El Caso (2016), Merlí (2017) i Centro médico (2018). És el director i productor de Jo també em quedo a casa, sèrie de TV3 ambientada en la pandèmia per coronavirus de 2019-2020, on també interpreta Muç. L'any 2019 va interpretar un dels papers principals de la pel·lícula Tocats pel foc, dirigida per Santiago Lapeira.

## Referències

* ↑ «Sergi Cervera» (en castellà). Nancy Tuñón, Escola d'actors. Arxivat de l'original el 2022-08-18. [Consulta: 4 abril 2020].
* ↑ «Sergi Cervera s'acomiada del personatge de Rivera al Polònia». Nació Digital, 12-11-2019. [Consulta: 4 abril 2020].
* ↑ Vila, Arnau. «Sergi Cervera: "Gent de C's m'ha felicitat per les meves imitacions a Rivera"». EnBlau, 24-06-2018. [Consulta: 4 abril 2020].
* ↑ «Sergi Cervera» (PDF). Sergi Cervera. Arxivat de l'original el 2021-04-30. [Consulta: 4 abril 2020].
* ↑ Castellví Roca, Albert. «TV3 emetrà cada tarda una sèrie "tragicòmica" amb tots els personatges confinats». Diari Ara, 31-03-2020. [Consulta: 4 abril 2020].
* ↑ «Tocats pel foc». AcademiadelCinema.cat. [Consulta: 18 març 2022].
# Iscelitel

Iscelitel (Исцелител, Sanador, comercialitzada internacionalment com a Secret Ingredient) és una pel·lícula de comèdia negra de Macedònia del 2017 dirigida per Gjorce Stavreski. Va ser seleccionada com a entrada macedònia per al Millor pel·lícula en llengua estrangera als Premis Oscar de 2018, però no va ser nominada.

## Argument

Vele (Blagoj Veselinov), un mecànic d'un dipòsit de ferrocarril, amb un salari molt baix i que no té diners per comprar medicaments, regala al seu pare Sazdo (Anastas Tanovski) un pastís fet amb marihuana robada per alleujar el seu dolor provocat pel càncer, però és pressionat pels delinqüents que li reclamen la droga. D'altra banda, els veïns tafaners del poble veuen en ell una nova esperança, un sanador i volen una recepta del pastís "curatiu".

## Argument

* Blagoj Veselinov com a Vele
* Anastas Tanovski com a Sazdo
* Aksel Mehmet com a Dzhem
* Aleksandar Mikic com a Mrsni
* Miroslav Petkovic com a Koki

## Recepció

En la seva estrena al Festival Internacional de Cinema de Tessalònica el 2017 va guanyar el premi del públic, convertint-se en la primera pel·lícula macedònia que va rebre aquest premi. També va guanyar el premi especial del jurat al guió a la 17a edició del Festival de Cinema Mediterrani de Brussel·les. També va aguanyar la Palmera de Plata i el premi al millor director a la XXXIII edició de la Mostra de València una menció especial al Festival Internacional de Cinema de Sofia

## Referències

* ↑ «Macedonian Comedy Film Finds Secret to Success». Balkan Insight, 05-01-2018.
* ↑ «Macedonia selects 'Secret Ingredient' as foreign language entry at 2019 Academy Awards». Macedonian Information Agency, 19-09-2018. [Consulta: 19 setembre 2018].
* ↑ [https://cineuropa.org/es/newsdetail/343349/ Crítica: Secret Ingredient por Vladan Petković] a cineuropa.org, 27 de novembre de 2017
* ↑ «„Исцелител“ со награда во Брисел и рецензии во реномирани списанија». Arxivat de l'original el 2018-01-17. [Consulta: 10 febrer 2018].
* ↑ La película turca 'The Pigeon', Palmera de Oro de la 33 Mostra de València, 20 Minutos, 26 d'octubre de 2018
* ↑ Secret Ingredient a festivalscope.com

