OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pan-Pot

Pan-Pot és un duet de música tecno establert a Berlín format pels punxadiscos i productors alemanys Tassilo Ippenberger i Thomas Benedix. El seu repertori es defineix com a música underground que abasta principalment el tecno i el house alhora que inclou elements experimentals i influències IDM.

## Història

Tassilo i Thomas es van conèixer el 2003 al SAE Institute de Berlín on van estudiar enginyeria d'àudio. Allà els dos artistes van completar els seus estudis de producció i disseny del so, que els van ajudar a definir l'estètica sonora de Pan-Pot quan van començar a produir música junts.
El 2005 el duet va coincidir amb Anja Schneider en un dels seus concerts, fet que casualment els va donar l'oportunitat d'establir una relació amb el seu llavors flamant segell discogràfic Mobilee, que al cap d'unes setmanes va publicar el seu segon llançament: el debut oficial de Pan-Pot, Copy and paste. Des d'aleshores s'ha publicat un flux constant de cançons i remescles a Mobilee i Einmaleins Musik.
El moment determinant de la carrera de Pan-Pot va arribar el 2007 amb la publicació de l'àlbum Pan-O-Rama. Temes com «Charly» i «Captain my captain» es van convertir en èxits i van donar a conèixer el duet internacionalment per la seva barreja de tecno i house melòdic.
El 2014 Pan-Pot va fundar la discogràfica, Second State, va fitxar Amelie Lens i va estrenar un nou capítol de la seva carrera.

## Referències

* ↑ Rubio, Alejandro. «Pan-Pot Describe the View from the Top of Deutschland's Club Scene». Filter Magazine USA. Arxivat de l'original el 16 January 2014. [Consulta: 8 març 2013].
* ↑ Ressler, Darren. «Berlin techno duo Pan-Pot are touring North America this month in support of their amazing White Fiction EP...». Société Perrier. Arxivat de l'original el 25 February 2013. [Consulta: 8 març 2013].
* ↑ Gamp, Joe. «the cream of Berlin's idiosyncratic dance music scene.». Pulse Radio. Arxivat de l'original el 22 January 2013. [Consulta: 8 març 2013].
* ↑ Lavin, Polly. «Pan-Pot's first ever live performance of depth filled dark techno is industrious, rolling percussion and piercing melodies over driving bass that come in onslaught». Ibiza- voice. Arxivat de l'original el 15 October 2012. [Consulta: 8 març 2013].
* ↑ Taufen, Amber. «German techno duo Pan-Pot will experiment at NORAD». Denver Westword Music. [Consulta: 8 març 2013].
* ↑ Kec, Anna. «Pan-Pot Interview - Electronic Music». Analogick.com. Arxivat de l'original el 16 January 2013. [Consulta: 8 març 2013].
* ↑ «Pan-Pot Interview». Analogick. Arxivat de l'original el 16 January 2013. [Consulta: 8 març 2013].
* ↑ Cole, Dan. «Pan-Pot: The Documentary». Beatport News. Arxivat de l'original el 10 April 2013. [Consulta: 8 març 2013].
* ↑ Laws, Lydia. «Pan-Pot: 'In The End, You're An Entertainer'». Pulse. Arxivat de l'original el 12 May 2014. [Consulta: 9 maig 2014].
* ↑ Datatransmission. «Pan-Pot: Change Of State». datatransmission.co.uk. [Consulta: 9 maig 2014].
# Bilbao (pel·lícula)

Bilbao és una pel·lícula espanyola de 1978 dirigida per Bigas Luna. Ha estat doblada al català.

## Argument

Un psicópata anomenat Leo (Ángel Jovè) s'enamora de Bilbao (Isabel Pisano), una prostituta, a la qual segresta, en el seu afany per tenir-la per a ell.

