OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Christian Jacq

Christian Jacq (París, 1947) és un egiptòleg i escriptor de ficció francès. Doctorat en egiptologia per La Sorbona, és un gran expert en l'època del faraó Ramsès II i va fundar l'institut que porta el nom d'aquest faraó.
A més de crear obres de divulgació històrica, ha escrit nombroses novel·les de ficció que se situen a l'antic Egipte. Entre les seves obres acadèmiques es troba L'Egipte dels faraons, que va rebre un premi de l'Académie Française. També ha rebut premis com el Jean d'Heurs i el Prix des Maisons de la Presse. El 2016 va guanyar el Premi Internacional Bàrcino de Novel·la Històrica.

## Obra

En català han sigut publicades moltes novel·les i alguns dels seus estudis. A continuació hi ha una llista molt incompleta:

### Estudis traduïts al català

Llista incompleta:
* L'Antic Egipte dia a dia (Edicions 62, 1998)

### Novel·les traduïdes al català
#### Pentalogia sobre Ramsès (tots 5 volums a Columna i en traducció d'Albert Vilardell)

* Ramsès 1. El fill de la llum (Columna Edicions, 1997)
* Ramsés 2. El temple de milions d'anys (Columna Edicions, 1998)
* Ramsès 3. La batalla de Cadeix (Columna Edicions, 1998)
* Ramsès 4. La dama d'Abú Simbel (Columna Edicions, 1998)
* Ramsès 5. Sota l'acàcia d'occident (Columna Edicions, 1999)

#### Tetralogia de "La pedra de Llum" (en traducció d'Albert Vilardell)

* Nefer el Silenciós (Editorial Planeta, 2000)
* La dona prudent (Editorial Planeta, 2000)
* Paneb l'Ardent (Editorial Planeta, 2000)
* L'Indret de la Veritat (Editorial Planeta, 2001)

#### Trilogia de "La reina llibertat"

* La reina llibertat 1. L'imperi de les tenebres (Columna, 2002)
* La reina llibertat 2. La guerra de les corones (Columna, 2002)
* La reina llibertat 3. L'espasa flamejant (Columna, 2003)

## Referències

* ↑ «L'escriptor i egiptòleg Christian Jacq guanya el Premi Internacional Bàrcino de Novel·la Històrica | Premsa Institut de Cultura de Barcelona - ICUB». [Consulta: 20 octubre 2016].
* ↑ «Premi Barcino | Bcn - Novel·la històrica». Arxivat de l'original el 2021-11-28. [Consulta: 28 novembre 2021].
* ↑ «Christian Jacq guanya el Premi Internacional Bàrcino de Novel·la Històrica. L'escriptor i egiptòleg ha guanyat el premi amb el vot unànime del jurat», redacció, Vilaweb, 18-10-2016. [Consulta: 28-11-2021].
* ↑ Lluís Llort. «L'antic Egipte, al dia». El Punt Avui. [Consulta: 28 novembre 2021].
* ↑ «Christian Jacq, nou Premi internacional de novel·la històrica Bàrcino». Diari Ara, 18-10-2016. [Consulta: 28 novembre 2021].

## Vegeu també

* Novel·la històrica
* Egiptologia

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de Christian Jacq Arxivat 2021-11-28 a Wayback Machine. (en francès).
* Fitxa de Christian Jacq a Babelio (en francès).
# Sajjad Ganjzadeh

Sajjad Ganjzadeh (en persa: سجاد گنج‌زاده, també romanitzat com "Sajjād Ganjzādeh"; nascut el 4 de gener de 1992 a Teheran) és un karateka iranià. Competint a la divisió de kumite de 84 kg, va guanyar medalles d'or als Jocs Olímpics de Tòquio de 2020, als campionats del món de 2014 i 2016, als campionats asiàtics de 2013 i 2017 i als Jocs asiàtics de 2018. També ha guanyat diversos premis en competicions dins de la Karate1 Premier League.
És el primer karateka iranià a guanyar una medalla d'or olímpica. Va guanyar la medalla d'or a la prova masculina de +75 kg després de ser noquejat per una patada il·legal de Tareg Hamedi d'Aràbia Saudita. Hamedi va ser desqualificat i Ganjzadeh va guanyar la medalla d'or.
El 2023, va guanyar una de les medalles de bronze en el seu esdeveniment al Campionat Asiàtic de Karate celebrat a Malacca, Malàisia. Va guanyar la medalla d'or a la prova masculí de kumite +84 kg als Jocs Asiàtics de 2022 celebrats a Hangzhou, Xina.

