OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Santpere i Pei

Josep Santpere i Pey (Barcelona, 17 de febrer de 1875 - 8 de setembre de 1939), conegut com a Josep Santpere, va ser un actor i empresari teatral, de llarga trajectòria artística, especialitzat en l'opereta i el vodevil. Gran part de la seva carrera està vinculada al Paral·lel barceloní i, en concret, als teatres Nou i Espanyol; en aquest darrer sovint amb Alexandre Nolla i on la seva versió de Don Juan Tenorio assolí un gran èxit.
Va debutar de ben jove en el teatre amateur i va compaginar la seva faceta d'actor amb la seva feina en una impremta pròpia. El 1903, va fer la seva primera actuació lírica en el paper de Don Basili a El Barber de Sevilla amb el Teatre Íntim d'Adrià Gual. Als 30 anys ja feia d'actor, de músic, de director i d'empresari teatral.
Era un actor amb molts recursos i això li va permetre enfrontar-se a qualsevol estil artístic. Va interpretar tota mena d'obres de gèneres ben variats i va treballar amb els millors actors i actrius del moment. Va ser ell qui va introduir al Paral·lel el teatre còmic que triomfava a Europa en aquells temps i a partir d'aquí es va consagrar com a actor còmic.
El 1917 intervingué a l'estrena de L'auca del senyor Esteve de Santiago Rusiñol. També va participar la primera comèdia del cine sonor espanyol Mercedes rodada l'any 1932 i dirigida per Josep Maria Castellví. Es va retirar com a actor l'any 1938, només un any abans de la seva mort.
Es va casar amb la també actriu Rosa Hernáez i van ser pares de Josefa, Ramon, Maria (coneguda com a Mary Santpere), Gabriel i Teresa Santpere Hernáez.
Amb les seves muller i filla, és enterrat al Cementiri del Poblenou (Dep. I, illa 3a interior, tomba menor 6).

## Fons

Part del seu fons es conserva al Centre de Documentació i Museu de les Arts Escèniques des dels anys 80, quan va lliurar l'arxiu teatral del seu pare. El 2005, Maria Rosa Pigrau Santpere lliurà al MAE altra documentació que complementa el fons d'aquesta nissaga d'actors.

## Referències

* ↑ «Josep Santpere i Pei». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 5 6 «Santpere i Pei, Josep». Centre de Documentació i Museu de les Arts Escèniques. Arxivat de l'original el 5 de setembre 2011. [Consulta: 20 juny 2012].
* ↑ «Obituari de Josep Santpere» (en castellà). Hemeroteca de La Vanguardia, 10-10-1939. [Consulta: 30 maig 2011].
* ↑ «Els grans mites de la interpretació: les estrelles». Web. Generalitat de Catalunya, 2012. [Consulta: juliol 2013].
* ↑ Romaguera i Ramió, Joaquim. El jazz y sus espejos (en castellà). vol.1. Ediciones de la Torre, 2002, p. 71. ISBN 9788479603083.
* ↑ «Necrològica de Rosa Hernáez Esquirol» (en castellà). La Vanguardia, 16-12-1965, pàg. 39 [Consulta: 7 agost 2014].
* ↑ Manual de l'Investigador del MAE Arxivat 2013-08-27 a Wayback Machine. PDF

## Bibliografia

* Josep Cunill, Gran Teatro Español (1892-1935). Història del primer teatre del Paral·lel. Barcelona: Fundació Imprimatur. Abril 2011
* Josep Cunill "Elena Jordi. Una reina berguedana a la cort del Paral·lel". Berga: Àmbit de recerques del bergueda. Abril, 1999
* Antoni Vallescà, Santpere: L'home i l'artista. Barcelona, 1931
# Scott Kalvert