## Repartiment

* Ángel Jovè: Leo
* Isabel Pisano: Bilbao
* Francisco Falcon: Pimp
* Maria Martin: Maria

## Premis

Seleccionada en el 31è Festival Internacional de Cinema de Canes de 1978, dins de la quinzena de realitzadors. Va ser seleccionada per la revista Rockdelux en el lloc 21 de les millors pel·lícules espanyoles del segle xx, llista publicada en el número 223 (novembre de 2004).

## Referències

* ↑ esadir.cat. Bilbao. esadir.cat.
* ↑ «Bilbao». The New York Times.
* ↑ «Quinzaine 1978». quinzaine-realisateurs.com. Arxivat de l'original el 2011-08-18. [Consulta: 13 juliol 2015].
* ↑ Crítica de la pel·lícula publicada a www.rockdelux.com.
# Aristàgores de Milet

Aristàgores de Milet o Aristàgoras de Milet (en llatí Aristagoras, en grec antic Αρισταγόρας "Aristagóras") fou un governant de Milet a finals del segle vi aC i començaments del V aC. Aristàgores era fill de Molpàgores.
Era cunyat i cosí de Histieu, el tirà de la ciutat a qui els perses havien posat al front de la ciutat. Durant l'estada d'Histieu a la cort persa com a conseller del rei Darios el Gran, va quedar a càrrec de la ciutat com a έπίτροπος (epitropos o regent).
La seva mala conducta conducta va posar fi au un llarg període de pau i va portar a la guerra. L'any 501 aC veient que tenia possibilitats de conquerir l'illa de Naxos, que havia destituït el seu tirà i instaurat una democràcia, va organitzar una força militar i per aquesta expedició va aconseguir soldats que li va deixar el sàtrapa veí, Artafernes de Sardes (Lídia). mentre s'hi encaminava, es va barallar amb el seu comandant i els perses en venjança van advertir els habitants de Naxos i el projecte va fallar.
Segons Heròdot el tresor d'Aristàgores, després de l'expedició, estava buit i no podent pagar a Artafernes allò que li havia promès, va haver d'iniciar una revolta general a Jònia. En tot cas va aprofitar que tenia la flota preparada i un missatge d'Histieu el va decidir a actuar. El seu primer pas va ser destituir els diversos tirans que encara governaven i entregar-los als seus súbdits. Va proclamar la democràcia i ell mateix va cedir el poder. Va demanar ajuda, primer a Esparta, que el va presentar a Cleòmenes I però no el va poder convèncer i aviat es va haver de retirar a Atenes on va ser més ben rebut. Va obtenir 20 galeres i 5 més dels eretris i el 499 aC va entrar a Jònia i va arribar fins a Sardes, que va ocupar i cremar, destruint el temple de Cibeles. Al cap d'un temps els perses van contraatacar i Cleòmenes es va haver de retirar i els aliats es van escampa. Els rebels es van retirar sense aconseguir cap victòria decisiva. Després de la derrota a Efes els petits contingents atenencs es van retirar de la lluita.
La contraofensiva persa va ser lenta però va avançar amb seguretat. Els comandants perses van sotmetre les ciutats. Aristàgores va planejar emigrar a Sardenya però finalment se'n va anar a Mircinos a Tràcia. Probablement l'any 497 aC quan atacava una ciutat dels veïns edons, va ser derrotat per una sortida dels enemics i va morir. Milet va ser conquerida pels perses el 494 aC i la revolta va quedar sufocada el 493 aC.
Segons Heròdot i Tucídides, sembla que Aristàgores era un home suau i eloqüent, disposat a aventurar-se de forma atrevida per a aconseguir simplement fins personals, però sense capacitat per a realitzar-los en el moment adequat. Era de caràcter dèbil, ineficient i covard.

## Referències

* ↑ Aristagoras of Miletus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 289

## Vegeu també

* Revolta jònica
# Xènia Desni

Xènia Desni (Kíiv, 19 de gener de 1894 - Ròcafòrt lei Pins, 27 de juny de 1954) va ser una actriu ucraïnesa de l'era del cinema mut que va aparèixer principalment a pel·lícules alemanyes.

