OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Manuel Camino Martínez

Manuel Camino Martínez (Laguna de Negrillos, 23 d'agost de 1953) és un empresari immobiliari i dirigent esportiu lleonès. Ha estat president i major accionista de la Unió Esportiva Sant Andreu del 2011 al 2014, i del 2015 fins al 2024.
Camino va néixer al poble lleonès de Laguna de Negrillos el 1953, però de jove es traslladà a Catalunya per estudiar a l'Escola de Nàutica de Barcelona. Tot i que durant uns anys va ser capità de la Marina mercant, professionalment acabà dedicant-se a la promoció immobiliària. L'any 1981 va adquirir La Giralda de l'Arboç, edifici d'estil àrab rèplica de la Giralda de Sevilla, i en promogué i finançà la seva restauració.
Com a dirigent esportiu, Camino es convertí en president de la Unió Esportiva Sant Andreu l'any 2011 en adquirir la majòria d'accions del club al que també fou president andreuenc Joan Gaspart Solves. Anteriorment, Camino havia estat directiu de relacions institucionals i patrocinador del club. L'any 2014 va vendre el club a la brasilera Dinorah Santa Ana, però un any més tard en va recuperar la propietat i presidència.
El novembre de 2024 es va anunciar que Camino havia venut una participació majoritària de les accions del club a la multinacional japonesa Taica Corporation. El seu president, Taito Suzuki, va passar a exercir la responsabilitat de les decisions econòmiques i esportives del club barceloní, mentre Camino en conservava la presidència i la representació institucional.

## Referències

* ↑ «El president de la UESA, Manuel Camino, premiat com a millor dirigent». L'Exprés de Sant Andreu, 05-03-2020 [Consulta: 4 setembre 2020].
* 1 2 Medina, Armando «Un paramés es el único dueño de la «giralda catalana»» (en castellà). Diario de León, 08-11-2008 [Consulta: 4 setembre 2020].
* ↑ «La Giralda compleix cent anys totalment consolidada i restaurada» (pdf). L'Ajuntament de l'Arboç informa, 12-2008 [Consulta: 4 setembre 2020].
* ↑ Garreta, Angel «Joan Gaspart confirma la venda de les seves accions a l'empresari andreuenc Manuel Camino». ARA, 15-04-2011 [Consulta: 4 setembre 2020].
* ↑ «L'exdona de Dani Alves compra el Sant Andreu». CCMA, 10-07-2014 [Consulta: 4 setembre 2020].
* ↑ Miró, Ruben «Camino, part II». L'Esportiu, 23-06-2015 [Consulta: 4 setembre 2020].
* ↑ «Manuel Camino torna al capdavant de la UE Sant Andreu». Andreuenc, 22-06-2015 [Consulta: 4 setembre 2020].
* ↑ «L'empresa japonesa Taica Corporation compra la majoria de l'accionariat de la UE Sant Andreu». El Nacional, 14-11-2024. [Consulta: 20 novembre 2024].
* ↑ «Taito Suzuki es el nuevo dueño del Sant Andreu» (en castellà). Sport, 14-11-2024. [Consulta: 20 novembre 2024].
# Gunnar Nielsen (atleta)

Gunnar Nielsen (Copenhaguen, 25 de març de 1928 - Copenhaguen, 29 de maig de 1985) va ser un atleta danès, especialista en curses de mig fons, que va competir durant la dècada de 1950.
El 1952 va prendre part en els Jocs Olímpics de Hèlsinki, on fou quart en la cursa dels 800 metres del programa d'atletisme. Quatre anys més tard, als Jocs de Melbourne, disputà dues proves del programa d'atletisme. Fou desè en els 1.500 metres, mentre en els 800 metres ni disputà les semifinals després d'haver guanyat la primera sèrie.
En el seu palmarès destaca una medalla de plata en els 1.500 metres del Campionat d'Europa d'atletisme de 1954, rere Roger Bannister. Guanyà catorze campionats nacionals, vuit dels 800 metres (de 1949 a 1956); cinc dels 1.500 metres (de 1952 a 1956); i un del pentatló (1955).
Va millorar diversos rècords nacionals i va igualar dos rècords del món, les 880 iardes i els 1.500 metres.
Un cop retirat va treballar de tipògraf per la Det Berlingske Officin.