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Æthelweard

Æthelweard (mort el 854) fou rei d'Ànglia de l'Est al segle ix, un regne anglosaxó que incloïa els actuals comtats anglesos de Norfolk i Suffolk. Poc se sap del regnat d'Æthelweard i fins i tot les dates concretes del seu regnat no es coneixen exactament. Fou succeït per Sant Edmund, del qui es diu que fou coronat el 25 de desembre del 854.
Abans de l'arribada dels vikings, el regne d'Ànglia de l'Est del segle VI dels angles orientals era ric i potent, amb una distintiva cultura eclesiàstica. Entre aquest temps i el principi del període normand, pràcticament no se sap res de la història d'Ànglia Oriental, excepte que el regne era ric i potent prou per a preservar la seva independència. En alguns casos els seus reis només són coneguts per les monedes que feren encunyar durant els seus regnats. Segons la historiadora Barbara Yorke, els atacs vikings podrien haver arrasat tots els monestirs d'Ànglia Oriental, on es guardaven els llibres i cartorals.
Com passa amb Æthelstan, el seu predecessor, l'evidència textual del regnat d'Æthelweard és molt limitada. No és esmentat a la Crònica anglosaxona. Tanmateix, l'evidència numismàtica en forma de monedes pervivents suggereix que fou el governant d'un regne independent i no sotmès a Mèrcia o Wessex. La data en què Æthelweard esdevenia el rei és incerta, però per convenció es fixa a la segona meitat dels anys 840. Sembla que va morir el 854 i succeït en el govern pel seu fill de catorze anys Edmund, conegut més tard com Sant Edmund, del qui es diu que fou coronat el 25 de desembre de 854.

## Notes

* ↑ Campbell, The Anglo-Saxons, p. 135
* ↑ Yorke, Kings and Kingdoms of Early Anglo-Saxon England, p. 58
* ↑ Kirby, The Earliest English Kings, p. 161

## Bibliografia

* Campbell, James. The Anglo-Saxons. London: Penguin Books, 1991. ISBN 978-0-14-014395-9.
* Kirby, D.P.. The Earliest English Kings. Londres i Nova York: Routledge, 2000. ISBN 0-4152-4211-8.
* Yorke, Barbara. Kings and Kingdoms of Early Anglo-Saxon England. Londres i Nova York: Routledge, 2002. ISBN 0-415-16639-X.

## Enllaços externs

* Æthelweard 62 at Prosopography of Anglo-Saxon England Arxivat 2018-03-21 a Wayback Machine.
# Uno

UNO és un joc de cartes que versiona el joc popular de «seguir el pal». Es juga en grup, per torns. Va ser llençat pel fabricant International Games, que el 1992 va ser comprat per Mattel.
El joc va ser desenvolupat el 1971 pel barber nord-americà Merle Robbins a Reading, a l'estat d'Ohio.
Cada jugador ha de posar una carta que sigui del mateix color o número. Les cartes d'acció (+2, canvi de sentit i salta el torn) no es poden supraposar, tot i que popularment aquesta regla no es respectat. Les cartes negres sempre es poden jugar, tot i no es poden jugar dues cartes negres una rere l'altra. Si no pot seguir, el jugador ha de robar una carta. Qui es quedi amb una sola carta ha de cridar «Uno!» abans que ningú ho vegi. Guanya qui primer es queda sense cartes a la mà. Guanya a la fi de la partida, el jugador que té menys punts.

## Contingut

108 cartes:
* 19 cartes blaves del nº 0 al 9 (2 cartes per nombre excepte el 0).
* 19 cartes grogues del nº 0 al 9 (2 cartes per nombre excepte el 0).
* 19 cartes verdes del nº 0 al 9 (2 cartes per nombre excepte el 0).
* 19 cartes vermelles del nº 0 al 9 (2 cartes per nombre excepte el 0).
* 8 cartes "Roba dos" (o també anomenada més dos), 2 de cada color.
* 8 cartes "Canvi de sentit", 2 de cada color.
* 8 cartes "Salta" (o també anomenada Pèrdua de torn): 2 de cada color.
* 4 cartes negres de canvi de color
* 4 cartes negres més quatre.

