OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lotario

Lotario és una òpera italiana en tres actes de Georg Friedrich Händel (HWV 26). El llibret és de Giacomo Rossi, basat en l'obra Adelaide d'Antonio Salvi. El tema es basa lliurement en les lluites pel tron del regne d'Itàlia amb l'emperador romanogermànic Lotari I i els nobles locals.
Händel la va compondre entre l'octubre i el 16 de novembre de 1729 i s'estrenà al King's Theatre de Londres el 2 de desembre de 1729. Se'n feren deu representacions però no es tornà a presentar en les següents temporades i caigué en l'oblit després de la mort del compositor. Es recuperà per primera vegada el 3 de setembre de 1975.

## Referències

* ↑ Pacholke, Michael. «Händel: Lotario». Accent. [Consulta: 30 novembre 2024].
* ↑ Burrows, Donald. «Lotario». Handel Institute. [Consulta: 30 novembre 2024].

## Vegeu també

* Llista d'òperes de Georg Friedrich Händel
Òperes de Georg Friedrich Händel :
Almira (1705)
Florindo (1708)
Rodrigo (1707)
Agrippina (1709)
Rinaldo (1711)
Il pastor fido (1712)
Silla (1713)
Teseo (1713)
Amadigi di Gaula (1715)
Acis and Galatea (1718)
Radamisto (1720)
Muzio Scevola (1721)
Floridante (1721)
Ottone (1723)
Flavio (1723)
Giulio Cesare (1724)
Tamerlano (1724)
Rodelinda (1725)
Scipione (1726)
Alessandro (1726)
Admeto (1727)
Riccardo Primo (1727)
Siroe (1728)
Tolomeo (1728)
Lotario (1729)
Partenope (1730)
Poro (1731)
Ezio (1732)
Sosarme (1732)
Orlando (1733)
Arianna in Creta (1734)
Oreste (1734)
Ariodante (1735)
Alcina (1735)
Atalanta (1736)
Arminio (1737)
Giustino (1737)
Berenice (1737)
Alessandro Severo (1738)
Faramondo (1738)
Serse (1738)
Giove in Argo (1739)
Imeneo (1740)
Deidamia (1741)
Semele (1744)
Alceste (1750) :
Oratoris de Georg Friedrich Händel :
Il trionfo del Tempo e del Disinganno (1707)
La resurrezione (1708)
Brockes Passion (1715)
Esther (1732)
Deborah (1733)
Athalia (1733)
Alexander's Feast (1736)
Il trionfo del Tempo e della Verità (1737)
Saul (1738)
Israel in Egypt (1738)
L'Allegro, il Penseroso ed il Moderato (1740)
El Messies (1741)
Samson (1741)
Semele (1743)
Joseph and his Brethren (1743)
Hercules (1744)
Belshazzar (1744)
Occasional Oratorio (1746)
Judas Maccabaeus (1746)
Joshua (1747)
Alexander Balus (1747)
Susanna (1748)
Solomon (1748)
Theodora (1749)
The Choice of Hercules (1750)
Jephtha (1751)
The Triumph of Time and Truth (1757) :
Cantates de Georg Friedrich Händel :
Ero e Leandro (1707)
Clori, Tirsi e Fileno (1707)
Aci, Galatea e Polifemo (1708)
Dalla guerra amorosa (1709)
Apollo e Dafne (1710)
Ode for the Birthday of Queen Anne (1713)
Ode for St. Cecilia's Day (1739) :
# Roger de Moulins