## Biografia

Densi va néixer amb el nom Ksenia Desnytska a Kíev, Ucraïna. Ella i la seva família van fugir de la Revolució Russa. Primer es van traslladar a Constantinoble, on va començar la seva carrera d'actriu a Vaudeville. Més tard es va traslladar a Berlín. Després va participar en pel·lícules dirigides per Johannes Guter.

## Trajectòria

Desni va començar la seva exitosa carrera a principis de la dècada de 1920 amb la pel·lícula Sappho, seguida d'una sèrie de produccions d'èxit com Leap Into Life, Die Prinzessin Suwarin, Wilhelm Tell, Die Andere, Ein Walzertraum, Familie Schimek i Madame wagt einen Sei.
La seva carrera va afluixar poc després de l'arribada del so, després de la qual va aparèixer només en una pel·lícula, Kriminalkommissar Eyck.
Era la mare de l'actriu Tamara Desni. La seva filla es va convertir en una estrella del cinema britànic durant les dècades de 1930 i 1940.

## Referències

* ↑ "Xenia Desni" Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. Fandango. Retrieved 13 August 2013.
* ↑ "Tamara Desni" The Telegraph (15 February 2008). Retrieved 13 August 2013.
# Mare de Déu del Roser (Puig-reig)

La capella de la Mare de Déu del Roser, altrament El Roseret, és una església del municipi de Puig-reig (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La Capella-ermita del Roseret és de petites dimensions, d'una sola nau, sense absis i amb la porta a migdia. Presenta un simple campanar d'espadanya de grans dimensions, reconstruït posteriorment. La façana té un portal amb llinda que conserva una interessant inscripció amb la data de construcció (1579). Es tracta d'una gran llinda de forma gairebé quadrada que té gravat un escut amb una creu i quatre roses als cantons, amb un estil vagament renaixentista. La inscripció es llegeix amb dificultats: MIOAN (...) PRAEVERE (...) ANY 1579
Aquesta capella rural, molt arcaïtzant i sense un estil definit, està realitzada amb blocs de pedra poc regulars. A la part davantera té un pedrís que forma una mena d'avantcambra quadrada, amb el terra enrajolat.

## Història

Està situada prop de la Masia de la Madrona, molt transformada. La documentació medieval (any 1145) esmenta l'església de Sant Andreu de la Madrona, actualment desapareguda i que possiblement podia coincidir amb l'emplaçament de la Capella del Roseret.
Aquesta capella fou bastida a finals del segle xvi per iniciativa del prevere de Fonollet, que, segons conta la llegenda, cada cop que passava per aquest lloc el cavall no volia continuar el viatge. Llavors el prevere decidí aixecar-hi la capella a la Mare de Déu del Roser. Aquesta capella fou bastida en una època de florida devoció a la Mare de Déu del Roser arreu dels Països Catalans (1570-1620).
La tradició era fer-hi processó el dia de Sant Bernabè Apòstol, l'11 de juny, tal com recull la "Consueta de 1745" conservada a l'arxiu parroquial de Puig-reig: "... E fa la processó a la capella de la Mare de Déu del Roser del camí ral y allí se cante un ofici per los confrares y devots... Y abans de tornar la processó se veneheix lo terme allí sobre la capella".

## Referències

* 1 2 3 4 «Mare de Déu del Roser». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 juliol 2014].
* 1 2 3 Rosa Serra Rotés i Jordi Piñero. «Capella del Roseret o de la Mare de Déu del Roser». Mapes de Pagtrimoni Cultural. Diputació de Barcelona. [Consulta: 19 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Mare de Déu del Roser». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
* «El Roseret». Associació de Veïns de Fonollet.
# Cantó de Saint-Quentin-Nord

El cantó de Saint-Quentin-Nord és un cantó de França. És del departament de l'Aisne, als Alts de França.

