OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Setge de Lilla (1708)

El setge de Lilla va tenir lloc entre el 12 d'agost i el 10 de desembre de 1708 en el marc de la Guerra de Successió Espanyola.

## Història

La ciutat de Lilla, que el Regne de França havia ocupat i annexat el 1667, va ser objecte d'un setge el 1708 durant la Guerra de Successió Espanyola. Després de la batalla d'Oudenaarde de 1708, el camí cap a França va quedar expedit i el príncep Eugeni de Savoia es va dirigir cap al sud amb 75.000 homes per portar la guerra a territori francès.
El mariscal Louis François de Boufflers va arribar el 28 de juliol amb un contingent de 15.000 homes just a temps per defensar Lilla. La ciutat va resistir fins al 12 d'agost, quan Boufflers es va veure obligat a abandonar-la i retirar-se a la nova ciutadella. Lluís XIV va enviar noves tropes de París a Lilla, on es van enfrontar a un doble sistema defensiu al voltant de la ciutat construït pel duc de Marlborough.
La batalla va tenir lloc al sud de Lilla entre els dos exèrcits en una línia est-oest adossada a dos rius propers i els seus aiguamolls. El combat principal es va lliurar a la plana de Wattignies, on els francesos van intentar passar pel flanc occidental però van ser vençuts. Boufflers va haver de capitular el 28 octubre de 1708 amb 8.000 supervivents. Aquesta derrota va causar fort impacte al vell Lluís XIV i va donar pas al Tractat d'Utrecht de 1713 després de temptatives en va de redreçar la situació. Lluís XIV es veié obligat a abandonar les portes del Quebec.
El duc de Marlborough i el príncep Eugeni de Savoia van avançar després cap a Gant, on s'havien replegat les tropes franceses derrotades a Oudenaarde, i se n0apoderaren el 29 de desembre del 1708. Els francesos evacuaren el comtat de Flandes i d'Hainaut, però Lluís XIV no acceptà les condicions de pau humiliants que li oferiren i l'any següent va intentar recuperar Mons amb nous generals.
# Le Légataire universel

Le Légataire universel (L'hereu universal) és una comèdia en cinc actes i en vers, escrita el 1708 per Jean-François Regnard. Se la considera la seva obra mestra. Representada per primera vegada el dilluns, 9 de gener de 1708, al Théâtre Français de París, va ser un èxit d'acollida. Se'n van fer 20 representacions.

## Argument

Per poder casar-se amb Isabelle, Éraste necessita aconseguir l'herència de Géronte. Per la seva part, Géronte compta deixar la seva fortuna a un nebot baix-normand i a una neboda de Le Mans. Crispin necessita també aquest matrimoni per poder casar-se amb Lisette. És per això que es disfressa successivament de nebot, de neboda i, després, de notari Scrupule quan aquest vol fer testar a Géronte, a punt de morir. Els esdeveniments es precipiten quan Géronte es recupera i quan el notari es presenta a casa seva per portar-li el testament.

## Personatges

* Géronte, oncle d'Éraste
* Senyora Argante, mare d'Isabelle
* Éraste, enamorat d'Isabelle
* Isabelle, enamorada d'Éraste
* Crispin, criat d'Éraste, enamorat de Lisette
* Lisette, serventa de Géronte
* Senyor Scrupule, notari
* Senyor Gaspard, notari
* Senyor Clistorel, apotecari

## Enllaços externs

* Text de Le Légataire universel, en francès
# Les Ménechmes, ou Les Jumeaux

Les Ménechmes, ou Les Jumeaux és una comèdia en cinc actes, precedits d'un pròleg, de Jean-François Regnard, representada per primera vegada el divendres 4 de desembre de 1705.
L'escena té lloc a París, en una plaça pública.