Roger de Moulins fou un Mestre de l'Hospital des de 1177 fins al 1187, any de la seva mort; va succeir en el càrrec a Jobert de Síria.
Els Hospitalers eren els rivals de l'Orde del Temple, però el papa Alexandre III va convèncer Roger de fer una treva entre ells el 1179. El 1184 va fer un viatge per Europa amb Arnau de Torroja, el Gran Mestre de l'Orde del Temple i Heracli de Jerusalem, patriarca llatí de Jerusalem. Aquest viatge va servir per establir l'orde de l'Hospital per Anglaterra, França i Alemanya. De retorn a Terra Santa va ajudar els normands en l'atac a Tessalònica de 1185.
Durant la seva etapa com a mestre hospitaler es va implicar en la política del Regne de Jerusalem. Roger es va oposar a Renaud de Châtillon i Guiu de Lusignan, en un primer moment es va negar a cedir la clau de la tresoreria quan Guiu fou coronat rei de Jerusalem el 1186. Va formar part en l'assalt de Saladí a Cresso, prop de Natzaret, l'1 de maig de 1187, on fou mort per la ferida d'una llança que se li va clavar al pit.
Roger va ser succeït per William Borrel, que es va encarregar de custodi dels Hospitalers durant un temps breu, el 1187, i després per Ermengol d'Asp, que va desenvolupar el càrrec de custodi fins al 1190, quan es va elegir Garnier de Nablús com a nou mestre durant la Tercera Croada.

## Referències

* ↑ «Roger de Moulins - 8th grandmaster of the Order of Malta (SMOM)».
* ↑ Chisholm, Hugh, ed. (1911). "St John of Jerusalem, Knights of the Order of the Hospital of". Encyclopædia Britannica. 24. (11th ed.). Cambridge University Press. pp. 12–19.
* ↑ Delaville Le Roulx, Joseph. Les Hospitaliers en Terre Sainte et à Chypre (1100-1310). E. Leroux, Paris, 1904.
* ↑ Baldwin, Marshall W. (1969). "Chapter XIX. The Decline and Fall of Jerusalem, 1174-1189". In Setton, Kenneth M.; Baldwin, Marshall W. (eds.). A History of the Crusades: Volume One. The First Hundred Years. Madison: The University of Wisconsin Press. pp. 590-621.
# Carta Àrab de Drets Humans

La Carta Àrab de Drets Humans, acceptada pel Consell de la Lliga dels Estats Àrabs el 22 de maig de l'any 2004, ratifica els principis de la Carta de les Nacions Unides, la Declaració Universal de Drets Humans, els Pactes Internacionals de Drets Humans i la Declaració del Caire sobre els Drets Humans en l'Islam. Institueix uns drets humans tradicionals, inclòs el de la llibertat i la seguretat de les persones, la igualtat davant la llei, la protecció contra la tortura, el dret a la propietat privada, la llibertat de practicar l'observança religiosa, i la llibertat de reunió pacífica i d'associació. La Carta també considera l'elecció d'un Comité d'Experts en Drets Humans de set components perquè avaluen els informes dels estats.
Es creà una primera versió de la Carta el 15 de setembre del 1994; cap estat, però, la ratificà. La versió actualitzada (2004) de la Carta entrà en vigor el 2008 després que set dels membres de la Lliga dels Estats Àrabs la ratificassen.
El 24 de gener del 2008, l'alta comissionada de les Nacions Unides per als Drets Humans, Louise Arbor, afirmà que la carta àrab era incompatible amb la comprensió de l'ONU dels drets humans universals, fins i tot respecte als drets de les dones i la pena capital per als xiquets, a més a més d'altres disposicions de la Carta. La Carta figura en la pàgina per internet de la seua oficina, entre els textos adoptats per grups internacionals destinats a promoure i consolidar la democràcia.
Al novembre del 2013, la Carta havia estat ratificada pels estats d'Algèria, Bahrain, Iraq, Jordània, Kuwait, Líban, Líbia, Palestina, Qatar, Aràbia Saudita, Síria, Emirats Àrabs Units i Iemen. La Carta fou criticada perquè establia estàndards de drets humans a l'àrea per sota del règim reconegut internacionalment.
El 2014, els estats de la Lliga Àrab elaboraren un tractat addicional, l'Estatut de la Cort Àrab de Drets Humans, per a permetre els litigis interestatals sobre violacions de la Carta. L'estatut entrà en vigor després de 7 ratificacions. El primer estat que el va ratificar fou Aràbia Saudita al 2016.