Scott Kalvert (Nova York, 15 d'agost de 1964 - Woodland Hills, 5 de març de 2014) va ser un director de cinema estatunidenc, conegut fonamentalment per la pel·lícules Diari d'un rebel, protagonitzada en 1995 per Leonardo DiCaprio i Mark Wahlberg i Deuces Wild de 2002.
A més de dirigir pel·lícules, Kalvert va ser un reeixit director de videoclips musicals que va treballar amb artistes com Cyndi Lauper, Snoop Doggy Dogg, DJ Jazzy Jeff and The Fresh Prince, Bobby Brown, Taylor Dayne, Deep Blue Something, Billy Ocean, Marky Mark and the Funky Bunch, LL Cool J, Samantha Fox, Eric B. & Rakim i Salt 'n' Pepa.
Kalvert va ser trobat mort a la seva casa de Woodland Hills, Los Angeles el 5 de març de 2014 amb signes aparents de suïcidi.

## Filmografia

* Diari d'un rebel (1995)
* Deuces Wild (2002)

## Referències

* ↑ «Muere a los 49 años Scott Kalvert, director de «Diario de un rebelde»».
* ↑ Scott Kalvert Dead: Director Dies At 49 Of Apparent Suicide 3 de julio de 2014. Consultado el 10 de septiembre de 2021. (anglès).
# Istre

Istre (nom occità) (en francès Istres) és un municipi francès situat al departament de les Boques del Roine i a la regió de Provença – Alps – Costa Blava. L'any 1999 tenia 38.993 habitants.

## Demografia

Evolució de la població Cassini i INSEE :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 2 081 | 2 081 | 1 991 | 2 785 | 3 023 | 3 036 | 3 122 | 3 268 | 3 389 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 3 614 | 3 776 | 3 905 | 3 937 | 3 849 | 3 701 | 3 750 | 3 405 | 3 495 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 3 517 | 3 681 | 3 810 | 5 462 | 5 547 | 7 034 | 7 286 | 5 749 | 8 009 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 9 478 | 13 404 | 18 129 | 28 561 | 35 163 | 38 855 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1977-1998 | Jacques Siffre | PS |
| 1998-2001 | Bernardin Laugier | PS |
| 2001-2002 | François Bernardini | PS |
| 2002-2006 | Michel Caillat | PS |
| 2006-2008 | Nicole Joulia | Divers gauche |
| 2008- | François Bernardini | Divers gauche |

## Agermanaments

* Radolfzell
# Harry i Walter se'n van a Nova York

Harry i Walter se'n van a Nova York (títol original: Harry and Walter Go to New York) és una comèdia estatunidenca dirigida per Mark Rydell i estrenada el 1976. Ha estat doblada al català.

## Argument

Escrita per tres guionistes diferents, conta la història de dos estafadors que intenten robar el major banc del segle xix. Però el seu robatori no serà de tot tranquil: en el seu camí hauran d'enfrontar-se al lladre de banca més famós del món i suportar l'afecte d'una periodista perseverant.

## Repartiment

* James Caan: Harry Dighby
* Elliott Gould: Walter Hill
* Michael Caine: Adam Worth
* Diane Keaton: Lissa Chestnut
* Charles Durning: Rufus T. Crisp
* Lesley Ann Warren : Gloria Fontaine
* Val Avery : Chatsworth
* Jack Gilford: Mischa
* Dennis Dugan: Lewis
* Carol Kane: Florence
* Kathryn Grody: Barbara
* David Proval: Ben
* Michael Conrad: Billy Gallagher
* Burt Young: Warden Durgom
* Bert Remsen: el guàrdia O'Meara
* Ted Cassidy: Leary
* Michael Greene: Dan
* James De Closs: Barney
* Nicky Blair: Charley Bullard
* George Greif: l'holandès Herman
* John Hackett: Ike Marsh
* Philip Kenneally: L'oficial O'Reilly
* Jack Brodsky: Horace Finley
* Karlene Gallegly: Marie
* Colin Hamilton: George

## Referències

* ↑ esadir.cat. Harry i Walter se'n van a Nova York. esadir.cat.
* ↑ «Harry and Walter go to N.Y.». The New York Times.
# Elliot Knight

Elliot Knight (Birmingham, Midlands Occidentals, 10 de juliol de 1990) és un actor anglès, conegut per interpretar a Aiden Walker a How to Get Away with Murder i al Merlí a Once Upon a Time.

