OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dolkun Isa

Dolkun Isa (en uigur: دولقۇن ئەيسا, Долқун Ейса; en xinès: 多里坤·艾沙; nascut el 2 de setembre del 1967) és un polític i activista de la Regió Autònoma Uigur de Xinjiang, també coneguda com a Uiguristan, i que pertany a la Xina. Isa és el tercer i actual president del World Uyghur Congress (associació que representa els interessos del poble uigur) i vicepresident de l'Organització de Nacions i Pobles No Representats. El 1988, quan estava estudiant a la Universitat de Xinjiang, va liderar la manifestació d'estudiants a Ürümchi en contra de la discriminació del poble uigur, la qual cosa li va suposar l'expulsió de la universitat i més tard es va haver d'exiliar a Alemanya.

## Referències

* ↑ «Dolkun Isa» (en anglès). https://www.uyghurcongress.org,+25-11-2017.+[Consulta: 22 setembre 2019].
* ↑ «UNPO: PRESS RELEASE: UNPO Vice President Prevented for Second Year in a Row from Participating in UN Indigenous Forum» (en anglès). https://unpo.org,+22-09-2019.+[Consulta: 22 setembre 2019].
* ↑ «Dolkun Isa Bio,Wiki,Biography,Age,Date of Birth,Wife Details» (en anglès). http://www.haathichiti.com,+25-04-2016.+[Consulta: 22 setembre 2019].
* ↑ «India Should Have the Responsibility to Teach China Democracy, Says Dolkun Isa | International Uyghur Human Rights & Democracy Foundation» (en anglès). http://www.iuhrdf.org,+22-09-2019.+[Consulta: 22 setembre 2019].
# Rata de Nova Guinea

La rata de Nova Guinea (Rattus novaeguineae) és una espècie de rosegador de la família dels múrids. És endèmica de la part central de Papua Nova Guinea, on viu a altituds d'entre 740 i 1.520 msnm. Habita els boscos primaris humits tropicals, els boscos secundaris i els herbassars. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, novaeguineae, significa ‘de Nova Guinea’ en llatí.

## Referències

* ↑ Dickman, C.; Helgen, K.; Leary, T.; Wright, D. «Rattus novaeguineae» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. DOI: 10.2305/IUCN.UK.2016-1.RLTS.T19354A22442250.en. [Consulta: 14 setembre 2021].
* ↑ Entrada «Rattus» d'Animalia (en anglès).
# Aletai

La ciutat d'Altai o ciutat d'Aletai (uigur: ئالتاي شەھىرى, kazakh: التاي قالاسى, xinès simplificat i tradicional: 阿勒泰市, pinyin: Ālēitài Shì) és una ciutat-comtat a la Prefectura d'Altai, subdivisió de la Prefectura autònoma d'Ili Kazakh, al Turquestan Oriental, avui província de la República Popular de la Xina. La ciutat és travessada pel riu Kelan.

## Divisions administratives

La ciutat-comtat es divideix en disset divisions administratives menors, amb diferents estatus.

## Geografia
### Clima

El clima d'Altai és semiàrid fred (classificació de Köppen BSk), amb un total de precipitació anual de només 21,3 cm. Els hiverns són llargs, amargament freds i secs, amb una mitjana de temperatures al gener de −15,3 °C. Tanmateix, la presència del massís de l'Altai al nord de la ciutat modera la severitat de fred a l'hivern en comparació amb ubicacions més orientals de la zona. La primavera i la tardor són curtes però suaus. Els estius són molt tebis però secs, amb una mitjana de temperatura al juliol 21.7 °C. La mitjana de temperatura anual és de 4,75 °C. El percentatge mensual de cels clars varia entre el 50% del desembre fins al 74% de l'agost i el setembre, per tant es tracta d'un clima principalment assolellat que repercuteix en gairebé 3000 hores de sol anuals.