## Referències

* ↑ Sajad Ganjzadeh Arxivat 2018-08-31 a Wayback Machine.. asiangames2018.id
* ↑ «Karate Results». 2018 Asian Games. Arxivat de l'original el 19 April 2020. [Consulta: 19 abril 2020].
* ↑ «Sajad Ganjzadeh Karate Ranking». World Karate Federation. Arxivat de l'original el 4 June 2020. [Consulta: 9 agost 2021].
* 1 2 Morgan, Liam «Ganjzadeh claims final Olympic karate gold at Tokyo 2020 after opponent disqualified for high kick». InsideTheGames.biz, 07-08-2021.
* ↑ «Tokyo Olympics: Karate - the one-Games wonder that delivered on drama and emotion». BBC Sport, 08-08-2021.
* ↑ «Karate Results Book». 2020 Summer Olympics. Arxivat de l'original el 10 August 2021. [Consulta: 10 agost 2021].
* ↑ Burke, Patrick «Tokyo 2020 silver medallist Hamedi among winners on day two of AKF Senior Championships». InsideTheGames.biz, 22-07-2023.
* ↑ «2023 Asian Karate Championships Results Book». Sportdata.org. Arxivat de l'original el 24 July 2023. [Consulta: 24 juliol 2023].

## Enllaços externs

* Sajjad Ganjzadeh al rànquing de la Federació Mundial de Karate
* Sajjad Ganjzadeh a Associació Internacional de Jocs Mundials
# Gonzalo Villar del Fraile

Gonzalo Villar del Fraile (Múrcia, Regió de Múrcia, 23 de març de 1998) és un futbolista espanyol que juga com a migcampista al Granada CF. És internacional amb la selecció espanyola.

## Trajectòria

Gonzalo Villar és un migcampista format al Real Murcia CF, on va jugar en categories inferiors i més tard al planter de l'Elx CF, arribant fins al filial en la temporada 2014-15. Durant l'estiu de 2015, el del traumàtic descens administratiu, va fer les maletes rumb a València, deixant en les arques il·licitanes una quantitat propera als 200.000 euros.
Més tard, arribaria a formar part de la plantilla del València Mestalla amb el qual jugaria diverses temporades en Segona B.
La temporada 2018-19, va signar per tres temporades amb l'Elx CF per reforçar el conjunt il·licità en el seu retorn a la Lliga, encara que el València CF es quedava amb el 80 % del futur traspàs del futbolista.
Al gener de 2020 es va anunciar la contractació del jugador per l'AS Roma de la Sèrie A per 4 temporades, ja que el València CF, propietari del jugador, va comunicar que no exercia el dret de tempteig que tenia en el seu poder per igualar l'oferta del club italià. El club italià va pagar cinc milions d'euros dels quals un aniria a les arques de l'Elx CF, i els altres quatre pel València CF.

## Internacional

El 8 de juny de 2021 va debutar amb la selecció espanyola en un amistós davant Lituània que van guanyar per 4-0.

## Referències

* ↑ El Valencia se queda el 80% del futuro traspaso de Gonzalo Villar
* ↑ Gonzalo Villar, el tercero del Elche
* ↑ El Valencia no ejerce el tanteo por Villar y se va a la Roma
* ↑ «4-0: Victoria absoluta de España ante Lituania». Mundo Deportivo, 08-06-2021. [Consulta: 8 juny 2021].