## Biografia

És fill de Stuart i Lorna Knight, ambdós professors.
Fou alumne a l'Escola King Edward VI Aston abans d'estudiar a la Manchester Metropolitan School of Theatre, on es va graduar el 2011.

## Filmografia principal

| Any | Títol | Personatge | Notes |
| 2012 | Sinbad | Sinbad | sèrie de TV; elenc principal |
| 2013 | Law & Order: UK | Neil Jenkins | sèrie de TV; 1 episodi |
| 2013 | By Any Means | Charlie O' Brien | sèrie de TV; elenc principal |
| 2014 | Take Down | Marsac | pel·lícula |
| 2014 | How to Get Away with Murder | Aiden Walker | sèrie de TV; 2 episodis |
| 2015 | Once Upon a Time | Merlí | sèrie de TV; personatge recurrent |

## Referències

* ↑ Roz Loz. «Brummie actor Elliot Knight sets sail for fame as Sinbad» (en anglès). Sunday Mercury, 08-07-2012. [Consulta: 4 octubre 2015].
* ↑ «Elliot's Sinbad breaks hearts and records» (en anglès). Manchester School of Theatre, 09-07-2012. Arxivat de l'original el 2014-12-24. [Consulta: 4 octubre 2015].
* ↑ Wightman, Catriona. «'Sinbad' cast unveiled by Sky1» (en anglès). Digital Spy, 17-06-2011. [Consulta: 4 octubre 2015].
* ↑ Profile at Manchester School of Theatre
* ↑ Seale, Jack. «Warren Brown, Gina McKee, Elliot Knight to star in BBC1 drama By Any Means» (en anglès), 26-04-2013. [Consulta: 4 octubre 2015].
* ↑ Munn, Patrick. «Elliot Knight Lands Guest Role On ABC’s ‘How To Get Away With Murder’» (en anglès). TV Wise, 23-08-2014. [Consulta: 4 octubre 2015].
* ↑ Hipes, Patrick. «‘Once Upon A Time’ Castings: Camelot Finds Its Merlin & Guinevere» (en anglès). Deadline, 10-07-2015. [Consulta: 4 octubre 2015].
# Stuart Hagmann

Stuart R. Hagmann (nascut a Sturgeon Bay (Wisconsin) el 2 de setembre de 1942) és un director de televisió i cinema principalment actiu des del 1968 fins al 1977.
El seu treball televisiu inclou episodis de la sèrie Mission: Impossible i Mannix. En cinema s'ha destacat per dirigir The Strawberry Statement (1970), que va guanyar el Premi del Jurat del Festival de Canes.

## Referències

* ↑ Roberts, Jerry. Encyclopedia of Television Film Directors. Scarecrow Press, 5 juny 2009, p. 226. ISBN 9780810863781.
* ↑ «Stuart Hagmann». The New York Times. Arxivat de l'original el 2013-07-31.
* 1 2 Crist, Judith «All That Glitters is Not Nichols». New York, 29-06-1970, pàg. 55.
* ↑ «The Strawberry Statement». Cannes Film Festival.
* ↑ «Stuart Hagmann». The Milwaukee Journal, 16-05-1970.
# Homes de Negre 2

Homes de Negre 2 (títol original en anglès, Men in Black 2) és una pel·lícula estatunidenca del 2002 dirigida per Barry Sonnenfeld i protagonitzada per Tommy Lee Jones i Will Smith. És la seqüela d'Homes de Negre (1997) i, de nou, el títol fa referència a uns personatges habituals en les teories de la conspiració: aquells encarregats d'amagar a la ciutadania la presència d'extraterrestres al nostre planeta.