## Transport

Els transports principals de la ciutat són les autopistes nacionals xineses 216 i 217, l'aeroport de l'Altai i el tren que connecta amb Beitun, ciutat a aproximadament una hora en cotxe des de la ciutat d'Altai.
Des d'Ürümchi fins a la ciutat d'Altai hi ha un trajecte d'aproximadament una hora per avió, 9 hores en autobús de dia, 12 hores en autobús nocturn i aproximadament 14 hores en tren (en la línia direcció Beitun).

## Cultura

Com altres ciutats del Turquestan Oriental, la recent ocupació xinesa hi ha desplaçat les poblacions natives uigurs i kazakhs, avui considerades minories pel govern xinès. La cultura pròpia de la zona és, cada cop més, perseguida i reprimida pels xinesos.

## Educació

Degut a l'ocupació xinesa a les escoles s'hi ensenya xinès mandarí. Les llengües pròpies de la ciutat, l'uigur i el kazakh, s'estan veient gradualment amenaçades tant per la colonització xinesa com per la persecució cultural del govern.

## Turisme

El lloc turístic més important és llac Kanas, conegut per una llegenda que afirma que hi habita un monstre.

## Personatges rellevants

* Ma Fuxiang (1876–1932), governador militar de l'Altay.
* Rebiya Kadeer (1947), activista polític.
* Kanat Islam (1984), boxejador.

## Referències

* 1 2 Tharoor, Ishaan «Analysis | The stunning new evidence of China’s dictatorial repression» (en anglès). Washington Post. ISSN: 0190-8286.
# Ju Anqi

Ju Anqi (雎安奇, Jū Ānqí, Ürümchi, 1975) és un xinès director de cinema i artista multimèdia. La pel·lícula de Ju, Shi ren chu chai le (2015), es va estrenar mundialment al Festival Internacional de Cinema de Rotterdam de 2015 i la seva estrena asiàtica al 16è Festival Internacional de Cinema de Jeonju, guanyant el premi NETPAC i el gran premi del Concurs Internacional, respectivament. També va guanyar la millor pel·lícula (competició internacional) al 12è ZagrebDox Festival Internacional de Cinema Documental el 2016.

## Vida personal

Ju va néixer a Xinjiang, Xina, el 1975. Els seus dos pares, originaris del sud de la Xina, van ser enviats a Xinjiang com a joves urbà educat durant la Revolució Cultural. El 1999, es va graduar al departament de direcció de l'Acadèmia de Cinema de Beijing.
Ju va dir que la seva "il·luminació artística" provenia de l'escriptor japonès Kōbō Abe i de l'escriptor francès Albert Camus, i les seves obres estan "influïdes per l'existencialisme".

## Carrera

La inspiració de Ju per a la seva primera pel·lícula, Beijing de feng hen da, ve de Pequín, on viu. Rodada en una pel·lícula que havia caducat durant 8 anys, es va estrenar al 50è Festival Internacional de Cinema de Berlín l'any 2000.
Shi ren chu chai le (2015) es va filmar el 2002 en un viatge de 40 dies per Xinjiang amb només ell (com a director) i un actor (Poeta Shu). A causa d'una disputa d'una dècada amb Shu, va començar a editar el material només el 2013 i el va completar el 2014. Originalment filmat en color amb una càmera DV prestada, va decidir fer-lo en blanc i negre, ja que representa la memòria.

## Filmografia

* Beijing de feng hen da 北京的风很大 (documental, 2000)
* Quilts (documental, 2003)
* Nuit de Chine (documental, 2006)
* Happy Birthday! Mr. An (2007)
* Peking Duck (2008)
* Cai hua da dao 采花大道 (2008)
* Loser and Mao (2013, curtmetratge)
* Paris Party 巴黎派对 (2014)
* Shi ren chu chai le 诗人出差了 (2015)
* Drill Man 钻的人 (2016)

