OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Peter Hyams

Peter Hyams (Nova York, Nova York, Estats Units, 26 de juliol de 1943) és un director de cinema, productor i guionista estatunidenc. Ha fet també de director de fotografia a la majoria de les seves pel·lícules.

## Biografia

Va començar la seva carrera com a periodista. Destaca amb la seva pel·lícula Capricorn One el 1978, on un periodista descobreix una vasta maquinació destinada a fer creure que uns astronautes han aterrat a Mart.>
Ha posat en escena pel·lícules de ciència-ficció (Outland o 2010: pel·lícula, la continuació de 2001: una odissea de l'espai de Stanley Kubrick) i de les pel·lícules d'acció (Timecop i Sudden Death amb Jean-Claude Van Damme).

## Filmografia
### Director

* 1974: Brigada antivici (Busting) amb Elliott Gould i Robert Blake
* 1974: Our Time amb Pamela Sue Martin
* 1976: Peeper amb Michael Caine i Natalie Wood
* 1978: Capricorn u (Capricorn One) amb Elliott Gould i James Brolin
* 1979: Hanover Street amb Harrison Ford i Lesley-Anne Down
* 1981: Outland amb Sean Connery i Peter Boyle
* 1983: The Star Chamber amb Michael Douglas
* 1984: 2010 amb Roy Scheider i John Lithgow
* 1986: Apunta, dispara i corre (Running Scared) amb Gregory Hines i Billy Crystal
* 1988: The Presidio amb Sean Connery i Meg Ryan
* 1990: Narrow Margin amb Gene Hackman i Anne Archer
* 1992: Stay Tuned amb John Ritter, Pam Dawber i Jeffrey Jones
* 1994: Timecop amb Jean-Claude Van Damme
* 1995: Sudden Death amb Jean-Claude Van Damme
* 1997: Relic amb Tom Sizemore i Penelope Ann Miller
* 1999: End of Days amb Arnold Schwarzenegger i Gabriel Byrne
* 2001: The Musketeer amb Justin Chambers i Mena Suvari
* 2005: A Sound of Thunder adaptació de Ray Bradbury
* 2009: Beyond a Reasonable Doubt amb Michael Douglas i Jesse Metcalfe
* 2013: Enemies Closer amb Jean-Claude Van Damme

## Referències

* ↑ Ford, Luke. «Director Peter Hyams». [Consulta: 15 juliol 2008].
* ↑ «Interview with Peter Hyams | Interviews | Roger Ebert».
* ↑ "Directors Special: Peter Hyams Film by Film", Empire Magazine accessed 30 July 2014
# Heinrich Jung

Heinrich Jung (alemany: Heinrich Wilhelm Ewald Jung) (Essen, 4 de maig de 1876 - Halle, 12 de març de 1953) va ser un matemàtic alemany.

## Vida i obra

Jung va estudiar matemàtiques, física i química a les universitats de Berlín i de Marburg, obtenint el doctorat en aquesta última el 1899 sota la direcció de Friedrich Schottky. Els anys següents va ser professor ajudant a Marburg fins al 1908 en que va ser nomenat professor de la Oberrealschule d'Hamburg. El 1913 va ser nomenat professor de la universitat de Kiel, en la qual va romandre fins al 1918, excepte un breu període de militar a la Primera Guerra Mundial. Després de dos anys a la universitat de Dorpat, va ser nomenat catedràtic el 1920 de la universitat de Halle, substituint Albert Wangerin per la seva jubilació. Va romandre a Halle fins que es va retirar el 1948, tot i que va continuar donant classes fins al 1951.
Jung va publicar una seixantena d'obres entre llibres i articles científics que tracten, principalment de la teoria aritmètica de les funcions algebraiques de dues variables i de les funcions theta. És recordat sobre tot pel teorema que porta el seu nom, sobre el límit superior del radi d'un subconjunt de $\mathbb {R} ^{3}$. També te altres treballs importants sobre la factorització d'automorfismes.
Durant l'època nazi va ser membre de diverses associacions nazis com la Nationalsozialistischen Volkswohlfahrt (NSV), la Nationalsozialistischen Deutschen Dozentenbund (NSDDB) i la Nationalsozialistischen Altherrenbund.