## Història

El cantó de Saint-Quentin-Nord fou creat el 1973, amb la divisió de l'antic cantó de Saint-Quentin.

## Administració

Des del 2001, el Conseller General és Jérôme Lavrilleux (UMP).

## Composició

El cantó agrupa 11 municipis i té un total de 24.784 habitants (2008)
* Essigny-le-Petit: 358 habitants.
* Fieulaine: 279 habitants.
* Fonsomme: 516 habitants.
* Fontaine-Notre-Dame: 389 habitants.
* Lesdins: 811 habitants.
* Marcy: 162 habitants.
* Morcourt: 590 habitants.
* Omissy: 814 habitants.
* Remaucourt: 330 habitants.
* Rouvroy: 380 habitants.
* Saint-Quentin: 20.155 habitants (a la part del municipi que pertany a aquest cantó).

## Demografia

* 1990: 26.580 habitants.
* 1999: 25.830 habitants.
* 2006: 24.893 habitants.
* 2008: 24.784 habitants.

## Vegeu també

* Saint-Quentin (Aisne)
* Aisne

## Enllaços externs

* plànol del cantó de Saint-Quentin-Nord a Mapquest Arxivat 2008-02-28 a Wayback Machine.

## Notes

* ↑ « PDF Recensement de la population de l'Aisne au 1er janvier 2008». [Consulta: 21 gener 2011].
# Caniche (pel·lícula de 1979)

Caniche és un drama espanyol de 1979, dirigit per Bigas Luna. Ha estat doblat al català.

## Argument

Angel i la seva germana Eloisa viuen en una gran casa heretada d'una vella tia morta fa poc. A poc a poc, una estranya relació es posa en marxa entre elles dues i Dani, un caniche massa present.

## Repartiment

* Àngel Jové: Angel
* Consol Tura: Eloisa
* Linda Pérez Gallardo: Dani
* Cruz Tobar: Alberto
* Sara Grey: Tia Luna

## Referències

* ↑ esadir.cat. Caniche. esadir.cat.
* ↑ «Caniche». The New York Times.
# Euríbat d'Efes

Euríbat (en llatí Eurybatus, en grec antic Εὐρύβατος) fou un servidor grec del rei Cressos de Lídia, natural d'Efes, que va viure al segle vi aC.
El rei el va enviar amb molts diners al Peloponès per reclutar mercenaris per la guerra contra Cir II el Gran de Pèrsia. Però Euríbat es va presentar al rei persa, li va explicar l'encàrrec i li va donar els diners. Com a conseqüència d'aquest fet, el seu nom es va convertir en un proverbi de traïció entre els grecs. El citen Diodor de Sicília, Ulpià, Èsquines d'Atenes i Plató al Protàgores.

## Referències

* ↑ 2.Eurybatus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 108
# Zapopan

Zapopan és una ciutat i un dels 125 municipis que conformen l'estat de Jalisco, a Mèxic. Va ser part de la Província de Nova Galícia, al Nuevo Reino de Galícia, entre la seva fundació i 1786, i de la Intendència de Guadalajara de 1786 a 1821. Es troba a la regió centre de l'estat, a la macroregió del Bajío Occidente o Centre Occident de Mèxic. És el municipi més poblat de l'Àrea metropolitana de Guadalajara. Forma part de l'Alianza Bajío-Occidente.
El municipi té una població de 1,47 milions d'habitants, sent el setè més poblat de Mèxic (Cens 2020). 11
Zapopan és el municipi amb major PIB per capita i IDH de Jalisco, així com un dels 50 municipis amb major IDH i PIB per capita a Mèxic.