## Referències

* ↑ «Mattel to buy International Games» (en anglès). UPI, 23-01-1992. [Consulta: 19 març 2023].
* 1 2 «Uno history - Who invented Uno and when?[Història d'Uno: qui va inventar Uno i quan?]» (en anglès). Uno Rules, 01-03-2021. [Consulta: 19 març 2023].
* 1 2 Sokol, Kirsten. «"Nee, verschillende pluskaarten na elkaar leggen mag niét": spelregels Uno voor eens en voor altijd duidelijk uitgelegd [no, jugar dues cartes +2 una rera l'altra no és autoritzat: les regles d'Uno explicades una vegada per sempre]» (en neerlandès). Vlaamse Radio- en Televisieomroep (VRT), 18-09-2021. [Consulta: 19 març 2023].
* ↑ «Uno Basic». Abacus. [Consulta: 19 març 2023].
Viccionari
# Agesípolis II

Agesípolis II (Agesipolis, Ἀγησίπολις) fou rei d'Esparta, el 23è de la línia agíade. Era fill de Cleombrot I i va pujar al tron el 371 aC quan el seu pare va morir en la batalla de Leuctres, però només va regnar un any i va morir el 370 aC, segons diuen Pausànias i Diodor de Sicília.

## Notes

* ↑ Segons la forma del nom que proposen el Diccionari Grec-Català, p. 1329, i les obres de la Fundació Bernat Metge

## Referències

* ↑ Agesipolis II a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 71
| Precedit per: Cleombrot I | Reis d'Esparta | Succeït per: Cleòmenes II |
# Missa Te Deum Laudamus

La Missa Te Deum Laudamus a dues veus (tenor i baix) i orgue és una missa composta per Lorenzo Perosi l'any 1897 i dedicada al comte Ippolito Marchetti.
Fou aclamada com una síntesi reeixida entre el clàssic i el modern, en la seva escriptura simple però estricte.

## Referències

* ↑ Sacchetti, Arturo. «Lorenzo Perosi, Le Messe». Il Velino. Arxivat de l'original el 2013-12-15. [Consulta: 15 desembre 2013].
* ↑ Arbo, Alessandro. Augusto Cesare Seghizzi Volum 7 de Civiltà della memoria. Edizioni Studio Tesi, 1992, p. 29. ISBN 9788876923548.
# Arquelau I de Comana

Arquelau I (en llatí Archelaus en grec antic Ἀρχέλαος "Arkhélaos") fou rei del Pont i sacerdot de Comana. Era fill d'Arquelau, el famós general.
Arquelau va rebre de Gneu Pompeu (potser l'any 63 aC) el temple de Comana dedicat a la deessa Bel·lona i un terreny a tot el voltant de 60 estàdia, amb drets sobirans dins d'aquestos límits i reconegut amo de tots els esclaus del temple dins del territori de la ciutat de Comana però sense poder-los vendre, ja que estaven vinculats a la terra. Es creu que eren al tomb de sis mil.
El 56 aC Aulus Gabini, procònsol de Síria, va començar preparatius per una guerra contra els parts i Arquelau I li va oferir els seus serveis però no es va arribar a portar a terme, perquè es va casar amb Berenice (la germana gran de la futura Cleòpatra VII d'Egipte), filla de Ptolemeu XII Auletes que quan va ser enderrocat el va substituir Berenice en el tron. Aquesta es volia casar amb un príncep de sang reial i Arquelau va jugar bé, ja que va insinuar que era fill de Mitridates VI Eupator i no pas del general Arquelau. Estrabó diu que el senat romà no va permetre a Arquelau ajudar a Gabini en la guerra i llavors el rei-sacerdot va fugir d'amagat. Però Dió Cassi diu que Gabini va ser subornat per ajudar a Arquelau a obtenir la mà de Berenice i que Gabini al mateix temps era també subornat per Ptolemeu Auletes perquè el restaurés al tron. Gabini va complir la promesa feta a Ptolemeu i va anar amb un exèrcit a Egipte. Arquelau, rei durant sis mesos, va morir en la batalla i Gabini va restaurar a Auletes l'any 55 aC. La seva dona Berenice va ser executada per ordre del pare triomfant.
Marc Antoni va enterrar Arquelau, ja que tenia connexions amb la família per llaços d'hospitalitat i amistat.
Un fill que també es va dir Arquelau el va succeir com a rei-sacerdot els anys 55 a 31 aC.