## Referències

* ↑ «Las portal». Arxivat de l'original el 30 d'agost de 2022. [Consulta: 30 agost 2022].
* ↑ Pekkanen. Oxford Handbook of the International Relations of Asia. Oxford: Oxford University Press, 2014, p. 593. DOI 10.1093/oxfordhb/9780199916245.001.0001. ISBN 978-0-19-991624-5.
* ↑ Arab League Secretary General Welcomes Saudi Arabia's Ratification on the Statute of Arab Court for Human Rights.
# Pigidi

El pigidi, en llatí i anglès: pygidium (plural pygidia), és la part posterior o closca del cos dels crustacis i d'alguns altres artròpodes, com els insectes i els extints trilobits. Conté l'anus i, en les femelles,l'ovipositor. Està compost per segments fosos del cos, de vegades amb una cua, i separat dels segments del tòrax per una articulació.

## Quelicerats

En els aràcnids, el pigidi està format per la reducció a anells dels tres darrers segments opistomals no hi ha distinció entre tergites i esternites. Es presenta un pigidi en els Palpigradi, Amblypygi, Thelyphonida, Schizomida, Ricinulei i en l'extint ordre dels Trigonotarbida. També es presenta en els fòssils primerencs del cranc de ferradura.

## Trilobits

En els trilobits, el pigidi oscil·la entre extremadament petit (molt més petit que el cap o cefàlon) a sermés gran que el cefàlon. Pot ser llis com en l'ordre Asaphida, o espinós en l'ordre Lichida.Es pot classificar en quatre categories:
* Micropygous – pigidi molt més petit que el cefàlon.
* Subisopygous – pigidi lleugerament més petit que el cefàlon.
* Isopygous – cefàlon i pigidi més o menys de la mateixa mida.
* Macropygous – el pigidi més gran que el cefàlon.
A més el pigidi es classifica com a homònom o com heterònom si la seva morfologia és, respectivament, similar al tòrax o no ho es.

## Altres usos

Pygidium també és un obsolet gènere de peixos dins la família Trichomycteridae. La majoria d'espècies d'aquest gènere s'han reassignat al gènere Trichomycterus.

## Referències

* ↑ Shultz, J.W. (1990). Evolutionary Morphology And Phylogeny of Arachnida. Cladistics 6: 1-38.
* ↑ Samuel M. Gon III. «The Pygidium». A Guide to the Orders of Trilobites, 12-11-2009. [Consulta: 13 abril 2011].

## Enllaços externs

* The Pygidium from A Guide to the Orders of Trilobites
# Mikhaïl Popov

Mikhaïl Grigórievitx Popov (en rus: Михаи́л Григо́рьевич Попо́в), va néixer el 5 (17) d'abril de 1893 a Volsk i va morir el 18 de desembre de 1955 a Leningrad, va ser un botànic rus soviètic famós per les seves expedicions científiques a la Sibèria, als Carpats, al Kazakhstan i a l'Àsia central, així com a l'Extrem Orient Rus del qual va portar exemplars botànics per al jardí botànic de Sibèria situat a Novosibirsk. Es va especialitzar en fitogeografia i va estudiar plantes en particular del tipus mediterrani o de la taigà. Va ser membre corresponsal de l'Acadèmia de Ciències de l'RSS d'Ucraïna (1945) i el 1960 va rebre el Premi Komarov a títol pòstum.

## Carrera

Mikhaïl Popov va impartir classes del 1917 al 1927 a la Universitat de Saràtov, després a la Universitat de Taixkent (llavors anomenada Universitat de l'Àsia Central), on va tenir com a estudiant Alexei Vvedenski. De 1927 a 1940, va treballar successivament a l'Institut d'Agronomia de Leningrad, a la filial del Kazakhstan de l'Acadèmia de Ciències de l'URSS, i finalment al jardí botànic de Batum. Després va ser nomenat professor de la Universitat de Samarcanda fins al 1944. L'any següent, va ser professor de la Universitat de Kíiv i els tres anys següents professor de la Universitat de Lviv. Del 1948 al 1950 va dirigir el departament botànic de la branca de l'Acadèmia de Ciències de l'URSS a Sakhalín. Després va dirigir el departament de biologia del laboratori de flora i geobotànica al jardí botànic de Sibèria de Novosibirsk.
El 1933 enmig del terror estalinista, va ser arrestat per acusacions d'accions antisoviètiques, però aviat va ser alliberat per falta de proves. Tot i això, se li va prohibir romandre a Moscou o a Leningrad i, per tant, se'n va anar cap al Kazakhstan, després a Batum.
Està enterrat al cementiri de Sant Serafí de Leningrad, avui Sant Petersburg.