## Referències

* ↑ http://www.publicaciones.igg.unam.mx/index.php/ig/catalog/book/59
* ↑ http://www.reportur.com/mexico/2016/05/11/fibra-inn-podria-llegar-a-50-hoteles-antes-de-que-finalice-2016/
* ↑ http://eleconomista.com.mx/estados/2016/05/02/guanajuato-vivienda-mas-cara-region-bajio Arxivat 2017-08-15 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.excelsior.com.mx/nacional/2013/06/02/902058
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2019-04-02. [Consulta: 3 agost 2022].
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2017-03-14. [Consulta: 3 agost 2022].
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2017-03-19. [Consulta: 3 agost 2022].
* ↑ https://www.eleconomista.com.mx/economia/Alianza-Bajio-Occidente-crea-3-de-cada-10-empleos-20190529-0010.html Arxivat 2022-11-13 a Wayback Machine.
* ↑ «Cuál es el municipio más poblado en Jalisco| INEGI» (en espanyol de Mèxic). [Consulta: 2 febrer 2021].
# Bob Chinn

Bob Chinn (nascut el 10 de maig de 1943) és un actor i director de cinema de pel·lícules pornogràfiques xinès estatunidenc. És membre del Saló de la Fama d'AVN i del saló de la fama de XRCO.
Nascut a Hawaii fill d'immigrants xinesos que més tard es van establir a Califòrnia, Chinn va començar la seva carrera cap al 1970 després de graduar-se a l'escola de cinema de la UCLA el 1966. Va dirigir Candy Stripers, que figura al Saló de la Fama de XRCO.
També va crear i dirigir la sèrie de pel·lícules Johnny Wadd amb l'actor John C. Holmes. Va fer un total de 9 pel·lícules amb John Holmes en aquesta sèrie. Més tard, va ser àmpliament entrevistat en el documental Wadd: The Life & Times of John C. Holmes. A la dècada de 2000, Chinn va dirigir una nova sèrie Johnny Wadd que comptava amb Joel Lawrence com a Wadd.

## Filmografia seleccionada
### Sèrie principal de Johnny Wadd

* Johnny Wadd (1971)
* Flesh of the Lotus (1971)
* Blonde in Black Lace (1973) a.k.a. "Johnny Wadd & His 13 Calibur Weapon"
* Tropic of Passion (1973)
* Liquid Lips (1976)
* Tell Them Johnny Wadd Is Here (1976)
* The Jade Pussycat (1977)
* The China Cat (1978)
* Blonde Fire (1978)

### altres pel·lícules de Johnny Wadd

* The Danish Connection (1974), pel·lícula de softcore dirigida per Walt Davis
* Around the World with Johnny Wadd (1975), compilació d'escenes de John Holmes
* Tapestry of Passion (1976), dirigida per Alan Colberg
* The Return of Johnny Wadd (1986), diririgida per Patty Rhodes
* Re-enter Johnny Wadd (2001)
* Satin and Sabotage (2001), a.k.a. Johnny Wadd and the Sword of Charlemagne 1
* Silk and Seduction (2002), a.k.a. Johnny Wadd and the Sword of Charlemagne 2
* Passion and Betrayal (2002), a.k.a. Johnny Wadd and the Sword of Charlemagne 3

### Altres

* Oriental Kitten (1975)
* Little Orphan Dusty (1978)
* Hot & Saucy Pizza Girls (1978)
* Candy Stripers (1978)
* Disco Lady (1978)
* Tropic of Desire (1978)
* Prisoner of Paradise (1980)
* Baby Cakes (1983)
* Bad Penny (1999)
* Magnum Love (1999)
* All The Way In (1984)