## Argument

Cinc anys després dels esdeveniments de la primera pel·lícula Homes de Negre, l'ex-agent K, en Kevin Brown (Tommy Lee Jones), viu una vida quotidiana, treballant com a administrador postal en una petita ciutat, Truro, a Massachusetts, i sense recordar que abans havia treballat com a home de negre. L'agent J (Will Smith) continua treballant per als Homes de Negre, l'agència autofinançada de Nova York que monitoreja i regula l'activitat extraterrestre a la Terra. A causa que l'agent L, la seva ex-parella d'Homes de Negre ha tornat a la vida civil com a metge forense, i els seus successors han estat acomiadats per manca d'idoneïtat, en J és solter i li falta un agent parella regular. Mentre investiga un crim aparentment rutinari, descobreix el malvat monstre Serleena (Lara Flynn Boyle), una forma de vida Kylothiana que es disfressa d'una model de llenceria, però en la seva pròpia forma recorda l'hidra de Lerna de la mitologia grega, amb certs tocs de cucs infinits o massa d'anguiles, a més de detalls florals, etc. Per aturar-la, en J haurà de convèncer en K, ara Kevin Brown (que no té memòria del seu passat a Homes de Negre), que torni a l'agència, atès que en J l'havia "neuralitzat" (li havia esborrat la memòria) en la pel·lícula anterior. És l'única persona viva que sap el que cal fer per eliminar la Serleena...

## Repartiment

* l'agent K / Kevin Brown - Tommy Lee Jones
* l'agent J / James Darrell Edwards III - Will Smith
* el monstre Serleena - Lara Flynn Boyle
* Laura Vasquez - Rosario Dawson
* Jack Jeebs - Tony Shalhoub
* el director Z o Zed - Rip Torn
* Scrad i el seu cap secundari Charlie - Johnny Knoxville
* el quisso Frank - Tim Blaney
* etc.

## Referències

* ↑ Títol català
* ↑ Scott, A. O. «FILM REVIEW; Defending Earth, With Worms and a Talking Pug» (en anglès). The New York Times.
# Peçac de Bordèu

Peçac (nom occità) (en francès Pessac) és un municipi francès situat al departament de la Gironda i a la regió de la Nova Aquitània. L'any 2004 tenia 57.000 habitants.

## Evolució demogràfica

Evolució de la població Ehess i INSEE :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 1 430 | 1 336 | 1 414 | 1 349 | 1 502 | 1 341 | 1 708 | 1 785 | 2 094 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 2 334 | 2 537 | 2 676 | 4 743 | 3 103 | 3 227 | 3 759 | 3 944 | 4 411 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 4 239 | 4 612 | 5 234 | 6 691 | 8 268 | 10 706 | 13 004 | 17 769 | 19 226 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 24 281 | 36 986 | 51 360 | 50 267 | 51 055 | 56 143 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1945-1947 | Roger Cohé | |
| 1947-1953 | Roger Chaumet | |
| 1953-1959 | Roger Cohé | |
| 1959-1977 | Jean-Claude Dalbos | RPR |
| 1977-1983 | André Pujol | PS |
| 1983-1989 | Jean-Claude Dalbos | RPR |
| 1989-2001 | Alain Rousset | PS |
| 2001-2008 | Pierre Auger | PS |
| 2008- | Jean-Jacques Benoît | PS |

## Patrimoni Mundial

L'anomenada Cité Frugès, un barri de cases per a treballadors concebut com a ciutat-jardí, promogut per l'industrial sucrer Henry Frugès i planificat per Le Corbusier (1924-1926), figura inscrita des de l'any 2016 a la llista de Patrimoni Mundial de la Unesco entre els llocs més representatius de l'obra arquitectònica d'aquest arquitecte. L'ajuntament de Peçac ha adquirit una de les cases de la Citè Frugès que ha rehabilitat com a centre d'interpretació del lloc.