## Eponímia
### Gèneres

* (Campanulaceae) Popoviocodonia Fed. 1957
* (Plumbaginaceae) Popoviolimon Lincz.

### Espècies

    més de 100

## Referències

* ↑ Col·leccions de MG Popov de l'Àsia central
* ↑ «BCI: M. G. Popov specimens at Siberian Central Botanical Garden Popov Herbarium».
* ↑ Bot. Zhurn. (Moscow & Leningrad) 56(11): 1633. 1971 (IK)
* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)

## Enllaços externs

* Herbari Popov de l'Àsia central (anglès)
# Mark Thomson

Mark Thomson (28 d'abril de 1966) és un físic de partícules britànic. És professor de física experimental de partícules al laboratori Cavendish de la Universitat de Cambridge i membre de l'Emmanuel College de Cambridge. Des del gener de 2018, és el president executiu del Consell d'Instal·lacions de Ciència i Tecnologia, un dels nou consells de Recerca i Innovació del Regne Unit. Thomson és delegat del Regne Unit al Consell del CERN, al Square Kilometer Array Observatory (SKAO) i al European Spallation Source ERIC (ESS). Thomson ha estat seleccionat pel Consell del CERN per ser el proper director general del CERN a partir del 2026.

## Trajectòria

Thomson va completar una llicenciatura en Arts en Física (1988) i un DPhil (1991) en Física Experimental d'Astropartícules a la Universitat d'Oxford. El seu supervisor de tesi doctoral fou John H. Cobb. Entre 1992 i 1994, Thomson va ser investigador postdoctoral al grup de Física d'Altes Energies de l'University College London. El 1994, es va incorporar al CERN primer com a becari i després com a físic investigador del personal on va treballar en l'experiment OPAL. Des de l'any 2000, Thomson ha treballat a la Universitat de Cambridge com a professor (2000 - 2004), lector (2004 - 2008) i professor de física de partícules experimentals (2008-present).
Del 2015 al 2018, Thomson va ser el co-líder i co-portaveu de l'Deep Underground Neutrino Experiment als Estats Units. Thomson també va treballar als experiments MicroBooNE i Minos.
Thomson és l'autor o coautor de més de 1100 publicacions en revistes científiques que cobreixen diverses àrees principals de la física de partícules d'alta energia. Els seus principals interessos de recerca són la física de col·lisionadors electron-positrons, la física de neutrins i el desenvolupament de noves i potents tècniques de reconstrucció per a tecnologies de detectors d'avantguarda. A més de les seves activitats de recerca, és autor de "Modern Particle Physics".

## Referències

* ↑ «Council - Composition as from January 2024».
* ↑ «UK to build software brain for giant radio telescope».
* ↑ «Governance».
* ↑ «UK particle physicist Mark Thomson selected as next CERN boss».
* ↑ «CERN Council selects Mark Thomson as next Director-General, starting in 2026».
* ↑ Thomson, Mark. «Professor Mark Thomson CV». University of Cambridge.
* ↑ «Mark Thomson's Home Page» (en anglès). www.hep.phy.cam.ac.uk. [Consulta: 4 abril 2018].
* ↑ «Professor Mark Thomson».
* ↑ «UK invests £65m in Deep Underground Neutrino Experiment in US». , 24-09-2017.
* ↑ «Neutrino estéril: el experimento fallido que abre un nuevo capítulo en la búsqueda del origen del universo». .
* ↑ Thomson, Mark. «A Personal Journey from MINOS to DUNE». A: Fermilab at 50, 2017, p. 96–98. DOI 10.1142/9789813227460_0028. ISBN 978-981-322-745-3.
* ↑ «Mark Andrew Thomson».
* ↑ Thomson, Mark. Modern Particle Physics, 2013. DOI 10.1017/CBO9781139525367. ISBN 978-1-107-03426-6.
# Issa Rae