## Enllaços externs

* Fitxa a Transfermarkt
* Fitxa a SEFutbol Arxivat 2021-06-20 a Wayback Machine.
# Rushan Abbas

Rushan Abbas (en uigur: روشەن ئابباس; en xinès: 茹仙·阿巴斯; Ürümchi, 14 de juny de 1967) és una periodista i activista dels drets humans uigur de nacionalitat estatunidenca. Va ser la fundadora i directora executiva de l'entitat sense ànim de lucre Campaign for Uyghurs.
El 1993, Abbas va cofundar i gestionar l'associació d'estudiants Uyghur Overseas Student i en fou la primera vicepresidenta. A més a més, fou elegida vicepresidenta de l'Associació americana dels uigurs (en anglès: Uyghur American Association), càrrec que ocupà durant dos mandats. Uns quants anys després, el 1998, quan Radio Free Asia va inaugurar un programa en uigur, Abbas esdevingué la primera periodista uigur que va emetre a Xinjiang.
El seu germà és el metge Gulshan Abbas que el govern xinès va empresonar a la regió de Xinjiang.

## Referències

* ↑ (en xinès) Global Times, 16-03-2020.
* ↑ «Modern Orwellism and the Chinese "re-education" camps for Uyghurs. An interview with a leading Uyghur activist, Ms. Rushan Abbas | Czech Centre for Human Rights and Democracy».
* ↑ Respinti, Marco. «The Other 9/11 of Rushan Abbas» (en anglès americà), 08-01-2019.
* ↑ «The Plight of the Uyghurs: Mass Internment in Western China» (en anglès).
# Andreas Martin

Andreas Martin (Frankfurt del Main, 1963) és un llaütista alemany.
Va estudiar guitarra clàssica amb Mario Sicca (Universitat de Música de Stuttgart) i Ruggero Chiesa (Conservatori Giuseppe Verdi de Milà), així com anglès, llengües romàniques i filosofia a la Universitat de Heidelberg.
A la "Schola Cantorum Basiliensis" de Basilea va començar a estudiar llaüt amb Eugen M. Dombois, Hopkinson Smith i Peter Croton i va assistir a classes magistrals amb Emma Kirkby, Anthony Rooley i Nigel North.
Ha aparegut a la televisió alemanya i francesa i toca en nombrosos festivals. L'enregistrament de Bach de 2004 d'Andreas Martin va rebre elogis i reconeixement internacionals.

## Referències

* ↑ Bach: Collection of Reviews. Various (Goldberg, Fanfare, American Record Guide, ...), archiviert vom Original am 15. September 2008; abgerufen am 25. Juli 2014 (englisch).

## Enllaços externs

* Andreas Martin – Lute & Guitar
# Aeonium glutinosum

Aeonium glutinosum és una espècie de planta de la família de les Crassulàcies endèmica de l'arxipèlag portuguès situat a l'Atlàntic nord conegut com a Madeira. És una planta crassa que habita sobre roquissars, creixent per sobre dels 400 m a llocs oberts i assolellats. El cultiu ha de ser en zones càlides, assoleiades i no exposades a períodes en què la temperatura sigui de sota zero, ja que li seria perjudicial
És una planta que presenta un port de tipus arbustiu però molt baixet arran de terra i que poden arribar a fer 1.5 metres d'alçada segons la varietat. Poden formar matolls de poc diàmetre i constituït de rosetes baixes i acostumen a formar diverses tiges florals. Les fulles són verdes i crasses, una morfologia típica de zones càlides i seques; i presenten els marges llisos. Les flors són de color groc i es presenten en una inflorescència laxa.
Aeonium glutinosum va ser descrita per Philip Barker Webb i Sabin Berthelot i publicada a Histoire Naturelle des Îles Canaries 1: 193. (Hist. Nat. Îles Canaries)

## Etimologia

* Aeonium: nom genèric que deriva del grec aionion = que significa etern o sempre viu, possiblement derivat del nom llatí "aeonium" que va ser aplicat per Dioscórides a les plantes crasses.
* glutinosum: epítet llatí que significa "aglutinat".