## Agermanament

* Burgos
* Galaţi
* Göppingen

## Personatges il·lustres

* Jacques Ellul hi va morir.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «The Architectural Work of Le Corbusier, an Outstanding Contribution to the Modern Movement» (en anglès). whc.unesco.org. [Consulta: 15 novembre 2016].
* ↑ «Cité Frugès Le Corbusier - Ville de Pessac». www.pessac.fr. Arxivat de l'original el 2016-12-21. [Consulta: 15 novembre 2016].
# Jeremy Whatley

Jeremy Whatley (Oxfordshire, 30 de novembre de 1962), conegut també com a Jem Whatley, és un ex-pilot de motocròs anglès que destacà en competició internacional durant la dècada del 1980 i començaments de la del 1990. El seu millor resultat al Campionat del Món fou el tercer lloc final en 250cc que aconseguí el 1984. Al llarg de la seva carrera va aconseguir 5 victòries en Grans Premis i 5 Campionats Britànics. El seu fill, Kristian Whatley, ha estat també campió britànic de motocròs i ha competit durant anys al mundial de MX1.

## Palmarès

Font:
| Any | Motocicleta | C. del Món | C. del Món | C. Britànic | C. Britànic |
| Any | Motocicleta | 500cc | 250cc | 500cc | 250cc |
| 1983 | Suzuki | - | 9è | | 1r |
| 1984 | Suzuki | - | 3r | | 1r |
| 1985 | Kawasaki | 13è | - | | 1r |
| 1986 | Cagiva | - | 4t | | |
| 1987 | Suzuki | - | 16è | | 1r |
| 1988 | Suzuki | - | 5è | | |
| 1989 | Suzuki | - | 11è | | |
| 1990 | Suzuki | - | 25è | | |
| 1991 | Kawasaki | 12è | - | 1r | |
| 1992 | Honda | 9è | - | | |
| 1993 | KTM | 9è | - | | |
| 1994 | Honda | 18è | - | | |
| Total títols | Total títols | 0 | 0 | 1 | 4 |

## Referències

* ↑ «Oxon duo eclipsed in British Motocross Championship at Culham» (en anglès). oxfordmail.co.uk. [Consulta: 16 març 2017].
* ↑ «Jeremy Whatley» (PDF) (en francès). memotocross.fr. Arxivat de l'original el 8 d’abril 2020. [Consulta: 6 gener 2020].
* ↑ «Jeremy Whatley career profile» (en anglès). bestsports.com. [Consulta: 29 juliol 2012].
* ↑ «Palmares du Mondial Mx 3» (en francès). memotocross.fr. [Consulta: 6 gener 2020].
* ↑ «Palmares du Mondial Mx 1» (en francès). memotocross.fr. [Consulta: 6 gener 2020].

## Enllaços externs

* Vídeo sobre Jeremy Whatley del 1991 (anglès)
# Bomort

Bomort (en francès Boumourt) és un municipi francès situat al departament dels Pirineus Atlàntics i a la regió de la Nova Aquitània.

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 251 | 197 | 207 | 235 | 223 | 247 | 270 | 284 | 264 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 261 | 229 | 243 | 236 | 232 | 228 | 210 | 216 | 202 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 180 | 189 | 182 | 171 | 160 | 150 | 141 | 126 | 111 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 118 | 113 | 108 | 95 | 125 | 126 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1995- | Jean-Bernard Prat | |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Stanno tutti bene

Stanno tutti bene és una pel·lícula dramàtica italiana de 1990 dirigida per Giuseppe Tornatore que va coescriure el guió amb Tonino Guerra i Massimo De Rita.
La pel·lícula es va tornar a fer el 2009 com a Everybody's Fine amb un ambient estatunidenc i protagonitzada per Robert De Niro, i de nou el 2016 a la Xina també com a Everybody's Fine el 2016.