## Referències

* ↑ «Ju Anqi». bookwormfestival.com, 31-01-2016. Arxivat de l'original el 2019-12-11. [Consulta: 30 gener 2017].
* ↑ Noh, Jean. «China's Poet on a Business Trip wins at Jeonju film festival». Screendaily.com, 07-05-2015. [Consulta: 30 gener 2017].
* ↑ «12th ZagrebDox Winners Announced». ZagrebDox, 27-02-2016. Arxivat de l'original el 2016-11-20. [Consulta: 30 gener 2017].
* ↑ Berry, Chris; Xinyu, Lu; Rofel, Lisa. There's a Strong Wind in Beijing, June 2010. ISBN 9789888028511 [Consulta: 30 gener 2017].
* 1 2 Kasman, Daniel. «Filming Poetry, Landscapes & Prostitutes: Ju Anqi Discusses Poet on a Business Trip». MUBI, 24-04-2016. [Consulta: 30 gener 2017].
* ↑ «There's a Strong Wind in Beijing». DGenerate Films, 12-05-2014. Arxivat de l'original el 2017-02-02. [Consulta: 30 gener 2017].
* ↑ Thomas, Natalie. «A decade old, Xinjiang film shows changes in restive Chinese region». Reuters, 28-04-2015. [Consulta: 30 gener 2017].
* ↑ «Ju Anqi». IFFR, 2016. [Consulta: 30 gener 2017].
* ↑ «20th Shanghai International Film Festival - SIFF Project: Robo Dionysus». SIFF, 15-04-2016. Arxivat de l'original el 2017-02-02. [Consulta: 30 gener 2017].

## Enllaços externs

* Ju Anqi - Lloc web oficial
# La guerra de Troia

La guerra de Troia (títol original en italià: La guerra di Troia) és una pel·lícula (pèplum) franco-italiana dirigida per Giorgio Ferroni el 1961. La pel·lícula s'inspira lliurement en el mite grec antic de la guerra de Troia i en particular de la Ilíada, de la qual s'aparta col·locant en el primer pla l'heroi troià Enees de qui desenvolupa aventures originals. Ha estat doblada al català.

## Argument

Des de fa deu anys, els grecs assetgen la ciutat de Troia per tornar a Menelau, rei d'Esparta, la bella Helena (la seva esposa) presa pel príncep troià Paris amb l'ajuda de la deessa Afrodita. Aquil·les mata el valerós Hèctor (germà de Paris i fill del rei Príam), que havia matat Pàtrocle, bon company d'Aquil·les. Príam demana a Aquil·les el cos del seu fill. Després de llargues discussions, el rei troià aconsegueix recuperar el cadàver del seu fill gran per donar-li el funeral digne del seu grau de príncep.
Els troians sol·liciten una treva amb els grecs que accepten. Enees, un dels més valerosos guerrers troians, és enviat secretament en una missió per tal de formar un exèrcit de cavallers que permeti fer fora definitivament els grecs. A canvi de la treva, aquests reben ostatges i sobretot fusta per petició d'Odisseu que imagina una trampa temible sota la forma seductora d'una estàtua en forma de cavall dedicada a Posseidó. Paris acabat sent mort per Aquil·les.

## Repartiment

* Steve Reeves: Enees
* Juliette Mayniel: Helena
* John Drew Barrymore: Odisseu
* Carlo Tamberlani: Menelau
* Nerio Bernardi: Agamèmnon
* Mimmo Palmara: Àiax el gran
* Warner Bentivegna: Paris
* Nando Tamberlani

## Referències

* ↑ esadir.cat. La guerra de Troia. esadir.cat.
* ↑ «La guerra di Troia». The New York Times.
# Ocèan