## Personatges

Pròleg
* Apollon
* Mercure
* Plaute
Comèdia
* Ménechme, germà bessó
* El cavaller Menechme, germà bessó
* Démophon, pare d'Isabelle.
* Isabelle, amant del Cavaller
* Araminte, vella tia d'Isabelle, enamorada del Cavaller
* Finette, serventa d'Araminte.
* Valentin, criat del Cavaller
* Robertin, notari
* Un Marquès gascó
* Senyor Coquelet, mercader

## Enllaços externs

* Text de Les Menechmes, ou Les jumeaux de Jean-François Regnard, en francès
# Tokugawa Ienobu

    En aquest nom japonès, el cognom és Tokugawa.
Tokugawa Ienobu (徳川 家宣) (11 de juny del 1662 - 12 de novembre del 1712) va ser el sisè shogun del shogunat Tokugawa del Japó. Era el fill gran de Tokugawa Tsunashige.
Inicialment quan el seu oncle Tokugawa Tsunayoshi es va convertir en shogun ell va ser educat per ser un daimyō el 1680 pel rōnin neoconfucionista Arai Hakuseki,el qual va ser el seu tutor i conseller personal durant la resta de la seva vida.
Va ser escollit shōgun el 1709 després de la mort del seu oncle el qual va morir sense deixar descendència.
Va reformar alguns elements de la societat japonesa, va completar la transformació del shogunat d'una institució militar a una civil. Va abolir els edictes i els lleis repressives de Tsunayoshi, va flexibilitzar la censura i eliminar els persecucions i castics cruels, reformant així el sistema judicial. Va establir l'economia amb la creació d'una moneda d'or. El 1711 va intentar crear relacions entre l'Emperador Nakamikado i la seva cort a Kyoto, va ser un dels primers a crear una relació de poders entre la noblesa i el shogunat.
# Carlota Sibil·la d’Ahlefeldt-Langeland

Carlota Sibil·la d'Ahlefeldt-Langeland (en alemany Charlotte Sibylle von Ahlefeldt-Rixingen) va néixer a Copenhaguen el 31 d'agost de 1672 i va morir a Frankfurt el 17 de febrer de 1716. Era una noble danesa, filla del comte Frederic d'Ahlefeldt (1623-1686) i de Maria Elisabet de Leiningen-Dagsburg-Hardenburg (1648-1724).

## Matrimoni i fills

El 12 de gener de 1696 es va casar a Hamburg amb Jordi Lluís de Solms-Rodelheim (1664-1716), fill del comte Joan August (1623-1680) i d'Elionor Bàrbara de Cratz-Scharffenstein (1629-1680). El matrimoni va tenir cinc fills:
* Frederic August (1696-1716)
* Sofia Guillemina nascuda i mort el 1699
* Lluïsa Carlota (1700-1703)
* Caterina Polyxena (1702-1765), casada amb Cristià Carles Reinhard de Leiningen-Dagsburg-Falkenburg (1695-1766).
* Lothar Guillem (1703-1722)

## Enllaços externs

* Jordi Lluís de Solms-Rodelheim
# Jacques Le Brigant

Jacques Le Brigant (Pontrieux, Costes del Nord, 1720 - París, 1804) fou un erudit bretó i advocat del Parlament de Bretanya i celtitzant. Fou un dels primers celtòmans, moviment de finals del segle xviii i començaments del XIX, dedicats als estudis científics de temàtica cèltica. Amb Jacques Cambry va fundar l'Académie Celtique, i imaginà que el bretó era la llengua mare de tots els idiomes.

## Obres

* Éléments succincts de la langue des Celtes-Gomérites ou bretons. Introduction à cette langue et, par elle, à celle de tous les peuples connus 1779.
* Observations fondamentales sur les langues anciennes et modernes; ou de l'Ouvrage intitulé: la langue primitive conservée. Prospectus; Advertissement sur les notes; 1. Langues orientales; 2. Observations sur les traductions;3. Différences entre les synonymes apparens; 4. Chinois; 5. Sanscrit; 6. Galibi; 7. Langue de l'île de Tahiti; 8. Dictionnares celtiques. 1787.
# Jonathan Trelawny

Sir Jonathan Trelawny (Pelynt (Cornualla), 24 de març de 1650 - Chelsea, 19 de juliol de 1721) fou un bisbe anglicà, 3r baronet de Trelawny, famós pel seu posicionament contra el rei a la Revolució Gloriosa, que va inspirar una cançó popular considerada l'himne de Cornualla.