## Millors marques

* 800 metres. 1'47.5" (1957)
* 880 iardes, 1'48.6" (1954)
* 1.000 metres. 2'20.5" (1955)
* 1.500 metres. 3'40.8" (1956)
* milla. 3' 59.2" (1956)

## Referències

* ↑ Gunnar Nielsen a Sports Reference (arxivat)
* ↑ «Berlin 2018 Statistics Handbook». european-athletics.org [Consulta: 20 juny 2020].
* ↑ Bistrup, Peter. DAF’j Jubilæumsbog med DAF 1981 i tal,. statletik.dk, 1982, p. 115, 118-120, 136.
* ↑ Waśko, Janusz (1953-). Athletics national records evolution 1912-2012 : golden century of IAAF records. GreenArt Jacek Kardasz, 2013, p. 35 i 42. ISBN 978-83-62033-30-0.
* ↑ IAAF World Athletics Championships. Doha 2019. Statistics Handbook. Doha: IAAF, 2019, p. 683 [Consulta: 23 maig 2020].
* ↑ Marco de los Reyes «Danmarks store løber». Berlingske Tidende, 28-05-2005 [Consulta: 10 abril 2010].
* ↑ «Track and Field Statistics». [Consulta: 21 juny 2020].
# Svend Pedersen

Svend Pedersen (danès: Svend Ove Pedersen) (Frederiksværk, 31 d'octubre de 1920 - valor desconegut, 3 d'agost de 2009) fou un remer danès, guanyador d'una medalla olímpica. Era el pare del també remer Egon Pedersen.
El 1952 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Hèlsinki, on guanyà la medalla de bronze en la prova del dos amb timoner del programa de rem. Formà equip amb Poul Svendsen i Jørgen Frantzen.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Svend Pedersen». [Consulta: 21 juny 2022].
# Gurbanguly Berdimuhamedow

Gurbanguly Mälikgulyýewiç Berdimuhamedow (en rus: Гурбангулы Бердымухаммедов Gurbanguly Berdymukhammedov o Курбанкули Бердымухамедов Kurbankuli Berdymukhamedov (nascut a Babarab, en el que ara és l'etrap ("districte") de Gök Tepe, Província d'Ahal, el 29 de juny del 1957) és un polític turcman que va ser President de Turkmenistan, després de la mort de Saparmurat Niàzov, de qui era el dentista, des del 21 de desembre del 2006. Pertany a la tribu dels Teke. El 19 de març del 2022 va ser succeït pel seu fill Serdar Berdimuhamedow com a president del país.
Fidel a Niàzov, havia estat nomenat per ell vice-primer ministre del Turkmenistan. Entre les seves primeres accions com a president, es va donar la convocatòria de les eleccions presidencials sense la participació de l'oposició l'11 de febrer de 2007, en les quals va obtenir el 89,23% dels vots i va ser ratificat en el seu càrrec, encara que l'oposició política va denunciar un frau massiu.
Pertany a l'únic partit legal, el Partit Democràtic de Turkmenistan.

## Referències

* ↑ Rubio Terés, 2017, p. 63.
* ↑ Rubio Terés, 2017, p. 66.

## Bibliografia

* Rubio Terés, Pedro Luis «Political elites and state repression in Turkmenistan». Comillas Journal of International Relations, 9, 2017, pàg. 62-83. DOI: 10.14422/cir.i09.y2017.004.

## Enllaços externs

* «Gurbanguly Berdymujammédov» (en castellà). Fundación CIDOB, 05-11-2007. Arxivat de l'original el 2012-06-22. [Consulta: 27 octubre 2012].
* Web oficial del govern Arxivat 2013-09-19 a Wayback Machine.
# Brynhild Berge

Brynhild Berge, posteriorment Samuelsen, (Oslo, 22 de setembre de 1901 – Bodø, Nordland, 22 de febrer de 1975) va ser una saltadora noruega que va competir en els anys posteriors a la Primera Guerra Mundial.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on va disputar la prova de palanca de 10 metres del programa de salts. Quedà eliminada en la primera ronda.