Jo-Issa Rae Diop (nascuda el 12 de gener de 1985), coneguda professionalment com Issa Rae, és una actriu, escriptora i productoraestatunidenca. És fundadora de Hoorae Media, i va aconseguir un reconeixement més ampli com a co-creadora, coguionista i estrella de la sèrie de televisió HBO Insecure (2016–2021), per la qual va ser nominada a diversos premis Globus d'Or i Primetime Emmy.
Rae va cridar l'atenció per primera vegada pel seu treball a la sèrie web de YouTube Awkward Black Girl. Des del 2011, Rae ha continuat desenvolupant el seu canal de YouTube, que inclou diversos curtmetratges, sèries web i altres continguts creats per persones negres. Les seves memòries del 2015, titulades The Misadventures of Awkward Black Girl, es van convertir en un best-seller del New York Times.
Rae també ha protagonitzat llargmetratges, amb papers al drama The Hate U Give (2018); la comèdia fantàstica Little (2019); el romanç La fotografia (2020); la comèdia romàntica The Lovebirds (2020); el thriller de comèdia Vengeance (2022); i les comèdies Barbie i American Fiction (2023), que van rebre nominacions als Screen Actors Guild Awards i Critics' Choice Movie Awards com a actriu de repartiment. També va donar veu a Jess Drew / Spider-Woman a Spider-Man: Across the Spider-Verse (2023) i Beyond the Spider-Verse. Rae va proporcionar la veu per al curtmetratge Hair Love, que va guanyar l'Oscar al millor curtmetratge d'animació el 2020.
El 2018 i el 2022, Rae va ser inclosa a la llista anual Time 100 de les persones més influents del món, i a la llista de Forbes '30 Under 30' a la secció d'entreteniment. Va ser reconeguda amb el Peabody Trailblazer Award i el Producers Guild of America Visionary Award.

## Referències

* ↑ «UPI Almanac for Sunday, Jan. 12, 2020». United Press International, 12-01-2020. «…actor/singer Issa Rae in 1985 (age 35)»
* 1 2 «Breaking the Silences - Finding Your Roots». Apple TV, 05-01-2021. [Consulta: 7 juny 2022].
* 1 2 Navidi, Leila «A conversation with Issa Rae at Target headquarters». Star Tribune, 18-02-2020. «Writer and comedian Issa Rae»
* ↑ «Issa Rae on Awkward Black Girl, Her Shonda Rhimes Show, and Hating L.A. Guys». Vulture, 28-02-2013.
* ↑ «Issa Rae's Long Road: When Are We Finally Going to Stop Wondering if Women of Color Are "Relatable"?Tumisang Marumo's friend Waxx». Indiewire, 07-08-2015.
* ↑ «Issa Rae's Color Creative Calls for TV Diversity». EBONY, 01-10-2014.
* ↑ «"Hair Love" Scores a Major Win for Representation at the Oscars» (en anglès americà). Teen Vogue, 10-02-2020. [Consulta: 19 gener 2022].
* ↑ «Issa Rae: The World's 100 Most Influential People». Time (en en-us).
* ↑ «Zendaya, Issa Rae, Mary J. Blige, And More Top The 2022 TIME 100 Most Influential List» (en anglès americà). Essence, 23-05-2022. [Consulta: 25 maig 2022].
# Enrico Maccioni

Enrico Maccioni (Florència, 9 de gener de 1940 - 21 de març de 2023) fou un pintor italià, conegut per la seva pintura poètica instintiva, va patir tetraparesi espàstica des del naixement.