## Inicis

Tercer fill del 2n baronet Jonathan Trelawny i de Mary Seymour, fou ordenat sacerdot el 1673. Conjuntament amb el seu germà, el general Charles Trelawny, va ajudar a sufocar les rebel·lions dels nobles contra la corona. El rei Jaume II, en agraïment, el va fer cavaller i el va promoure a bisbe de Bristol el 1685.

## Canvi de bàndol

Malgrat la seva lleialtat a la corona, Trelawny va ésser un dels set bisbes que es van posicionar en contra de la Declaració d'Indulgència de 1687, on el rei garantia la tolerància religiosa amb els catòlics. Els bisbes foren empresonats a la Torre de Londres durant tres setmanes, jutjats i absolts. Aquests fets van donar lloc a la Revolució Gloriosa.
El 1688, amb l'entronització del protestant Guillem III, va esdevenir bisbe d'Exeter i el 1707 de Winchester. Va morir el 1721 i és enterrat a la seva vila natal.

## El seu fill

Del seu matrimoni amb Rebecca Hele va tenir dotze fills, el quart dels quals, Henry Trelawny va participar en la Guerra de Successió Espanyola, en la defensa de Barcelona del setge de 1705.

## L'himne

Trelawny també és conegut per ser el protagonista de la cançó “The Song of the Western Men” (La cançó dels homes de l'oest), composta el 1825 per R. S. Hawker, vicari de Morwenstow, en memòria dels fets de 1688, que es considera l'himne de Cornualla i que, a la tornada, hi diu: “And shall Trelawny die?” (I Trelawny morirà?) i és coneguda per aquest nom o simplement per “Trelawny”.

## Enllaços externs

* Biografia a la Cornwall Guide. (anglès)
# John Vanbrugh

Sir John Vanbrugh (24 de gener de 1664 - 26 de març de 1726) fou un arquitecte i dramaturg anglès, famós per haver estat el dissenyador del Palau de Blenheim. Va escriure dos polèmiques comèdies de la literatura de l'època de la Restauració anglesa, The Relapse (1696) i The Provoked Wife (1697) que actualment se segueixen representant en els escenaris, sovint envoltades de controvèrsia.
Vanbrugh va ser, en molts aspectes, un radical al llarg de la seva vida. De jove, sent un confiat whig, va formar part de la trama per enderrocar el rei Jaume II d'Anglaterra i coronar Guillem III, protegint així la democràcia parlamentària anglesa. Aquestes activitats perilloses van portar fins a la presó de la Bastilla a París com a presoner polític. En la seva carrera de dramaturg, va ofendre a diversos sectors de la Restauració i de la societat del segle xviii, no només pel caràcter obertament sexual de les seves obres, sinó també pel seu missatge en defensa dels drets de la dona dins del matrimoni. Va ser atacat per ambdues coses, i va ser un dels primers objectius del pamflet Short View of the Immorality and Profaneness of the English Stage. En la seva carrera arquitectònica, va crear el que s'ha conegut com el barroc anglès. El seu treball com a arquitecte va ser tan atrevit com el seu activisme polític i les seves obres de temes matrimonials, i va rebre nombroses crítiques procedents dels sectors més conservadors de la societat.

## Enllaços externs

* Petita biografia Arxivat 2005-11-22 a Wayback Machine. (castellà)
* Web del Palau de Blenheim (anglès)
# Boxcar Bertha

Boxcar Bertha és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Martin Scorsese, estrenada el 1972. Ha estat doblada al català.