## Referències

* ↑ 2.Archelaus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 263
# Boryeong

Boryeong (en coreà: 보령시, romanització revisada: bolyeongsi, llegiu: Boryáng, també coneguda com a Daecheon) és una ciutat de la província de Chungcheong del Sud, al centre-est de la república de Corea del Sud. Està situada a uns 120 km al sud de Seül, a 40 km al nord-oest de Daejeon i a prop de la costa del mar Groc. La seva àrea és de 569.01 km² i la seva població total és de 109.000 (2010). Per la ciutat passa la carretera Seohaean (서해안 고속도로) que connecta Seül amb el sud-est del país.
Se celebra el Festival del Fang de Boryeong des del 1998 a la ciutat.

## Referències

* ↑ «Boryeong». ésAdir. [Consulta: 14 abril 2024].
* ↑ Jiwatram, Jaya. «Good Clean Fun». Time magazine, 19-06-2006. Arxivat de l'original el 2013-08-23. [Consulta: 7 novembre 2018].

## Enllaços externs

* Web del govern Arxivat 2003-12-10 a Wayback Machine.
* Boryeong Festival Mu Arxivat 2011-12-29 a Wayback Machine.
# Literatura anglosaxona

L'antiga literatura anglesa (o literatura anglosaxona) abasta la literatura escrita en anglès antic (també anomenat anglosaxó) a l'Anglaterra anglosaxona, en el període comprès entre el segle setè i la conquesta normanda de 1066. Aquests treballs inclouen gèneres com la poesia èpica, l'hagiografia, els sermons, les traduccions de la Bíblia, els treballs legals, les cròniques, les endevinalles, i altres. En total, hi ha prop de 400 manuscrits supervivents de l'època, un corpus important tant d'interès popular com per a recerca especialitzada. L'obra més coneguda d'aquesta literatura és el Beowulf.

## Referències

* 1 2 Angus Cameron (1983). "Anglo-Saxon literature" al Dictionary of the Middle Ages, v.1, p.274-288

## Enllaços externs

* Una introducció als manuscrits anglosaxons Arxivat 2007-03-31 a Wayback Machine. un seminari gratuït en línia de la British Library. (anglès)
# Gloria Escomel

Gloria Escomel (Montevideo, 15 d'octubre de 1941) és una escriptora uruguaiana de nacionalitat canadenca.

## Biografia

Gloria Escomel es va traslladar per primera vegada des de l'Uruguai a França el 1960 per estudiar literatura a la Universitat de París, i després es va traslladar al Canadà per exercir el seu doctorat a la Universitat de Mont-real.
Va ser professora a la Universitat del Quebec a Montréal entre 1978 i 1988 i va escriure com a periodista a publicacions com Châtelaine, L'Actualité, Perspectives, La Gazette des femmes, Le Devoir, La Liberté i La Nouvelle barre du jour.
Va rebre el premi Judith Jasmin el 1988 pel seu article «Quelle vieillesse vous préparez-vous: un âge d'or ou d'argent?» publicat a Gazette.
També ha publicat novel·les, narracions breus i obres de ràdio per la Première Chaîne de Ràdio-Canadà, així com nombrosos documents polítics per al Govern del Quebec sobre qüestions de discapacitat, LGTBI i drets humans.
És membre de la Unió dels Escriptors del Quebec (UNEQ) i administradora de la Lògia Llibertat, de l'Ordre Maçònic Mixt i Internacional de Dret Humà, (jurisdicció canadenca), que es reuneix al centre maçònic de Mont-real .Fa temps que fa campanya a favor del feminisme, de l'antiracisme, de la Amnistia Internacional i del reconeixement dels drets de les lesbianes i gai.