## Referències

* ↑ Knobloch, 1974, p. NDB.
* ↑ Pickover, 2009, p. 306.
* ↑ Sohl, Gustafsson i Kristensson, 2007, p. 8-9.
* ↑ Fernandez de Bobadilla, 2005, p. 15.
* ↑ Waibel, 2011, p. 158.

## Bibliografia

* Fernandez de Bobadilla, Javier «A new geometric proof of Jung's theorem on factorisation of automorphisms of $\mathbb {C} ^{2}$» (en anglès). Proceedings of the American Mathematical Society, Vol. 133, 2005, pàg. 15-19. DOI: 10.1090/S0002-9939-04-07637-3. ISSN: 0002-9939.
* Pickover, Clifford A. The Math Book (en anglès). Sterling, 2009. ISBN 978-1-4027-5796-9.
* Sohl, Christian; Gustafsson, Mats; Kristensson, Gerhard «Physical limitations on broadband scattering by heterogeneous obstacles» (en anglès). Journal of Physics A: Mathematical and Theoretical, Vol. 40, Num. 36, 2007, pàg. 1-25.
* Waibel, Harry. Diener vieler Herren (en alemany). Peter Lang, 2011. ISBN 9783631635421.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Heinrich Jung» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
* Engel, W. «Heinrich Wilhelm Ewald Jung (1876-1953)». Universitat de Halle, 1999. [Consulta: 7 desembre 2019]. (alemany)
* Knobloch, Eberhard. «Jung, Heinrich». Neue Deustche Biographie, 1974. [Consulta: 7 desembre 2019]. (alemany)
# Platja de Santa Cristina

La platja de Santa Cristina està situada al terme municipal de Lloret de Mar (la Selva), a la Costa Brava sud, entre els penya-segats del Jardí Botànic Pinya de Rosa i la pineda que envolta el camí que porta a l'Ermita de Santa Cristina. Orientada a l'est, té una longitud de 319 m i una amplada mitjana de 32 m, formada por sorra mitjana i gruixuda, i un pendent d'entrada a l'aigua fort. Disposa de tota mena de serveis (servei de salvament i primers auxilis, vigilància i seguretat, servei de neteja del passeig i la sorra), d'equipaments (dutxes, WC, papereres), senyalització (canals d'entrada i sortida d'embarcacions, platja abalisada a 200 m, banderes de senyalització de l'estat de la mar), i activitats d'oci (lloguer de para-sols i gandules, creuers turístics, quiosc de venda de gelats i begudes, restaurants, zona esportiva)
S'hi accedeix per la carretera GI-682 (Blanes-Lloret). L'accés motoritzat a la cala no és permès, i la zona d'aparcament queda a uns 200 metres de la platja, davant l'ermita que dona nom al paratge.
Està delimitada per la Punta de Llevant i per les roques d'Es Canó, que la separen de la platja de Treumal. Les roques d'Es Canó formen un petit golf que serveix de refugi quan bufa el garbí o llebeig. Aquest espai és conegut amb el nom d'Es Racó de Garbí. És on comença la corba que forma la platja de Santa Cristina que acaba al Racó de Llevant, sota uns penyals plens de pins. Enfilant el camí que porta a la platja, anem a parar a l'Ermita de Santa Cristina.
L'Agència Catalana de l'Aigua efectua un control setmanal de la qualitat de l'aigua, durant la temporada de bany, amb el resultat d'excel·lent. La platja ha estat distingida amb el distintiu de Bandera Blava, que reconeix internacionalment la qualitat de l'aigua i serveis.