## Referències

* ↑ «Aeonium glutinosum» a The Plant List. Data consulta: 27 de febrer de 2014.
* ↑ «Aeonium glutinosum , Sempervivum glandulosum |», 16-07-2015. Arxivat de l'original el 2015-07-16. [Consulta: 25 octubre 2024].
* ↑ «Aeonium glutinosum». Plantas de mi tierra. [Consulta: 19 desembre 2021].
* ↑ «Aeonium glutinosum». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 16 juliol 2015].
* ↑ glutinosum a Epítetos Botánicos.
# Five Fingers

Five Fingers és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Joseph L. Mankiewicz, estrenada el 1952, adaptació del llibre de Ludwig Carl Moyzisch.

## Argument

Aquesta pel·lícula s'inspira en fets reals Ankara, 1944, el criat de cambra de l'ambaixador del Regne Unit proposa a l'agregat de l'ambaixada d'Alemanya de vendre-li fotografies de documents britànics classificats top-secret. Dubitatius, els alemanys accepten, tot tement una trampa. Donen al criat el nom de codi Ciceró. El primer lliurament que anuncia els llocs i dates de bombardeigs es revela autèntic. El mercat prossegueix. Necessitant una façana per emmascarar les seves discretes cites, el criat paga una comtessa arruïnada i l'encarrega d'organitzar vesprades mundanes on la diplomàcia alemanya podrà anar oficialment. Els britànics s'adonen que hi ha una fugida en els seus serveis i envien un agent del contraespionatge.

## Repartiment

* James Mason: Ulysses Diello (Ciceró)
* Danielle Darrieux: Comtessa Anna Staviska
* Michael Rennie: Colin Travers
* Walter Hampden: Sir Frederic
* Oskar Karlweis: Ludwig Carl "L. C." Moyzisch
* Herbert Berghof: El coronel von Richter
* John Wengraf: El comte Franz von Papen
* Ben Astar: Siebert
* Roger Plowden: Keith MacFadden
* Michael Pate: Morrison
* Ivan Triesault: Steuben
* Hannelore Axman: La secretària de von Papen
* David Wolfe: Da Costa
* Lawrence Dobkin: Santos
* Nestor Paiva: L'ambaixador de Turquia
* Antonio Filauri: L'ambaixador d'Itàlia

## Remakes i adaptacions

* 1955: Operació Cicero d'Hubert Cornfield amb Ricardo Montalban i Peter Lorre
* 1959: Five Fingers, sèrie en 16 episodis difosa d'octubre de 1959 a gener de 1960

## Referències

* ↑ «Five fingers». The New York Times.
# La Fille sur le pont

La Fille sur le pont és una pel·lícula francesa del 1999 rodada en blanc i negre i cinemascope, dirigida per Patrice Leconte i escrita per Serge Fridman. És protagonitzada per Daniel Auteuil i Vanessa Paradis.

## Sinopsi

Adele i Gabor es coneixen en un pont de París; ella està a punt de suïcidar-se i ell la convenç perquè no ho faci. A canvi li ofereix viure al seu costat, sent el blanc dels seus ganivets en les presentacions circenses que Gabor organitza. Adèle sempre ha estat una dona desgraciada i té un caràcter inestable que li impedeix ser feliç. Al costat de Gabor la seva sort canviarà.

## Repartiment

* Vanessa Paradis: Adèle
* Daniel Auteuil: Gabor
* Frédéric Pfluger: lel contorsionista
* Demetre Georgalas: Takis
* Catherine Lascault: Irène
* Isabelle Petit-Jacques: la mariée
* Mireille Mossé: l'hiperamnèsic
* Didier Lemoine: el controlador del TGV
* Bertie Cortez: Kusak
* Stéphane Metzger: le serveur italien
* Claude Aufaure: le suicidé
* Farouk Bermouga: le serveur du TGV
* Nicolas Donato: M. Loyal
* Enzo Etoyko: l'home del megàfon
* Giorgios Gatzios: Barker
* Pierre-François Martin-Laval: bomber
* Franck Monsigny: intern
* Boris Napes: barman
* Luc Palun: director de teatre
* Jacques Philipson: l'home en T-shirt
* Jean-Paul Rouvray: bomber
* Philippe Sire: Conserge de l'hotel
* Natasha Solignac: infermera
* Isabelle Spade: la dona del casino
* Jacques Vertan: clown
* Bruno Villien: el veí de la taula del Casino