En la mitologia clàssica, Ocèan o Oceà (en grec antic, Ώκεανός Ōkeanós o Ωγενος Ōgenos, ‘riu-oceà’; en llatí, Oceanus o Ogenus) es refereix a l'oceà, del qual grecs i romans pensaven que era un riu fluïa al voltant del disc pla que era la terra. Parlant amb propietat, era el corrent d'aigua marina de l'equador en la qual surava l'hemisferi habitable (oikoumene).
En la mitologia grega, aquest oceà mundial era personificat com un tità, fill d'Urà i Gea. Als mosaics hel·lenístics i romans, es representa amb freqüència aquest tità com un home amb tors i braços musculosos, barba llarga i banyes, i amb la part inferior del cos com una serp (compareu amb Tifó). En fragments d'un vas arcaic (Museu Britànic 1971.11-1.1) datat sobre el 580 aC, entre els déus que van al casament de Peleu i la nimfa marina Tetis, apareix un Ocèan amb cua de peix, portant un peix en una mà i una serp a l'altra, dons de recompensa i profecia. En els mosaics romans, a vegades apareix portant un timó i bressolant un vaixell. En mosaics posteriors, les seves banyes de toro foren reemplaçades per unes pinces de llagosta. Els seus atributs habituals eren el peix i la serp. Ocèan es va unir amb la seva germana, la titànide Tetis i van tenir les tres mil oceànides (o nimfes del mar) i tots els oceànits, els rius del món, així com les fonts i llacs.
Alguns estudiosos creuen que originalment Ocèan representava totes les masses d'aigua salada, incloent-hi el mar Mediterrani i l'oceà Atlàntic, les dues majors masses aquàtiques conegudes pels antics grecs. Tot i això, a mesura que la geografia es feu més precisa, Ocèan passa a representar les aigües més desconegudes i estranyes de l'Atlàntic (també anomenat «mar Ocèan»), mentre que Posidó governava el Mediterrani.
La dona d'Ocèan era la seva germana Tetis, i de la seva unió nasqueren les tres mil oceànides (o nimfes del mar) i tots els oceànits (o potamoi), els rius del món, així com les fonts i llacs.

## Referències

* ↑ Propòsit i característiques del Diccionari. Diccionari Grec-Català, p. 15.
* 1 2 3 Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 393. ISBN 9788496061972.
* ↑ Hesíode. Teogonia. 337-370
Viccionari
# Magòria

Magòria és un petit barri del districte de Sants-Monjuïc, sense reconeixement administratiu, situat entre la Marina-Zona Franca i la Font de la Guatlla. En marquen els límits: al nord, la Granvia; al sud, el carrer de la Mineria; a l'est, el carrer de Trajà; i a l'oest, la plaça de Cerdà i el passeig de la Zona Franca. El barri no té reconeixement oficial en la delimitació de barris vigent (adoptada el 2006), de manera que el seu territori està dividit: la major part està inclosa a la Marina de Port; l'extrem oriental, a la Font de la Guatlla. Independentment de la sanció oficial, el barri existeix en la consciència popular; hi ha per exemple, l'Associació de Veïns de la Font de la Guatlla-Magòria.

## Panoràmica

El nom del barri prové de la riera de Magòria, que s'iniciava a Sarrià, prop de l'actual estació de Peu del Funicular, i baixava aproximadament pels actuals carrers de Via Augusta, Entença, Josep Tarradellas, Joanot Martorell i Moianès fins a acabar en el carrer de la Mineria.
El barri sorgí entorn de la gran fàbrica de Foment d'Obres i Construccions (1908), que durant molts anys feu de frontera física amb la veïna Font de la Guatlla. El solar d'aquesta fàbrica és actualment el Parc de la Font Florida (1997), compartit amb la Font de la Guatlla.
Magòria es desenvolupà com a barri de barraques, substituïdes als anys trenta per cases barates (d'impulsió oficial) i, posteriorment, per blocs-dormitori típics del desenvolupisme franquista. En les darreres dècades s'han fet esforços per dignificar l'urbanisme del barri i per dotar-lo d'equipaments.
L'immoble més famós del barri és La Campana, seu de Trànsit.