## Bibliografia

* Monograph, Enrico Maccioni, Laudes creaturarum quas beatus Franciscus ad laudem Dei fecit Henricus Maccionus nigro humillime commentatus est lapillo, Florentiae, P. Benveduti, 1965.
* Monograph, Disegni/Enrico Maccioni, Roma, Grafiche SIGAP.
* Catalog, Mostra antologica del pittore Enrico Maccioni, Cagliari : Galleria d'arte La Porta d'oro, 1968.
* Catalog, Disegni e pitture di Enrico Maccioni, Mino Borghi.
* Personal exhibition by Enrico Maccioni e di Clara Maccioni Branca, dal 18 al 30 gennaio 1951, Gabinetto delle Stampe "Anna Marongiu Pernis".
* Monopgraph, Enrico Maccioni, by Aurelio T. Prete, Accademia internazionale per l'unità della cultura, stampa 1981.

## Pintures als museus

* Galleria degli Uffizi, Uffizi.

## Referències

* ↑ Maccioni Enrico, pintor italià, classe 1940.
* ↑ Monograph, Laudes creaturarum quas beatus Franciscus ad laudem Dei fecit Henricus Maccionus nigro humillime commentatus est lapillo, Florentiae, P. Benveduti, 1965.
* ↑ Monograph, Disegni/Enrico Maccioni, Roma, Grafiche SIGAP, 1961.
* ↑ Catalog, Mostra antologica del pittore Enrico Maccioni.
* ↑ Catalog, Disegni e pitture di Enrico Maccioni, Mino Borghi.
* ↑ Personal exhibition, Mostra personale di Enrico Maccioni e di Clara Maccioni Branca, dal 18 al 30 gennaio 1951.
* ↑ Monopgraph, Enrico Maccioni, by Aurelio T. Prete, 1981.
* ↑ Enrico Maccioni, Denominazione raccolta, Gabinetto Disegni e Stampe degli Uffizi, Museum.

## Enllaços externs

* Enrico Maccioni a Exibart.com
* Les obres d'art de l'artista Enrico Maccioni, a Youtube.
* Bollettino d'arte, beniculturali.it, V serie 1965 fascicolo III-IV (Luglio-Dicembre).
# Sonia Guerra López

Sonia Guerra López (Barcelona, 9 de gener de 1977) és una política catalana. Va ser diputada del PSC que representa Barcelona al Congrés dels Diputats i les Diputades a la XIII i XIV legislatura. Actualment és Presidenta de l'Institut Català de les Dones, càrrec que compagina amb la secretaria general del Departament d’Igualtat i Feminisme. Ha sigut diputada al Congrés.

## Trajectòria

Nascuda a Manresa, la seva família es va instal·lar a Sant Boi quan ella tenia 2 mesos. Llicenciada en Història per la Universitat de Barcelona (2000). Màster en Estudis de Dones per la mateixa universitat (2002), va continuar els seus estudis amb un postgrau en Polítiques Socials i Comunitàries per la UAB (2007), i amb dos postgraus per ESADE. Va ser investigadora de la UB (2002-2005), i ha impartit classes a diferents títols universitaris i màsters de la UB i de la UAB sobre feminisme, polítiques socials, igualtat d'oportunitats i gestió pública.
Va iniciar la seva carrera professional al sector públic a Sant Boi de Llobregat, el municipi on viu des dels dos mesos d'edat, coordinant el projecte transnacional “Formació i capacitació política per a dones”. L'any 2016, ja a la Diputació de Barcelona, va dissenyar l'Institut de Formació Política per a Dones. Al gener del 2018 torna a l'Ajuntament de Sant Boi de Llobregat primer com a responsable del Servei de Benestar Personal i Comunitari i posteriorment com a Coordinadora de l'Àrea d'Igualtat i Drets socials. Finalment, des del 2018 i fins a la seva elecció com a diputada va exercir com a Coordinadora d'Alcaldia.
Com a Diputada a les Corts Generals, ha sigut la Portaveu de la Comissió Drets Socials i Polítiques Integrals de la Discapacitat, Secretària Primera de la Comissió de seguiment i avaluació d'Acords del Pacte d'Estat de Violència e Gènere,i Vocal de la Comissió d'Igualtat i Vocal de la Comissió de Drets de la Infància i Adolescència.
Al seu partit, és la Secretària de Polítiques Feministes del PSC. Anteriorment havia estat Secretària de Formació i Coordinadora de Política Municipal. A nivell territorial, milita a l'agrupació de Sant Boi de Llobregat, i és la Secretària de Política Municipal de la Federació del Baix Llobregat. Fins ara ha exercit els càrrecs de Secretària d'Igualtat i LGTBI, i Secretària de Polítiques Socials i Gent Gran en aquesta Federació.