## Argument

El pare de Bertha Thompson, apressat pel seu empresari per acabar el seu treball, mor davant seu. Des d'aquest incident, viatja en vagons de bestiar, solcant l'Amèrica de la Gran Depressió. Troba un jove sindicalista que intenta iniciar els ferroviaris en la vaga, després un jugador que porta un revòlver. Els segueix en les seves aventures.

## Repartiment

* Barbara Hershey: "Boxcar" Bertha Thompson
* David Carradine: "Big" Bill Shelly
* Barry Primus: Rake Brown
* Bernie Casey: Von Morton
* John Carradine: H. Buckram Sartoris
* Victor Argo: McIver n°1
* David Osterhout: McIver n°2
* Grahame Pratt: Emeric Pressburger
* "Chicken" Holleman: M. Powell
* Harry Northup: Harvey Hall
* Ann Morell: Tillie Parr
* Marianne Dole: Sra. Mailler
* Joe Reynolds: Joe Cox

## Referències

* ↑ esadir.cat. Boxcar Bertha. esadir.cat.
* ↑ «Boxcar Bertha». The New York Times.

## Enllaços externs

* Boxcar Bertha a Internet Movie Database (anglès)
* Boxcar Bertha a TCM Movie Database (anglès)
# Wilhelm Bungert

Wilhelm Paul Bungert (Mannheim, Tercer Reich, 1 d'abril de 1939) és un extennista i entrenador alemany.
Va disputar una final de Grand Slam individual a Wimbledon (1967), i una de dobles a Roland Garros (1962). Fou el segon tennis alemany de la història en disputar una final de Grand Slam després de Gottfried von Cramm trenta anys abans. També va formar part de l'equip d'Alemanya Occidental de Copa Davis tan com a jugador i com a capità, disputant en ambdós casos la final sense aconseguir la victòria.
Actualment és propietari d'un club de tennis i golf a Düsseldorf. Les marques de roba esportiva Adidas o Puma van utilitzar el seu nom per un model de vambes de tennis.

## Torneigs de Grand Slam
### Individual: 1 (0−1)

| Resultat | Núm. | Any | Torneig | Oponent | Marcador |
| Finalista | 1. | 1967 | Wimbledon | John Newcombe | 2−6, 1−6, 1−6 |

### Dobles: 1 (0−1)

| Resultat | Núm. | Any | Torneig | Parella | Oponents | Marcador |
| Finalista | 1. | 1962 | Roland Garros | Christian Kuhnke | Roy Emerson Neale Fraser | 3−6, 4−6, 5−7 |

## Palmarès
### Equips: 1 (0−1)

| Resultat | Núm. | Data | Torneig | Superfície | Equip | Oponents | Marcador |
| Finalista | 1. | 29−31 d'agost de 1970 | Copa Davis, Cleveland, Estats Units | Dura | Christian Kuhnke | Arthur Ashe Bob Lutz Cliff Richey Stan Smith | 0−5 |

## Referències

* ↑ «History of PUMA Tennis» (en anglès). frixshun.com. [Consulta: 26 juny 2020].
* ↑ «De la pista a las calles» (en castellà). SuelasDeGoma.fm. Arxivat de l'original el 2020-06-29. [Consulta: 26 juny 2020].

## Enllaços externs

* Wilhelm Bungert a l'ATP (anglès)
* Wilhelm Bungert a la Federació Internacional de Tennis (anglès)
* Wilhelm Bungert a la Copa Davis (anglès)
# Edil Rosenqvist

Edil Albert Rosenqvist (Degerby, Ingå, Uusimaa, 11 de desembre de 1892 – Hèlsinki, 14 de setembre de 1973) va ser un lluitador finlandès que va competir durant la dècada de 1920.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on va guanyar la medalla de plata en la competició del pes semipesant del programa de lluita grecoromana. Quatre anys més tard, als Jocs de París guanyà una nova medalla de plata en la competició del pes pesant del programa de lluita grecoromana.
El 1928 va disputar els seus tercers i darrers Jocs Olímpics, on quedà en sisena posició de la prova de pes semipesant del programa de lluita lliure.
En el seu palmarès també destaquen dos campionats mundials del pes semipesant i quatre títols nacionals, dos del pes semipesant i dos del pes pesant.