## Referències

* ↑ «Bob Chinn - Director». [Consulta: 19 octubre 2013].
* ↑ «Archived copy». Arxivat de l'original el 1999-05-08. [Consulta: 19 agost 2017].
* ↑ Joe Kerr, "XRCO's 3rd Annual 'Heart-On' Awards! Porndom's Hottest Film & Video Awards Show Sets The Standard For The Industry", Erotic X-Film Guide, August 1987, Vol. 5 No. 8, pp. 19–30.
* 1 2 «Bob Chinn». Arxivat de l'original el 24 September 2015. [Consulta: 19 octubre 2013].
* ↑ Jeremy Stone, "Heart-ons in Hollywood: The 5th Annual XRCO Adult Film & Video Awards", Adam Film World, September 1989, Vol. 13, No. 1, p. 10–11, 54.
* ↑ "The XRCO Hall of Fame", Adam Film World Guide 1990 Directory of Adult Films, p. 17

## Enllaços exterms

* Bob Chinn a l'Internet Adult Film Database
* Bob Chinn a Adult Film Database (anglès)
* Tell Them Bob Chinn Is Here! Bob Chinn Interview At Rock! Shock! Pop!
* Audio interview with Bob Chinn at The Rialto Report
# Ornette: Made in America

Ornette: Made in America és una pel·lícula documental estatunidenca de 1985 dirigida i editada per Shirley Clarke que tracta sobre el saxofonista i innovador del free-jazz Ornette Coleman. S'ha subtitulat al català.

## Resum

La pel·lícula no narra la vida de Coleman, sinó que emula el seu estil de forma lliure barrejant fragments d'actuacions, entrevistes, videoclips experimentals i recreacions de la infància de Coleman. S'hi inclouen entrevistes i imatges originals de William S. Burroughs, Buckminster Fuller, Ed Blackwell, Robert Palmer, George Russell, John Rockwell, Don Cherry i Denardo Coleman.
La pel·lícula inclou entrevistes, imatges d'arxiu i seqüències psicodèliques al voltant de la interpretació de l'àlbum Skies of America amb l'Orquestra Simfònica de Fort Worth al Centre de Convencions de la ciutat. L'obertura de la sala de concerts Caravan of Dreams serveix com a catalitzador per a la producció de la pel·lícula, però Shirley Clarke havia estat treballant en la pel·lícula durant més de 20 anys. El metratge de 1968 amb Ornette, el seu fill petit, Denardo i el col·laborador freqüent Charlie Haden, va ser filmat per Clarke per a una altra pel·lícula que mai va arribar a bon port.

## Llegat

Ornette va ser l'última pel·lícula de Shirley Clarke i la va reintroduir als circuits de cinema independent i de música de jazz que havia influït durant la dècada de 1960. L'estil d'edició intrusiu i ràpid de Clarke i el treball de videoclips avantguardistes de Kit Fitzgerald van merèixer els elogis de la crítica.
A finals de 2012, Milestone Films va tornar a estrenar Ornette en una selecció de cinemes i va distribuir la pel·lícula restaurada en DVD i Blu-ray. Va formar part d'un projecte més gran de Milestone per tornar a estrenar totes les pel·lícules antigues de Clarke.

## Referències

* ↑ Ornette: Made in America a la Base de dades de cinema en català
* ↑ «Ornette: Made in America». Arsenal. [Consulta: 6 juny 2012].
* ↑ Snowden, Don «Jazz Portrait 'Ornette' 20 Years In The Making». , 22-01-1986.
* ↑ «Ornette: Made in America». .
* ↑ Dargis, Manohla «Woman With a Lens, Restored». , 27-04-2012 [Consulta: 6 juny 2012].
# ADX Florence

L'ADX Florence (abreviatura d'United States Penitentiary Administrative Maximum Facility) és una presó federal de màxima seguretat dels Estats Units d'Amèrica. S'ubica prop de Florence, a l'estat de Colorado, dins d'un complex que acull altres presons amb una categoria de seguretat inferior. La presó de Florence acull alguns dels interns estatunidencs considerats més perillosos i és l'única penitenciaria federal amb la consideració de "supermàxima seguretat", significant que es prenen mesures extremes de control i es limita al màxim l'autonomia dels presoners. El complex ha estat anomenat l'«Alcatraz de les Muntanyes Rocoses».