## Referències

* ↑ «El joc de cadires de l'economia catalana: FGC i Ports ja tenen nous líders», 11-10-2024. [Consulta: 11 octubre 2024].
* ↑ «Congreso de los diputados: Guerra López, Sonia».
* ↑ «Sònia Guerra López | Directorio | Socialistes | Partit dels Socialistes de Catalunya». [Consulta: 15 juliol 2020].
* ↑ «Comisión Derechos Sociales y Políticas Integrales de la Discapacidad».
* ↑ «Comisión de Igualdad».
* ↑ «Comisión de Derechos de la Infancia y Adolescencia».
# Miquel Blázquez Font

Miquel Blázquez Font (Sant Cugat del Vallès, 26 de juliol de 1999) és un periodista i escriptor català. És conegut com a redactor i narrador esportiu en mitjans digitals i per seguir el dia a dia del primer equip masculí del FC Barcelona.
És redactor i cap de la secció d'esports del diari digital e-Notícies i narra els partits del FC Barcelona al canal digital i web Flashscore. Anteriorment va treballar a la secció d'esports de Catalunya Ràdio, on desenvolupava tasques de redacció i locució en el programa Tot Gira presentat pel periodista David Clupés. Ha col·laborat amb altres mitjans de premsa escrita, amb canals de televisió com ara Gol Televisión de Mediapro i també amb mitjans de comunicació internacionals, com TyC Sports a l'Argentina o The Sportsman al Regne Unit, dels quals és corresponsal a Barcelona.
El novembre de 2022, amb més de 178.000 seguidors, ocupava el lloc 44è a X (abans Twitter) en el rànquing de periodistes i comunicadors catalans amb més seguidors en aquesta xarxa social.
L'octubre de 2023 fou l'encarregat d'assumir la direcció comunicativa de la UE Rubí. És autor del llibre Mentalidad Topuria: Todas las claves del éxito del campeón de la UFC (2024).

## Obra publicada

* Mentalidad Topuria: Todas las claves del éxito del campeón de la UFC. Roca Editorial Libros, 2024. ISBN 8410096803

## Referències

* ↑ «ENTREVISTA | Miquel Blázquez: «La gestión de Bartomeu no ha sido la correcta»» (en castellà), 26-10-2024. [Consulta: 26 octubre 2024].
* ↑ Brands, E-N. «Miquel Blázquez arriba a E-Notícies per seguir l'actualitat del FC Barcelona». E-Notícies, 18-10-2023. [Consulta: 26 juliol 2024].
* ↑ «Miquel Blázquez - Biografía» (en espanyol). Penguin Random House, 06-06-2024. [Consulta: 17 octubre 2024].
* ↑ «Els partits del Girona i de l'Espanyol, al "Tot gira"». CCMA [Consulta: 25 juny 2024].
* ↑ «Miquel Blázquez, contributor» (en inglés). [Consulta: 25 juny 2024].
* ↑ «Auronplay i Gerard Romero guanyen 1 milió i 200.000 seguidors en tres mesos a Twitter». , 02-11-2022 [Consulta: 25 juny 2024].
* ↑ «Miquel Blázquez publica 'Mentalidad Topuria', las claves del éxito del 'Matador'». Europa Press, 31-05-2024. [Consulta: 25 juliol 2024].