## Argument

Matteo Scuro, un buròcrata retirat de Sicilià i aficionat a l'òpera, s'ha posat en marxa pels seus cinc fills adults durant les vacances d'estiu, tots ells viuen a diverses ciutats del continent italià amb el que creu que són feines responsables. Tot i la no visita i les crítiques dels veïns, es manté optimista, tenint en compte que els seus fills no han pogut venir perquè estan massa ocupats. Els seus fills porten el nom de personatges populars d'òpera, Tosca per Tosca de Puccini, Canio per Pagliacci de Leoncavallo, Norma per Norma de Bellini, Guglielmo per Guglielmo Tell de Rossini i Alvaro per a La forza del destino de Verdi.
Decideix sorprendre a cadascun d'ells amb una visita, viatjant en tren, i no en troba cap com ell s'imaginava, cada un dels seus fills semblant reflectir el personatge de l'òpera amb el qual van rebre el nom. Els viatges en tren de Matteo el porten a Nàpols, Roma, Florència, Milà i Torí per buscar cadascun dels seus fills; fins i tot passa una nit al carrer entre els sense sostre. Abans de la seva arribada a cadascuna de les seves cases, cadascun dels seus fills grans s'esforcen per posar una façana per tapar els seus defectes personals: l'exmarit d'una filla es trasllada temporalment a casa amb ella i el seu fill. Un fill que va perdre la seva càtedra universitària es trasllada temporalment al seu antic despatx. Una altra filla amaga el fet que treballa com a model de llenceria, etc. Finalment, després de visitar tots els seus fills, Scuro torna a Sicília, visita la tomba de la seva dona i li informa amb ironia que els seus fills estan tots bé.

## Repartiment

* Marcello Mastroianni: Matteo Scuro
* Michèle Morgan: Dona al tren
* Valeria Cavalli: Tosca
* Marino Cenna: Canio
* Norma Martelli: Norma
* Roberto Nobile: Guglielmo
* Salvatore Cascio: Alvaro infant

## Premis

Va guanyar el Premi del Jurat Ecumènic (Giuseppe Tornatore) i va ser nominat a la Palma d'Or (Giuseppe Tornatore) al 43è Festival Internacional de Cinema de Canes. També va guanyar el premi David di Donatello al Millor músic (Ennio Morricone) i el Nastro d'argento a la millor història original (Giuseppe Tornatore).

## Referències

* ↑ Canby, Vincent «NY Times: Everybody's Fine». The New York Times, 2008 [Consulta: 1r abril 2009]. Arxivat 2008-02-06 a Wayback Machine.
* ↑ «Festival de Cannes: Stanno Tutti Bene». festival-cannes.com. [Consulta: 9 març 2010].

## Enllaços externs

* Tràiler italià a YouTube
# Capella de Llàtzer

La Capella de Llàtzer (en neerlandès Lazaruskapel) és una capella construïda al segle xv a Rumst, aleshores al Marquesat d'Anvers, avui a Bèlgica. Era el centre d'una lleproseria dedicada a Llàtzer de Betània.
La lleproseria va ser fundada a l'entorn de l'any 1460 per Pere Van der Cruyse originari de Rumst, un oficial de l'exèrcit de Carles I de Borgonya «El Temerari». Va tornar al seu poble natal quan va ser infectat de lepra. A l'apogeu, vers 1531 hi habitaven uns 110 malalts.
La fundació pertanyia a una fraternitat a la qual tots els leprosos del Ducat de Brabant havien imperativament d'afiliar-se. L'estatut va ser confirmat per Carles V el 1531, per Felip II de Castella el 1564 i per Felip IV el 1623. Quan la lepra va desaparèixer als Països Baixos espanyols, la fraternitat va ser suprimida i els béns van passar a altres obres de beneficència. Avui, la capella, la masia i els antigues llatzerets, transformades en cases d'habitació, pertanyen a l'OCMW, el Centre públic de benestar social del municipi de Rumst.
De 1990 a 1992 la capella i la masia juxtaposada, en estil renaixement flamenc van ser restaurades. La masia va ser transformada en centre d'exposició i d'habitació. A un dels antics llatzerets es va instal·lar el cercle d'art Lazernij, des de 1978. El 2012 la plaça a l'entorn de la capella també va ser restaurada.
* Estàtua de Llàtzer de Betània
* Altar
* Antics llatzerets
* Vista nocturna