## Premis

* Daniel Auteuil: millor actor als Césars de 2000 i al 45a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia.
* Premi del públic al festival Cinemania de Montréal en 1999.
* Premi Don Quijote al Festival Internacional de Cinema de Karlovy Vary de 1999.
* Millor pel·lícula estrangera Las Vegas Film Critics Society Awards en 2000.

## Referències

* ↑ Leconte filma una historia de intensos sentimientos en 'La chica del puente', El País, 7 de març de 2000
* ↑ La chica del puente a Fotogramas
* ↑ Daniel Auteuil Arxivat 2020-02-16 a Wayback Machine. al web dels premis
* ↑ «El portero», mejor película española en los premios Sant Jordi de Cine, ABC, 30 de gener de 2001
* ↑ Hugues Royer Vanessa Paradis: La vraie histoire
# Paulo Zucula

Paulo Zucula (nascut en 1955) és un polític moçambiquès que deté el càrrec de Ministre de transports i comunicacions del seu país des de març de 2008.

## Biografia

Va estudiar agronomia a la Universitat Eduardo Mondlane de Maputo, on hi va completar un grau. Posteriorment també es va graduar en ciències a la Universitat de Minnesota.
De 1990 a 1992, Zucula va ser viceministre d'Agricultura per al President Joaquim Chissano. Posteriorment, des de 1993 fins a 1995, va ser un Director de Programes Nacionals de l'Organització de les Nacions Unides per a l'Agricultura i l'Alimentació. En 2001 es va convertir en coordinador de la Iniciativa Regional de Desenvolupament Territorial del Banc de Desenvolupament d'Àfrica del Sur. De 2004 a 2005, fou cap executiu de la Fundação Para o Desenvolvimento Comunitário.
Zucula va tornar al servei públic el desembre de 2006, convertint-se en director de l'Institut Nacional de Gestió de Desastres (Instituto Nacional de Gestão de Calamidades, INGC), l'agència de gestió de desastres moçambiquesa. Va ser "molt elogiat" pel seu maneig de la inundació de 2007 a Moçambic, amb un "alt funcionari de les Nacions Unides" que el descriu com "el director més efectiu en aquesta posició que he trobat en 25 anys de gestió de desastres a tot el món". Va ser nomenat Ministre de Comunicacions i transport per Armando Guebuza l'11 de març de 2008, succeint António Munguambe. El nomenament de Zucula va formar part d'una remodelació de gabinet que va implicar la substitució de la ministra d'afers exteriors Alcinda Abreu i la de justícia Esperança Machavela.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Paulo Zucula, National Disaster Management Institute, Mozambique». Conference – Participants. Food Aid 2007, Federal Ministry of Economic Cooperation and Development. Arxivat de l'original el 2007-09-20. [Consulta: 28 agost 2008].
* 1 2 «Maria Benvida Levy (Mozambique)». Who's Who From Mozambique. African Development Information Services, 03-04-2008. Arxivat de l'original el 2008-11-21. [Consulta: 28 agost 2008].
* ↑ «Mozambique: Guebuza Reshuffles Government». AllAfrica.com, 11-03-2008 [Consulta: 27 agost 2008].
* ↑ Foley, Conor «Preparation is everything». The Guardian. Guardian Media Group, 31-05-2007 [Consulta: 1r setembre 2008].
* ↑ «Le gouvernement du Mozambique» (en francès). International Francophone Press Union. Arxivat de l'original el 17 maig 2008. [Consulta: 28 agost 2008].
* ↑ «Armando Emilio Guebuza renouvelle son équipe» (en francès). Afrik'Expression, 12-03-2008 [Consulta: 28 agost 2008].
* ↑ «Moz president 'does it again'». Independent Online, 11-03-2008 [Consulta: 28 agost 2008].
# Botes d'aigua