## Referències

* ↑ «Brynhild Berge Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 19 de maig 2011. [Consulta: 2 juliol 2017].
# Magnus Konow

Magnus Andreas Thulstrup Clasen Konow (Melsomvik, Stokke, Vestfold, 1 de setembre de 1887 - San Remo, Itàlia, 25 d'agost de 1972) va ser un regatista noruec que va competir durant la primera meitat del segle XX i que va prendre part en sis edicions dels Jocs Olímpics, el 1908, 1912, 1920, 1928, 1936 i 1948. Era el pare del també regatista Karsten Konow.
El 1908, als Jocs de Londres, fou quart en la prova dels 8 metres a bord del Fram. El 1912, a Estocolm, guanyà la medalla d'or en la dels 12 metres, a bord del Magda IX. El 1920, a Anvers, un cop acabada la Primera Guerra Mundial, guanyà una nova medalla d'or en els 8 metres (1907 rating) del programa de vela, aquesta vegada a bord del Sildra-1. El 1928, a Amsterdam, fou quart en la modalitat dels 8 metres, la mateixa posició que finalitzà el 1948 a Londres, però en la modalitat de 6 metres. Abans, el 1936, havia guanyat la medalla de plata als Jocs de Berlín en la modalitat de 6 metres a bord del Lully II.

## Referències

* 1 2 «Magnus Konow Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2016-04-01. [Consulta: 16 març 2017].
* ↑ Magnus Konow – utdypning (NBL-artikkel) snl.no
# Cromoplast

Un Cromoplast és un orgànul que es pot veure en les cèl·lules vegetals colorejat de groc a taronja i que s'encarrega de la síntesi i emmagatzematge dels pigments.
Aquests orgànuls poden derivar de cloroplasts o de proplasts i són rics en pigments no clorofílics., com els xantòfils, els carotens, etc.
El canvi de color en la maduració de fruits com els tomàquets i els pebrots resulten d'una transformació dels cloroplasts en cromoplasts dins les cèl·lules del pericarp dels fruits.
Els cromoplasts no tenen aparentment cap paper metabòlic. Es parla de coevolució entre la planta i l'insecte: el color de la planta (degut als cromoplasts) atreu l'insecte que es nodreix de nèctar i de retruc pol·linitza la planta.
Els cromoplasts es divideixen en quatre tipus principals :
* Globulars
* Tubulars
* Cristallins (rars)
* Membranosos.
Hi ha casos excepcionals de reconversió de cromoplasts en cloroplasts o en proplasts.
Recentment s'ha demostrat que el cromoplast és capaç de produir ATP.

## Referències

* ↑ «Un equip de la UB identifica un nou orgànul bioenergètic en les plantes». [Consulta: 30 novembre 2014].
* ↑ «Tomato fruit chromoplasts behave as respiratory bioenergetic organelles during ripening.» (en anglès). [Consulta: 30 novembre 2014].
* ↑ «An ATP synthase harboring an atypical γ-subunit is involved in ATP synthesis in tomato fruit chromoplasts.» (en anglès). [Consulta: 30 novembre 2014].
* Henri Camefort, Morphologie des végétaux vasculaires : cytologie.anatomie.adaptations, Doin, 1996, 2$^e$ éd. (7$^e$ tirage), 432 p., p.32-49 ISBN 2-7040-0395-5
* PDF cours de DEUG en ligne.
# Rafflesia arnoldii

Rafflesia arnoldii és una planta paràsita del gènere Rafflesia, que es troba en els boscs humits d'Indonèsia (sobretot a Sumatra i Borneo) i en les selves del sud-est asiàtic, que desenvolupa la segona flor més grossa del món (Amorphophallus titanum té la flor més grossa). Té una olor forta i desagradable de carn en descomposició.

## Taxonomia

Fou descrita a Sumatra el 1818 per Thomas Stamford Raffles i Joseph Arnold. La inflorescència pot arribar a fins a gairebé un metre de diàmetre i arribar a pesar fins a 11 quilograms, i resulta ser així la flor més gran del món. Es tracta de flors carnoses de color vermellós o ataronjat i de cinc lòbuls que romanen oberts entre cinc i set dies. Com ocorre amb altres plantes amb floracions de gran mida, aquestes només es donen cada diversos anys. Les flors, que desprenen una forta olor fètida (similar a la de la carn podrida), són capaces d'emetre calor. Es creu que ambdós mecanismes els serveixen per a mimetitzar la calor i l'olor d'un animal mort i atreure l'atenció de les mosques carronyeres, que són els insectes que la pol·linitzen.
La planta manca de fulles, brots i arrels; només aflora del sòl la seva flor, i no és capaç de fer la fotosíntesi, ja que li manquen els pigments necessaris. És una planta que parasita els arbres, creixent sobre les seves arrels, d'on obté els nutrients necessaris. Els seus òrgans vegetatius es reduïxen a una xarxa de fibres cel·lulars que es troben majoritàriament entre els teixits de la planta hoste o formant un òrgan retorçat i subterrani anomenat rizomatoide.