## Altres Magòries

A l'altra banda de la Granvia, ja a la Bordeta, hi ha certs elements urbans que també reben el nom de Magòria, a causa de la riera homònima i no pas del barri:
* l'antiga estació de la Magòria (avui Centre Cívic Estació de Magòria) i l'actual estació de Magòria-la Campana;
* el gran solar on hi ha l'antic Camp de Futbol de Magòria, i on l'Ajuntament de Barcelona anuncià, pel març del 2018, la futura construcció d'un complex sociosanitari que hauria d'estar a punt per al 2022.
Encara més endins del cor de Sants, en entreguerres l'actual carrer de Joanot Martorell havia dut el nom oficial de riera de Magòria, per motius evidents. Anàlogament, en la divisió administrativa de 1933 un dels barris de Sants, entorn de la plaça del Centre, duia el nom oficial de Magòria.

## Notes

* ↑ La Magòria, nou gran pol d'equipaments socials, sanitaris i esportius

## Bibliografia

* Huertas, Josep Maria; Andreu, Marc; Montaner, Maria. Magòria, Font de la Guatlla i la Bordeta. [Barcelona]: Arxiu Municipal del Districte de Sants-Montjuïc, DL 1998. (Conèixer el districte de Sants-Montjuïc)

## Enllaços externs

* "Magòria". Pladebarcelona
* BTV. Què és la Magòria? Arxivat 2018-05-06 a Wayback Machine.
# Anaxyrus punctatus

Anaxyrus punctatus és una espècie d'amfibi que viu al sud-oest dels Estats Units i al nord-oest de Mèxic.
És un gripau petit, que fa de 3,7 a 7,5 cm de llarg. Té el cap i el cos aplanat i té el dors verd clar, verd oliva o marró vermellós amb glàndules cutànies vermelloses o de color carabassa. Té el ventre clar amb taques difuminades.
Es distingeix perquè té les glàndules paròtides rodones en comptes de tenir-les ovalades o allargades com la majoria de gripaus.

## Referències

* 1 2 Cochran, Doris M. Los anfibios. Barcelona: Seix Barral, 1961, pag. 109.
* Hammerson & Santos-Barrera (2004). Bufo punctatus. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 15 d'abril del 2008 (en anglès).
# Llista de Creus de Sant Jordi/2004/Persones
#### Persones

Informació actualitzada per un bot. Els canvis manuals es perdran quan s'actualitzi!
| Persona | Wikidata | Descripció | Ocupació |
| Maruja Torres | Q266073 | periodista i escriptora catalana | periodista escriptor novel·lista |
| Carme Ruscalleda i Serra | Q2915953 | cuinera catalana | xef cuiner escriptor |
| Roser Capdevila i Valls | Q3442563 | escriptora i il·lustradora catalana | il·lustrador escriptor de literatura infantil |
| Agustí Montal i Costa | Q3497016 | empresari i president del FC Barcelona | empresari economista |
| Xavier Amorós Solà | Q3570594 | poeta i escriptor català (1923-2022) | poeta polític escriptor desenvolupador de programari programador |
| Colita | Q4227907 | fotògrafa catalana | fotògraf artista visual |
| Llorenç Gomis Sanahuja | Q5490387 | periodista i poeta català | periodista poeta escriptor |
| Miguel Núñez González | Q5673400 | | comissari polític polític |
| Mercè Durfort i Coll | Q9031733 | biòloga catalana | biòleg professor d'universitat |
| Pedro Ruiz Torres | Q9057658 | historiador valencià | historiador |
| Agustí Cohí Grau | Q11904394 | compositor i pedagog musical català | compositor pedagog |
| Anna Veiga Lluch | Q11905662 | biòloga catalana | professor d'universitat biòleg |
| Francesc Casares i Potau | Q11922725 | advocat laboralista català | polític advocat laboralista |
| Josep Llobera i Ramon | Q11928627 | activista cultural català | activista cultural activista lingüístic professor de català |
| Lina Badimon Maestro | Q11931953 | fisiòloga catalana | fisiòleg metge professor d'universitat |
| Lola Mitjans Perelló | Q11933895 | Promotora cultural catalana | activista cultural |
| Manel Martínez Martínez | Q11934853 | | |
| Marta Estrada i Miyares | Q11935647 | biòloga catalana | biòleg professor d'universitat investigador |
| Modest Prats i Domingo | Q11937156 | sacerdot, filòleg i teòleg català | filòleg catedràtic escriptor teòleg |
| Pilar Benejam i Arguimbau | Q11941618 | escriptora menorquina | professor d'universitat pedagog geògraf escriptor |
| Pilar Malla Escofet | Q11941620 | política catalana | polític assistent social |
| Renada Laura Portet | Q11945235 | escriptora en llengua catalana | escriptor professor |
| Sebastià Piera i Llobera | Q11947975 | polític espanyol | polític |
| Tomasa Cuevas Gutiérrez | Q15393505 | lluitadora antifeixista | polític escriptor |
| Josep Vilarasau Salat | Q15882373 | President de la Caixa (1999-2002) | executiu en cap economista enginyer banquer empresari |
| Carme Sansa i Albert | Q17036766 | actriu catalana | actor |
| Josep Lluís Sureda i Carrión | Q17300776 | economista mallorquí | economista |
| Manel de la Matta Sastre | Q17300777 | alpinista espanyol | alpinista |
| Xavier Lucaya i Layret | Q19302034 | metge català | metge |
| Manel Giménez Valentí | Q20100658 | activista social català | activista social |
# Zygiella