Unes botes d'aigua o botes de goma són una mena de botes fetes de plàstic i que no tenen cordons ni cap obertura lateral. S'utilitzen per a jardineria o tasques que puguin comportar caminar sobre fang, en tasques a la mar, o en rius i llacs, o per a sortir al carrer en dies de pluja. Periòdicament, als 70 del segle xx, al segle xxi, etc. es posen de moda per a passeig a la ciutat. El seu ús continuat durant llargues hores no és el més desitjable, ja que els peus no estan prou airejats i la mateixa transpiració els sotmet a humitat continuada.
Un altre calçat que pot ser de plàstic o goma són les xancles o xancletes.
# Javier Cercas Mena

Javier Cercas Mena (Ibahernando, 6 d'abril de 1962) és un escriptor espanyol. Va treballar com a lector a la Universitat d'Illinois durant dos anys, i des de 1989 és professor de literatura espanyola a la Universitat de Girona. Col·labora habitualment al diari El País.
La seva obra més coneguda, Soldats de Salamina, basada en un fet real de la Guerra Civil espanyola, ha estat traduïda en més de vint idiomes. Aquesta obra va obtenir el Premi Llibreter de narrativa de 2001, el Premi Salambó de 2001, premis dels lectors (Premi Qué Leer, Premi Crisol) i de la crítica, tant dins de l'Estat espanyol (Premi Ciutat de Barcelona, Premi Ciudad de Cartagena, Premi Extremadura) com fora (Premi de la Crítica de Xile, Premi Grinzane Cavour), a més de tenir un èxit de vendes sense precedents.
El 2003 se'n va fer una adaptació al cinema a càrrec del director David Trueba, amb qui juntament va publicar el llibre Diálogos de Salamina (2003), un llibre de converses entre l'autor d'una novel·la que s'ha portat al cinema i el director que l'ha adaptat.
El 2019 va guanyar el Premi Planeta amb una novel·la sobre uns fets de 2017 a Catalunya.

## Obres

* El móvil (1987)
* La obra literaria de Gonzalo Suárez (1994)
* El inquilino (1989)
* El vientre de la ballena (1997)
* Una buena temporada (1998)
* Relatos reales (2000)
* Soldats de Salamina (Soldados de Salamina, 2001)
* Una oración por Nora (2002)
* La velocitat de la llum (La velocidad de la luz, 2005)
* Anatomia d'un instant (Anatomía de un instante, 2009)
* Las leyes de la frontera (2012)
* El impostor (2014)
* El monarca de las sombras (Random House, 2017)
* Terra Alta (Planeta, 2019)
* Independencia (Tusquets, 2021)

## Referències

* 1 2 «Javier Cercas: Biografía» (en castellà). ClubCultura.com. Arxivat de l'original el 2015-03-20. [Consulta: 15 juny 2013].
* ↑ «Javier Cercas torna a la UdG». Ara Comarques Gironines, 17-09-2015, p. 2.
* ↑ «Las protestas por la sentencia llegan a la feria del libro de Frankfurt», 18-10-2019. [Consulta: 21 octubre 2019].
# Aidy Bryant

Aiden Mackenzy "Aidy" Bryant (Phoenix, 7 de maig de 1987) és una actriu i comediant estatunidenca, reconeguda per la seva participació recurrent en l'elenc del programa de televisió Saturday Night Live, que va iniciar en la temporada 38. Va ser promoguda a l'elenc principal durant la seva segona temporada al programa. El 2013 va obtenir un paper recurrent en la segona temporada del programa Comedy Bang Bang, en la qual interpreta a la productora de la part del xou. Bryant també va realitzar una aparició no acreditada en la pel·lícula The Amazing Spider-Man 2: Rise of Electron. El 2017 va posar la veu de l'ovella Ruth en la pel·lícula infantil nadalenca The Star.