## Referències

* ↑ El gènere Rafflesia. Connexió de plantes paràsites.
* ↑ «5 Plantes paràsites increïbles» (en anglès). Encyclopædia Britannica. [Consulta: 15 juny 2019].
* 1 2 «World's largest flower». Picture this.
* ↑ Keng, Hsuan. Orders and Families of Malayan Seed Plants. revised. Singapore: Singapore University Press (original published by University of Malaya Press 1969), 1978, p. 106.
* ↑ «Big, stinky flower was an evolutionary fast-bloomer», 17-02-2012. [Consulta: 29 octubre 2024].
* ↑ «Rafflesia arnoldii (corpse flower)». Plants & Fungi (blog). Kew Botanical Gardens, 2011. Arxivat de l'original el 20 February 2014. [Consulta: 29 octubre 2020]. «note: unverified errata info possibly from Mabberley (1985)»
* ↑ Guinness World Records. London: Guinness World Records, 2002, p. 90.
* 1 2 Pranata, Syafroni; Chikmawati, Tatik «Ecology of Rafflesia arnoldii (Rafflesiaceae) in Pandam Gadang, West Sumatra». Journal of Tropical Life Science, vol. 9, 3, 9-2019, pàg. 243–251. DOI: 10.11594/jtls.09.03.05.

## Enllaços externs

* Imatges i dades sobre el gènere Rafflesia a la Southern Illinois University.
* Imatges i dades sobre el gènere Rafflesia Arxivat 2015-03-06 a Wayback Machine. a la Weestern Michigan University.
* Big, stinky flower was an evolutionary fast-bloomer Arxivat 2012-02-17 a Wayback Machine. The Vancouver Sun (12 de gener de 2007)
# Els frescos de Piero della Francesca

Els frescos de Piero della Francesca (Les Fresques de Piero della Francesca), H. 352, és una peça orquestral composta per Bohuslav Martinů a Niça entre 20 de febrer i el 13 d'abril del 1955. Va ser estrenada a Salzburg per l'Orquestra Filharmònica de Viena dirigida per Rafael Kubelík el 26 d'agost de 1956. L'obra està dedicada a Kubelík.
És un homenatge al cicle de frescos La Història de la veritable Creu de Piero della Francesca, el qual Bohuslav Martinů va admirar a Arezzo el 1954. Va ser inspirat particularment per La Reunió de Solomó i la Reina de Saba i per El somni de Constantina.

## Moviments

* Andante poco moderato
* Adagio
* Poco allegro

## Enregistraments seleccionats

* Royal Philharmonic Orchestra dirigida per Rafael Kubelík dins 1958 (EMI).
* Orchestre de la Suisse Romande dirigida per Ernest Ansermet (Cascavelle).
* Orquestra Simfònica de la Ràdio de Praga dirigida per Charles MacKerras el 1982 (Supraphon) disponible a Youtube
* Orquestra Nacional de França dirigida per James Conlon el 1991 (Erato).
* Orquestra Simfònica de la Ràdio de Praga dirigida per Vladimír Válek el 1993 (Praga).
* Orquestra Simfònica de la BBC dirigida per Andrew Davis (Warner).

## Referències

* ↑ «Dades de l'obra» (en anglès). Boruslav Martinů Institute. [Consulta: 20 novembre 2024].
# Carbó de coc

El carbó de coc o simplement coc és un combustible obtingut de la destil·lació seca de carbons bituminosos de baix contingut de cendres i baix contingut de sofre escalfats a temperatures molt altes (2.000 °C) en forns tancats i a la qual s'hi afegeix calcita per millorar la combustió, que l'aïllen de l'aire, i que només conté una petita fracció de les matèries volàtils que en formen part. És fruit de la descomposició tèrmica de carbons bituminosos en absència d'aire. Quan aquests carbons s'escalfen deprenen gasos que són molt útils industrialment; el sòlid que en resulta és el carbó de coc, que és lleuger i porós (densitat 0,77) i pràcticament amb una humitat nul·la.