## Condicions de vida

Els interns a les institucions de "supermàxima seguretat" romanen tot el dia tancats a les seves cel·les individuals i només poden sortir una o dues hores per a fer exercici físic dins d'un recinte interior. No els és permès mantenir cap contacte amb altres presoners ni la realització d'activitats comunitàries. Tampoc no poden comunicar-se amb l'exterior mitjançant el telèfon o qualsevol altre dispositiu.
Quasi tots els mobles de les cel·les són de formigó, inclosos els armaris, l'escriptori i el llit. Cada cel·la disposa d'un urinari metàl·lic, una pica i una dutxa amb limitador de temps per a evitar inundacions. Les finestres són franges estretes que permeten l'entrada de llum natural però no esbrinar la ubicació de la cel·la dins del complex penitenciari. Les cel·les poden tenir ràdio i un televisor emetent programes d'entreteniment, educatius i religiosos, però sempre són controlats des de l'exterior i els funcionaris poden desconnectar-los com a mesura de disciplina.
Les instal·lacions de l'ADX Florence disposen de nombroses càmeres de seguretat i sensors de moviment així com de 1.400 portes blindades controlades remotament.

## Interns destacats

* Zacarias Moussaoui, condemnat per formar part de la xarxa terrorista que realitzà els Atemptats de l'11 de setembre de 2001.
* Theodore Kaczynski, l'anomenat Unabomber, efectuà l'enviament de diversos paquets-bomba per a protestar contra la societat actual i l'abús de la tecnologia.
* Timothy McVeigh, realitzador de l'Atemptat d'Oklahoma City. Fou reclòs a Florence fins que el traslladaren al corredor de la mort de la presó de Terre Haute.
* Terry Nichols, condemnat per col·laborar amb Timothy McVeigh.

## Referències

* ↑ Fernandes, Edna «Supermax prison, the Alcatraz of the Rockies». The Times [Londres], 04-05-2006 [Consulta: 31 maig 2008]. Arxivat 2011-08-30 a Wayback Machine.
* 1 2 3 «Where Moussaoui Is Likely to Spend Life in Prison» (en anglès). Time, 04-05-2006. Arxivat de l'original el 18 de març 2011. [Consulta: 22 maig 2011].
* ↑ «Declaration of David Paul Hammer» (en anglès). USDC, 26-01-2007. Arxivat de l'original el 13 d'abril 2012. [Consulta: 22 maig 2011].

## Enllaços externs

* Web de l'Agència Federal de Presons dels EUA sobre l'ADX Florence Arxivat 2012-08-08 a Wayback Machine.
# Mar de Petxora

El mar de Petxora (també anomenat golf de Petxora) (en rus, Печорское море, o Pechorskoye more), és un petit mar ubicat a les costes del nord-oest de Rússia, un braç del mar de Barentsz, a la part sud-est.

## Geografia

Limita a l'est amb les costes occidentals de l'illa Vaigatx i la península Iugòrski, a l'oest amb l'illa Kolgúiev, al sud amb la costa continental de l'ókrug autònom dels Nenets i al nord amb la costa sud de l'illa meridional de l'arxipèlag de Nova Terra. Comunica amb el mar de Kara per dos estrets, que voregen l'illa Vaigatx: al nord l'estret de Kara i al sud l'estret de Iugor.
El mar de Petxora és una mar soma, molt poc profunda, la mitjana de fondària és de 6 m. i la màxima de 210. El riu Petxora de 1.998 km. de llargada hi desemboca. Hi ha pous de petroli.
El mar de Petxora queda bloquejat pel gel flotant de novembre a juny.
Es va utilitzar com punt de partida a l'est des de l'expedició de 1032 per Uleb.

## Referències

* Encyclopedia Britannica.
* Fauna bentònica i 2 Arxivat 2015-02-04 a Wayback Machine..
* Camps petroliers.