## Referències

* 1 2 3 «Edil Rosenqvist Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d’abril 2020. [Consulta: 22 agost 2017].
# Lo Clapièr

Lo Clapièr (en francès Le Clapier) és un municipi francès situat al departament de l'Avairon i a la regió d'Occitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 73 | 96 | 79 | 71 | 67 | 65 | 76 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Raymond Fabreguettes | |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Psexoanálisis

Psexoanálisis és una pel·lícula de l'Argentina filmada en colors dirigida per Héctor Olivera sobre el guió de Gius segons l'argument d'Héctor Olivera i contes Máximo Lafart i Susana Lugones que es va estrenar el 19 de juny de 1968 i va tenir com a protagonistes a Norman Briski, Jorge Barreiro, Elsa Daniel i Libertad Leblanc. L'escenografia a càrrec d'Oscar Lagomarsino i Edgardo Giménez. També van col·laborar en la provisió de pintures i objectes Josefina Robirosa i Rogelio Polesello.

## Síntesi

Un aprofitador es fa passar per psicoanalista per a conquistar dones amb traumes sexuals.

## Repartiment

Van participar del film els següents intèrprets:
* Norman Briski
* Jorge Barreiro
* Elsa Daniel
* Libertad Leblanc
* Malvina Pastorino
* Enzo Viena
* Pepe Soriano
* Soledad Silveyra
* Julio De Grazia
* Juana Hidalgo
* Nelly Prono
* Fabiana Gavel
* David Tonelli
* Jorge Cano
* Mario Savino
* Jorge Grancen
* Carlos Serafino
* Ademar De Gastaldi
* Nya Quesada
* Reina del Carmen
* Ana Matilde
* Susy Marco
* Marta Roldán

## Comentaris

La Prensa va escriure:
| « | ”Olivera ha sabut emprar el color amb intel·ligència i bon gust, però allí acaben els seus mèrits, perquè el film és groller, hi abunden els acudits grollers, i com a director d'intèrprets aconsegueix que actors de jerarquia…semblin dolents.” | » |
La Razón va dir:
| « | ”L'escenografia pop-op-psicodèlica per moments se li va de les mans…en la direcció d'actors, en canvi, mai perd el comandament.” | » |
Panorama va opinar:
| « | ”Documenta el debut d'Héctor Olivera com a director cinematogràfic, i revela en ell un home inquiet per experimentar amb fórmules narratives. Amb el temps, el film podrà constituir un document de la seva època, un inventari del que un sector de Buenos Aires, cap a 1968, va poder considerar bufó, interessant, prestigiós i fins a artístic.” | » |

## Referències

* ↑ Psexoanálisis a El País
* 1 2 3 4 5 Manrupe, Raúl; Portela, María Alejandra. Un diccionario de films argentinos (1930-1995). Buenos Aires: Editorial Corregidor, 2001, p. 481-482. ISBN 950-05-0896-6.

## Enllaços externs

* Informació sobre Psexoanálisis a Cinenacional.com
* Psexoanálisis a YouTube
# Xavi Daura

Xavi Daura (Barcelona, 1985) és un humorista català. Membre del duet còmic Venga Monjas juntament amb Esteban Navarro, amb qui els seus vídeos carregats d'humor absurd es van viralitzar de seguida a YouTube, ha col·laborat com a guionista en diferents programes televisius com Museo Coconut, Alguna pregunta més?, Comedy Central News o La Resistencia.