## Obres

Documents d'informació publicats per l'Oficina del Quebec per a persones amb discapacitat:
* 1982 - Scolarisation et formation professionnelle des personnes handicapées;
* 1982 - Rôle du bénévolat auprès des personnes handicapées et des organismes de promotion des intérêts et défense des droits;
* 1982 - L'Emploi des personnes handicapées;
* 1991 - L'intégration scolaire : apprendre avec mes amis.

### Ficció

* 1988 - Fruit de la passion, novel·la, Éditions Trois, Laval
* 1989 - Tu en reparleras... et après?, Éditions Trois, Laval
* 1992 - Pièges roman, Éditions Boréal, Montréal
* 1994 - Les eaux de la mémoire (contes et nouvelles), Éditions Boréal

### Teatre radiofònic

Peces emeses per Ràdio-Canadà:
* 1983 - La surdoublée;
* 1981 - J'enfante ma mémoire;
* 1981 - Des bâtons dans les roues;
* 1980 - La table d'écoute ou le temps-spirale;
* 1980 - Tu en parleras... et après ?

### Exposicions

* 1999 - 365 fois le tour de mon jardin – poemes sobre l'obra de Violaine Poirier, Galerie Verticale;
* 1997 - Le Vertige du monde – poemes i fotografies de Gloria Escomel : Maison de la culture Côte-des-Neiges;
* 1994 - Torture – poemes sobre l'obra de Violet Walther : Maison de la culture Côte-des-Neiges;
* 1993 - De l'une à l'autre – poemes sobre obres de Violette Walter : Maison de la culture Mercier.

### Revistes i publicacions

* L'Actualité
* La Gazette des femmes
* La Nouvelle Barre du jour
* La Vie en rose
* Le Devoir
* Châtelaine
* Perspectives

## Referències

* ↑ New, W. H. «Gay and Lesbian Writing». A: Encyclopedia of Literature in Canada (en anglès). University of Toronto Press, 2002, p. 418-422. ISBN 0802007619.
* 1 2 3 4 5 6 Marshall, Bill; Kaufman, Will; Johnston, Cristina. France and the Americas: Culture, Politics, and History (en anglès). ABC-CLIO, 2005. ISBN 1851094113.
# Wigmund de Mèrcia

Wigmund potser va governar breument Mèrcia l'any 840, després de la mort del seu pare el rei Wiglaf, però també podria ser que morís abans que el seu pare i que les llistes dinàstiques on consta el seu nom com a rei es refereixin a que va cogovernar amb ell durant els darrers anys.
Es va casar amb Ælfflæd, filla de Ceolwulf I, cosa que ha portat a pensat que Ceolwulf II podria ser un descendent de Wigmund i el darrer de la seva dinastia. Van tenir un fill anomenat Wigstan, el qual va renunciar a la successió per fer-se monjo.
Segons la Crònica de Croyland va morir de disenteria.

## Referències

* ↑ Kirby, 1992, p. 191 n. 26.
* ↑ Kirby, 1992, p. 190—192.
* ↑ «Wigmund 3 (Male)». Prosopography of Anglo-Saxon England. Arxivat de l'original el 2017-08-23. [Consulta: juny 2017].

## Bibliografia

* Kirby, D.P.. The Earliest English Kings. Londres: Routledge, 1992. ISBN 0-415-09086-5.