## Filmografia
### Cinema

| Any | Títol | Paper | Notes |
| 2014 | The Amazing Spider-Man 2 | Dama de l'Estàtua de la Llibertat | |
| 2014 | Kids | Sarah | Curt |
| 2015 | Prom Queen | Professor #1 | Curt |
| 2016 | Brother Nature | Dana Curlman | |
| 2016 | Darby Forever | Darby | Curt |
| 2017 | The Big Sick | Mary | |
| 2017 | The Star | Ruth (veu) | |
| 2018 | I Feel Pretty | Vivian | |

### Televisió

| Any | Títol | Paper | Notes |
| 2012–2014 | Shrink | Kendra Harnz | 3 episodis; també va escriure 2 episodis |
| 2012–present | Saturday Night Live | Diversos personatges | 115 episodis |
| 2012 | Saturday Night Live Weekend Update Thursday | Jutge / Patró / Dona | 2 episodis |
| 2013 | Comedy Bang! Bang! | Part Productor | 2 episodis |
| 2014 | The Greatest Event in Television History | Amy | Episodi: "Bosom Buddies" |
| 2015 | Broad City | Allie | Episodi: "St. Marks" |
| 2015 | Documentary Now! | Anne Severino | Episodi: "A Town, a Gangster, a Festival" |
| 2015 | The Awesomes | personatge desconegut (veu) | 2 episodis |
| 2015–2017 | Girls | Abigail | 4 episodis |
| 2016 | Horace and Pete | Alice Wittel | 4 episodis |
| 2017 | Danger & Eggs | D.D. Danger (veu) | 13 episodis |
| 2017 | At Home with Amy Sedaris | Mulaak | Episodi: "Out of This World" |
| 2018 | Portlandia | Pacient | Episodi: "Shared Workspace" |
| 2018 | Unbreakable Kimmy Schmidt | Tabby Bobatti | Episodi: "Party Monster: Scratching the Surface" |
| 2019 | Shrill | Annie | Main cast |

## Referències

* ↑ Metz, Nina «Aidy Bryant, Tim Robinson, Cecily Strong join cast of 'SNL'». , 10-09-2012.
* ↑ «The A.V. Club».
* ↑ «The Amazing Spider-Man 2: Rise of Electron».
# Aiguaviva (el Montmell)

Aiguaviva és un poblet del municipi del Montmell situat a l'extrem nord del Baix Penedès i dins del terme municipal més extens de la comarca.
El nom de l'indret, ve de l'existència de la font Major i la font del Lleó, que omplen la gran bassa del molí fariner que ja hi havia des de l'edat mitjana. El punt dominant és la Casa Gran. En antics documents és assignat en aquest indret un “castell i quadra”.

## Referències

* ↑ Virella i Bloda, Joan. «Un Penedès poc conegut» (PDF) p. 27. AE Talaia, 2015. [Consulta: 17 novembre 2020].
* ↑ «El Montmell. Guia de Municipis» (en català, english). Agència Catalana de Turisme., 2020. Arxivat de l'original el 2023-06-04. [Consulta: 19 novembre 2020].
* ↑ «Baix Penedès, pobles, història i clima.». Parcs i pobles de Catalunya, 2020. [Consulta: 18 novembre 2020].
* ↑ «El Montmell. Història. Aiguaviva». GEC. enciclopèdia.cat, 2020. [Consulta: 17 novembre 2020].
* ↑ «Conèixer el Baix Penedès. La comarca». Consell Comarcal del Baix Penedès, 2020. Arxivat de l'original el 2016-11-18. [Consulta: 16 novembre 2020].
* ↑ «El Montmell-Marmellar. Declaració, planificació i gestió». Generalitat de Catalunya. Departament de Territori i Sostenibilitat, 14-04-2014. [Consulta: 17 novembre 2020].

## Bibliografia

* El Montmell-La Joncosa del Montmell-Selma-El Pla de Manlleu- Marmellar. Mapa excursionista. 1:20.000. 2015. Ed. Piolet. ISBN 9788495945952. en català

## Enllaços externs

* Catàleg de Paisatge del Penedès Arxivat 2023-03-26 a Wayback Machine.
* El Montmell. Toponímia Arxivat 2020-01-03 a Wayback Machine.