## Obra publicada

* 2019: Bravo
* 2024: Quemar dinero

## Referències

* ↑ Cuadrado, Gemma. «"No som com els Estopa": una conversa amb els germans Daura, il·lustradora i humorista catalans». Nació Digital, 12-09-2024. [Consulta: 20 novembre 2024].
* ↑ Richart, Alba. «No m'agradaria ser guionista de 'El Hormiguero'». El Nacional, 17-07-2024. [Consulta: 20 novembre 2024].
* ↑ Maldonado, Lorena G. «El español tiene una relación estrecha con sus testículos; ahí toma sus decisiones» (en castellà), 23-10-2019. [Consulta: 20 novembre 2024].
* ↑ de Dios, Marisa. «La carta d’amor al cine de Xavi Daura». El Periódico, 13-07-2024. [Consulta: 20 novembre 2024].
# Neville Bulwer-Lytton

Neville Stephen Bulwer-Lytton OBE (Calcuta, Índia, 6 de febrer de 1879 – París, 9 de febrer de 1951), 3r comte de Lytton, va ser un esportista, oficial de l'exèrcit i artista britànic.
Fill de Robert Bulwer-Lytton i Edith Villiers, era net dels novel·listes Edward Bulwer-Lytton i Rosina Doyle Wheeler. Neville Lytton va néixer a l'Índia, mentre el seu pare va servir com a governador general.
Va estudiar a l'Eton College i a l'École des Beaux-Arts de París. El 1908 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on guanyà la medalla de bronze en la competició de Jeu de paume, després de perdre en semifinals contra Eustace Miles.
Durant la Primera Guerra Mundial Neville Lytton va servir com a oficial al Front occidental, lluitant al Somme i Amiens. Pels seus serveis el govern francès el condecorà amb la Legió d'Honor amb el grau de Cavaller.
Poc després d'acabar la guerra l'Imperial War Museum britànic i el francès Musée de Guerre van adquirir algunes de les seves obres d'art que reflecteixen les seves experiències en la guerra. Entre aproximadament 1900 i 1940 Lytton exposa les seves obres en algunes de les galeries més importants com l'Alpine Club Gallery, la Beaux Arts Gallery, les Dowdeswell Galleries, la Walker Art Gallery de Liverpool, el New English Art Club, la Royal Society of Portrait Painters i la Royal Academy de Londres. Neville Lytton va estar molt vinculat a la Société Nationale des Beaux-Arts de París, on exposa les seves obres.

## Referències

* ↑ «Neville Lytton Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 16 de novembre 2012. [Consulta: 31 agost 2016].
* ↑ «Neville Lytton». artoftheprint.com [Consulta: 31 agost 2016].
# Smith Streeter

Smith O. Streeter (Ontario, Canadà, 14 de juliol de 1844 – Thawville, Illinois, 17 de desembre de 1930) va ser un jugador de roque canadenc de naixement, però nacionalitat estatunidenc el 1865, que va prendre part en els Jocs Olímpics de Saint Louis, el 1904, on va guanyar la medalla de plata en la prova de roque. Amb quatre victòries i dues derrotes, fou superat per Charles Jacobus, mentre superava a Charles Brown, tercer.

## Referències

* 1 2 «Smith Streeter Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 19 de maig 2011. [Consulta: 18 octubre 2015].
# Charles Brown (jugador de roque)

Charles Brown (Onarga, Illinois, 12 de març de 1867 – Oak Park, Illinois, 7 de juny de 1937) va ser un jugador de roque estatunidenc que va prendre part en els Jocs Olímpics de Saint Louis, el 1904, on va guanyar la medalla de bronze en la prova de roque. Amb dues victòries i quatre derrotes, fou superat per Charles Jacobus i Smith Streeter, primer i segon respectivament.