## Història

A la Xina del segle ix aC ja es produïa el carbó de coc. Durant la revolució industrial va substituir al carbó vegetal com reductor i font d'energia als alts forns, facilitant la siderúrgia (és important per a la fabricació del ferro i l'acer) que fins aleshores depenia de la llenya. En les llars del segle xix es feia servir el carbó de coc, ja que no desprenia fums.

## Producció

El coc es produeix en una bateria de forns de coc. El procés consisteix a posar-lo al forn de 10 a 24 hores. Els productes gasosos i líquids que s'obtenen tenen més importància econòmica que el sòlid o carbó de coc.

## Coc de petroli

La varietat coc de petroli és un sòlid de densitat 1,2 obtingut refinant el petroli o per cracking del petroli. Serveix per fabricar elèctrodes de grafit artificial, abrasius, pigments i com a combustible.

## Vegeu també

* Coc de petroli

## Referències

* ↑ Termcat. Diccionari de gestió ambiental. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1997 271 pàgs. (Diccionaris terminològics) ISBN 84-412-2767-5 (català)

## Enllaços externs

* Coque metalúrgico Arxivat 2009-12-25 a Wayback Machine.
* Coque de petróleo Arxivat 2009-12-25 a Wayback Machine.
* El carbón en la vida cotidiana Arxivat 2009-12-13 a Wayback Machine.
# Kapaealakona

Kapaealakona (Kapae-a-Lakona o Kapea-a-Lakona; c. segle 14) fou el cap d'Oahu, una illa de Hawaii. Se li esmenta en els cants. Va governar al segle xiv (el més probable).

## Família

Kapae fou el fill del cap Lakona d'Oahu i de la dama Alaʻikauakoko (la filla de Pokai i Hineuki).
Va ser membre de la Dinastia de Maweke de Tahití.
Kapae estava casat amb una dona anomenada Wehina; els pares no es coneixen avui dia. El seu fill era el cap Haka d'Oahu.
Després de la mort del seu pare, Kapae es va convertir en un cap.

## Referències

* ↑ The World Archaeological Congress, Southampton and London: Comparative studies in the development of complex societies
* ↑ Ross H. Cordy (1981). A study of prehistoric social change: the development of complex societies in the Hawaiian Islands.
* ↑ Peleioholani, Solomon Lehuanui Kalaniomaiheuila (1906). Genealogy of the Robinson family, and ancient legends and chants of Hawaii. Honolulu Bulletin Publishing Company, Ltd., 1908, Hawaii State Archives (Photocopy), CS 2209. R62 P45 1908.
* ↑ Kapaealakona (Kapea-a-Lakona) Arxivat 2016-10-21 a Wayback Machine.
# Manuel Buceta del Villar

Manuel Buceta del Villar (Portas, 8 d'abril de 1808 - Màlaga, 3 de febrer de 1882) fou militar liberal espanyol.

## Biografia

Fill natural de María Buceta del Villar, va ingressar com a caporal primer en les Milícies populars i va participar en les Guerres Carlistes com a sergent primer, destacant-se des d'un principi pel seu tarannà liberal. En la revolució de 1846 era comandant de la Guàrdia Civil i en companyia del general Solís va marxar cap a La Corunya formant part de la primera divisió, integrada pels regiments provincials de Gijón i Segòvia, un batalló d'Infanteria de Zamora, una companyia de "Guies de la Llibertat", 120 carrabiners, 20 cavalls i dues peces d'artilleria. Però l'aixecament va fracassar i Miguel Solís Cuetos va ser afusellat amb altres a Carral el 26 d'abril, i Buceta va fugir disfressat de dona a Portugal.
A l'any següent està a Madrid participant en els moviments liberals populars que preparaven la revolució de 1848 a Madrid, que dirigeix; però és detingut i ha d'escollir el camí de l'exili fins que en 1850 és amnistiat i retorna de nou al servei actiu. Va tenir part molt activa en el pronunciament militar de juliol de 1854 que va determinar el triomf del Partit Progressista i el retorn de Baldomero Espartero a Espanya. Buceta és nomenat coronel i és destinat al càrrec de governador militar de la plaça de Melilla. Va aconseguir èxits importants combatent als rifenys, qui el coneixien per l'àlies de "Farruco". Ascendeix a brigadier i fins a 1857 roman com a Governador de Melilla, lluitant al costat del general O'Donnell. Posteriorment passa a Cuba i després, com a Governador de Samaná a l'illa de Santo Domingo, on va realitzar una molt important labor entre la població indígena. Allí va fundar la població "Flechas de Colón", contribuint a pacificar la província insurrecta de Santiago de los Caballeros, exercint més tard de Cap segon de la Capitania general de Santo Domingo durant la Guerra de la Restauració (1863-1865).
En 1866 torna a Madrid i, en produir-se la revolució de 1868, Buceta està empresonat a Peníscola. Una vegada en llibertat és de nou destinat a Cuba, participant en diversos fets d'armes per després ser nomenat Governador militar de Màlaga. Quan es trobava destinat a Girona en 1873, va ser arrestat pel Capità general de Catalunya i lloc en llibertat al començament de l'any següent. En 1879, estant de comandant general del Camp de Gibraltar i destinat a la reserva, tres vegades va ser proposat per a tinent general, però donats els seus ideals liberals, el seu nom va ser rebutjat. Manuel Buceta del Villar va morir a Màlaga el 3 de febrer de 1882.