Zygiella és un gènere d'aranyes araneomorfs de la família Araneidae distribuïdes per tot el món excepte a Austràlia, Oceania i zones polars.

## Taxonomia

* Zygiella atrica (C. L. Koch, 1845)
* Zygiella calyptrata (Workman & Workman, 1894)
* Zygiella indica Tikader & Bal, 1980
* Zygiella keyserlingi (Ausserer, 1871)
* Zygiella kirgisica Bakhvàlov, 1974
* Zygiella minima Schmidt, 1968
* Zygiella nearctica Gertsch, 1964
* Zygiella poriensis Levy, 1987
* Zygiella pulcherrima (Zawadsky, 1902)
* Zygiella shivui Patel & Reddy, 1990
* Zygiella x-notata (Clerck, 1757)
# Meili

A la mitologia nòrdica, Meili és un dels Aesir. El seu nom apareix en l'Edda poètica, a Hárbarðsljóð on Thor l'enumera només com el seu germà, ometent els seus germanastres universalment coneguts com a Baldr i Vali, indicant no sols que Meili és un fill d'Odin, sinó que també probablement és fill de Jordà.

## Referències

* ↑ Faulkes, Anthony. Edda (en anglès). J. M. Dent, 1995, p. 80-89.
* ↑ Simek, Rudolf. Dictionary of Northern Mythology (en anglès). D.S. Brewer, 1996, p. 210. ISBN 978-0-85991-513-7.
# Vanaheimr

En la mitologia nòrdica, el Vanaheimr o Vanaland és la llar dels Vanir, un dels dos clans de déus essent l'altre els Æsir. El nom apareix a la Saga de Ynglinga de Snorri Sturluson. Així està doncs en disputa que Vanaheimr es pugui considerar un dels nou mons de la cosmologia escandinava.

## Referències

* ↑ Sturluson, Snorri; Hollander, Lee M. Heimskringla (en anglès). University of Texas Press, 1964, p. 6-15. ISBN 978-0-292-73061-8.
* ↑ Sturluson, Snorri. The Prose Edda: Tales from Norse Mythology (en anglès). Penguin Publishing Group, 2006-01-31, p. 33,158. ISBN 978-0-14-044755-2.
# Vicenta de Coria

Vicenta de Coria (morta cap al 424) és una personalitat llegendària, que una tradició tardana, documentada en obres historiogràfiques dels segles xvi i xvii, pretén que fos una cristiana màrtir a Coria (Càceres). És venerada com a santa per l'Església catòlica.