## Referències

* 1 2 «Charles Brown Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 24 d'agost 2011. [Consulta: 18 octubre 2015].
# WirelessHART

WirelessHART és un protocol de comunicacions sense cables via ràdio-freqüència (xarxa sense fil). Està dirigit al sector industrial però també es pot aplicar domèstic (domòtica), edificis terciaris (immòtica) i a ciutats (urbòtica: xarxa d'àrea metropolitana). WirelessHART està basat en la norma IEEE 802.15.4 i destinat a crear xarxes d'àrea personal de baixa potència i baixa velocitat de transmissió de dades. WirelessHART és dissenyat per l'organització FieldCom Group. Aquest protocol pot ésser emprat en la Internet de les coses.
L'any 2010, l'IEC va crear l'estàndard IEC 62591.

## Característiques

* Orientat a dispositius de baix cost, curt abast (100m en camp obert) i baix consum d'energia (ideal per a dispositius a bateria).
* Fig.1 Xarxa de topologia malladaBaixa potència d'emissió segons normativa del Institut Europeu de Normes de Telecomunicació ETSI 300 220.
* Utilitza una banda sense llicència ISM.
* Empra una topologia de Xarxa en Malla per a aconseguir un major abast (vegeu Fig.1)
* És un protocol obert segons norma IEC 62591.

## Arquitectura

WirelessHART s'estructura en les següents capes:
* Capa física (PHY) definida per la norma IEEE 802.15.4
* Capa d'enllaç de dades (MAC) definida per la norma IEEE 802.15.4
* Capa de xarxa definida per l'especificació WirelessHART
* Capa d'aplicació definida per l'especificació WirelessHART

## Circuits integrats per a implementar WirelessHART

* Fabricant Linear Technology : LTC5800-WHM, LTC590x-WHM

## Vegeu també

* Protocol ZigBee
* Protocol Thread
* Protocol MiWi
* Protocol SimpliciTI
* Protocol ISA100.11a

## Referències

* ↑ «SmartMesh WirelessHART - Linear Technology» (en anglès). linear. [Consulta: 5 febrer 2017].
* ↑ «WirelessHART - Process Instrumentation - Siemens» (en anglès). siemens. [Consulta: 5 febrer 2017].
* ↑ «Vista prèvia d'IEC62591» (en anglès). IEC. Arxivat de l'original el 2022-10-06. [Consulta: 5 febrer 2017].
* ↑ Foundation, HART Communication. «WirelessHART Overview» (en anglès). en.hartcomm.org. Arxivat de l'original el 2017-02-15. [Consulta: 5 febrer 2017].
# Wolfgang Hottenrott

Wolfgang Hottenrott (Hannover, 13 de juny de 1940) és un remer alemany, ja retirat, que va competir durant les dècades de 1960 i 1970.
El 1964, com a membre de l'equip alemany unificat, va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Tòquio, on guanyà la medalla de bronze en la prova del dos sense timoner del programa de rem. Formà parella amb Michael Schwan. Quatre anys més tard, com a membre de la República Federal Alemanya, va disputar els Jocs de Ciutat de Mèxic, on guanyà la medalla d'or en la prova del vuit amb timoner. El 1972, a Munic, disputà els seus tercers, i darrers, Jocs Olímpics, on fou cinquè en la prova del vuit amb timoner. Amb aquesta medalla d'or es convertí en un dels esportistes alemanys més joves en guanyar una medalla olímpica, ja que sols tenia 17 anys i 173 dies en aquells moments. Junt amb la resta de l'equip va dur la bandera olímpica en la cerimònia inaugural dels Jocs de Munic de 1972.
En el seu palmarès també destaquen tres medalles al Campionat d'Europa de rem, una d'or i dues de plata, entre les edicions de 1964 i 1967. També guanyà sis campionats nacionals.

## Referències

* 1 2 3 4 «Olympedia – Gunther Tiersch». [Consulta: 10 maig 2024].
* ↑ «World Rowing - Wolfgang HOTTENROTT» (en anglès). Arxivat de l'original el 2022-11-16. [Consulta: 10 maig 2024].