## Referències

* ↑ La revolución gallega de 1846, fundaciondomingofontan.es
* ↑ El pasado revolucionario del brigadier, surdealboran.blogspot.com.es
* ↑ El último recorrido del brigadier Buceta por impedir la Restauración de la República Arxivat 2017-10-01 a Wayback Machine., diariodominicano.com
* ↑ Manuel Buceta del Villar historiadeportas.wordpress
# Zona d'especial protecció per a les aus

Una zona d'especial protecció per a les aus (ZEPA) és un territori declarat així segons la Directiva Aus 2009/147/CE del Consell d'Europa, adoptada el 2009, relativa a la conservació dels ocells silvestres,que reemplaça l'anterior 79/409/CE, del 1979. Partint del principi que les aus constitueixen un patrimoni comú per a tot Europa, aquesta directiva pretén la conservació i l'adient gestió de totes les aus silvestres que viuen en el territori de la Comunitat Europea. Per a tal finalitat, defineix unes normes generals de protecció, en limita la relació d'espècies que poden ser objecte d'explotació cinegètica i els mètodes de captura, i regula també llur comercialització. A més, la directiva dona suport legal a un dels principis més elementals de la conservació de la vida silvestre: la protecció dels hàbitats per a garantir la protecció de les espècies.
Així, els estats membres tenen l'obligació de conservar els territoris més adients, en nombre i superfície suficient per a garantir la supervivència de les aus. A aquests territoris ZEPA, doncs, s'hi han d'adoptar les mesures més adients per evitar la contaminació o el deteriorament dels hàbitats, i les pertorbacions que afectin les aus.
Juntament amb les zones especials de conservació (ZEC), designades per la Directiva Hàbitats, en base als llocs d'importància comunitària (LIC), les ZEPA formen una xarxa d'àrees protegides per tota la Unió Europea, anomenada Natura 2000.

## A Catalunya

El 5 de setembre de 2006, el Govern de Catalunya va aprovar la proposta de Xarxa Natura 2000 a Catalunya mitjançant l'Acord del Govern 112/2006 (DOGC 4735, de 6-10-2006). Aquesta aprovació implicà la designació de noves zones ZEPA i la proposta de nous LIC, però també recollí les ZEPA designades i els LIC aprovats amb anterioritat (des del 1987). Posteriorment, la xarxa Natura 2000 ha estat modificada per diversos Acords de Govern.
A Catalunya existeixen 115 espais que estan declarats com a Llocs d'Importància Comunitària (LIC) i 73 com a Zones d'Especial Protecció per a les Aus (ZEPA). D'entre els primers, 29 d'ells ja han estat declarats com a Zones Especials de Conservació (ZEC) culminant, així el procediment de desplegament de la xarxa Natura 2000 al país. A Catalunya, aquests espais es protegeixen mitjançant la seva inclusió automàtica al Pla d'Espais d'Interès Natural (PEIN).

## Referències

* ↑ «Xarxa Natura 2000». Web. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 febrer 2014].
* ↑ Acords de Govern 115/2009, 138/2009 i 150/2009.
* 1 2 Xarxa Natura 2000 a Catalunya
* ↑ dades a 31 de desembre de 2013