## Historicitat

La primera font que el cita va ser la pretesa crònica de Luci Flavi Dextre, fill de Pacià de Barcelona, que, en realitat, havia estat escrita al final del segle xvi pel jesuïta Jerónimo Román de la Higuera i publicada per primer cop en 1619. L'habilitat de la falsificació va ser que fos tinguda per molts autors com una obra autènticament antiga i escrita al segle v, per la qual cosa les seves afirmacions, la majoria sense cap fonament històric real, van passar a altres obres serioses fins al punt d'alterar greument la cronologia dels fets narrats i provocar que capítols catedralicis, consells municipals, etc., creient el que es deia, comencessin a retre culte o nomenessin patrons a sants inexistents, que van arrelar en la tradició popular. Cap a mitjan segle xvii i al segle xviii, altres autors van encarregar-se de demostrar la falsedat d'aquesta crònica i de les obres que s'hi inspiraren, però les tradicions, llegendes i culte iniciats ja havien arrelat prou i el poble va continuar considerant algunes d'aquestes històries com a autèntiques, fins a l'actualitat, tot i la seva inversemblança.

## Llegenda

Segons la llegenda, creada per tal de fer que la ciutat de Coria fos bressol d'una santa màtir, Vicenta o Vincència hauria estat una jove catòlica. Al segle v, la invasió d'Hispània pels bàrbars va fer que hi arribessin molts arrians, que perseguiren els catòlics. Vicenta era una jove solters, potser religiosa, que no va voler abjurar del catolicisme, malgrat les amenaces de mort. En negar-s'hi, fou morta pels arrians a la mateixa Coria en 424.

## Veneració

La seva festivitat se celebra el 15 de març. La història de la santa, però, és molt tardana i té un abast local i mai no ha estat reconeguda per l'Església, per la qual cosa, la santa no figura al santoral ni al Martirologi romà. En canvi, la devoció va arrelar a la ciutat i a tot Extremadura.
# Ernest de Neresheim

Ernest de Neresheim és un sant llegendari, que no correspon a cap persona real, suposat primer abat de l'abadia benedictina de Neresheim (Suàbia, Alemanya, en l'actual Baden-Württemberg). La seva llegenda es va generar a partir de la història real de l'abat Ernest de Zwiefalten, que havia mort màrtir a l'Aràbia al final del segle xi. El sant fictici era venerat com a màrtir a Neresheim, amb festivitat pròpia el 13 de juliol.

## Origen de la confusió

* Article principal: Ernest de Zwiefalten
La llegenda deia que havia estat el primer abat del monestir de Neresheim i en situa el seu martiri a Aràbia en 1096. El monestir, però, havia estat fundat el 1095 com a casa de canonges regulars de Sant Agustí i va passar a l'orde benedictí en 1106: les dates no encaixen, doncs. Els primers monjos benedictins de Neresheim van arribar des de la propera abadia de Zwiefalten. Possiblement, aquest sigui l'origen de la confusió: Ernest, abat de Zwiefalten van lluitar durant la Segona Croada i va morir màrtir; les mencions a documents de Neresheim un "Ernest abat màrtir", referint-se al de Zwiefalten, van fer que hom pensés que era un abat propi, anterior als documentats i, per tant, el primer. Per a fer-lo coincidir amb les dates, se'l va creure participant en la Primera Croada.
Les fonts que l'esmenten són modernes, del segle XVI: parlen d'un primer superior anomenat Ernest, però no en mencionen que fos màrtir. Sembla que fins al segle xviii no es va desenvolupar el culte, a partir de la llegenda documentada de l'abat de Zwiefalten.

## Llegenda

La llegenda segueix fidelment la de l'abat de Zweifalten: va ser abat de Neresheim i va deixar el càrrec per anar a la Primera Croada. Allí va lluitar i predicar, intentant convertir els musulmans. Va ser pres i portat a la Meca, on hi fou torturat i mort el 1096, essent-li arrencats els budells, enroscant-los en un torn.

## Vegeu també

* Ernest de Zwiefalten