## Referències

* ↑ «Lazaruskapel» (en neerlandès). Consistori de Rumst. [Consulta: 28 novembre 2024].
* ↑ Plomteux, Greet. «Lazarusstraat (ID: 2057)». A: De Inventaris van het Bouwkundig Erfgoed (El carrer Lazarusstraat) (en neerlandès). Brussel: Agentwchap Onroerend Erfgoed], 2005.
* ↑ Plomteux, Greet. «Kapel van de Heilige Lazarus en lazaretten» (en neerlandès). De Inventaris van het Bouwkundig Erfgoed. Brussel: Vlaams Instituut voor het Onroerend Erfgoed, (2005). [Consulta: 7 febrer 2017].
* ↑ Lauwers, Kristof «Heraangelegde omgeving Lazaruskapel ingehuldigd» (en neerlandès). Het Nieuwsblad, 20-04-2013.

## Enllaços externs

* «Cercle d'art Lazernij» (en neerlandès).
             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Capella de Llàtzer
# The Deer's Cry

The Deer's Cry és un motet sagrat d'Arvo Pärt, sobre un text en irlandès tradicional per a un cor a quatre parts a cappella. Va compondre l'obra sobre una comissió de la Irish Louth Contemporary Music Society. Va ser publicat per Universal Edition el 2007 i es va presentar per primera vegada a Louth, Irlanda, el febrer de 2008.

## Història

L'obra va ser encarregada per la Louth Contemporary Music Society. El text és la part final d'una oració tradicional per protegir-se, Saint Patrick's Breastplate, atribuïda a Sant Patrici, el principal patró d'Irlanda. El text és conegut com The Deer's Cry, The Breaplate of St Patrick (El peto de Sant Patrici), o Lorica i que sovint s'atribueix al sant. Pärt va escriure la seva composició en anglès modern, començant per Christ with me, compost per a un cor a quatre parts a cappella. Va ser publicat per Universal Edition el 2007, i va ser interpretat per primera vegada per l'State Choir Latvija, dirigit per Fergus Sheil, a Louth el 13 de febrer de 2008. The Deer's Cry és en un sol moviment i dura uns cinc minuts.

## Text

Pärt va compondre sobre un extracte de la pregària, la seva conclusió i repetí la primera línia d'aquesta secció (Christ with me) al final:
Christ with me, Christ before me, Christ behind me, Christ in me, Christ beneath me, Christ above me, Christ on my right, Christ on my left, Christ when I lie down, Christ when I sit down, Christ in me, Christ when I arise, Christ in the heart of everyone who thinks of me, Christ in the mouth of everyone who speaks of me, Christ in every eye that sees me, Christ in every ear that hears me. Christ with me.

## Referències

* 1 2 3 Bowen, Meurig. «The deer's cry». Hyperion Records, 2014. [Consulta: 22 febrer 2019].
* 1 2 3 4 Arvo Pärt: The Deer's Cry. Universal Edition, 2007.
* ↑ Hill, Thomas. "Invocation of the Trinity and the Tradition of the Lorica in Old English Poetry". Speculum, volume 56, No. 2, April 1981. pp. 259–267
* 1 2 «Arvo Pärt: The Deer's Cry for mixed choir (SATB) a cappella». Universal Edition. [Consulta: 22 febrer 2019].