## Referències

* ↑ «Platja de Santa Cristina». Visita Costa Brava.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* 1 2 «Platja de Santa Cristina». Agència Catalana de l'Aigua.
* ↑ «Platja de Santa Cristina». Lloret Turisme - Lloret Futur S.A. - Ajuntament de Lloret de Mar. Arxivat de l'original el 2015-04-25. [Consulta: 21 abril 2014].
* ↑ «Santa Cristina». Agència Catalana de Turisme. [Consulta: 21 abril 2014].
* ↑ Sala i Lloberas, Joan. La costa de Lloret. Lloret de Mar: Club Marina Casinet, 1990, pàg. 19-22.
* ↑ «Santa Cristina». Foundation for Environmental Education. Arxivat de l'original el 2014-08-18. [Consulta: 21 abril 2014].
* ↑ «96 platges i 24 ports, guardonats amb la Bandera Blava 2023 a Catalunya». Acció Climàtica, Alimentació i Agenda Rural. Generalitat de Catalunya, 04-05-2023.

## Enllaços externs

* Toponímia popular de la costa de Sa Carabera a Treumal Arxivat 2014-04-22 a Wayback Machine.
# Pokotoa Sipeli

Pokotoa Ikiua Lalotoa Sipeli NDSC és un polític retirat de Niue, antic Ministre en el gabinet de Toke Talagi del 2008 al 2020.

## Carrera política

Sipeli va ser elegit com a membre de l'Assemblea de Niue en l'escó per Liku en les eleccions generals de 1993. Després de les eleccions generals de 2008, va ser nomenat ministre de correu i telecomunicacions, ministre d'agricultura, sivicultura i pesca i ministre de serveis administratius pel primer ministre Toke Talagi.
També és president del Consell pel Desenvolupament de les TIC a Niue (NiDC).
En els Premis Nacionals de Niue de 2022, va rebre la Creu del Servei Distingit de Niue.
Sipeli es va retirar en les eleccions de 2023.

## Referències

* 1 2 Sariah Magaoa. «Six members announce retirement from politics in the lead up to the general elections 2023». TV Niue, 14-04-2023. [Consulta: 3 maig 2023].
* ↑ "Members of the Niue Fono Ekepule" Arxivat 12 August 2010 a Wayback Machine., lloc web del govern de Niue
* ↑ Members of the Niuean Cabinet Arxivat 18 May 2008 a Wayback Machine., lloc web del govern de Niue
* ↑ "Pokotoa Sipeli" Arxivat 28 January 2010 a Wayback Machine., ICANN
* ↑ Esther Pavihi. «Distinguished Service Cross awarded to former Cabinet Minister Hon. Pokotoa Sipeli». TVNiue, 01-09-2022. [Consulta: 3 desembre 2022].
# Jenny Yuefon Yang

Jenny Yuefon Yang (Vall de San Fernando, segle XX) és una química estatunidenca. És professora ajudant de química a la Universitat de Califòrnia, Irvine, on dirigeix un grup de recerca centrat en la química inorgànica, la catàlisi i els combustibles solars.
Va néixer a la vall de San Fernando i es va criar a Chatsworth, Los Angeles. És taiwanesa-estatunidenca de segona generació.{ Va completar la llicenciatura en ciències químiques a Berkeley l'any 2001 i un doctorat en química inorgànica a l'Institut de Tecnologia de Massachusetts al 2007.
Va realitzar una estada postdoctoral en el Laboratori Nacional del Pacífic Nord-Oest, on va ser promoguda a científica titular. L'any 2011, va acceptar una plaça al Centre Conjunt per a la Fotosíntesi Artificial a l'Institut de Tecnologia de Califòrnia. L'any 2013, es va unir a la facultat de la Universitat de Califòrnia, Irvine com a professora ajudant de química.
Ha publicat en l'àrea de la química inorgànica i de l'organometàlica, l'electrocatálisi i la ciència dels materials.
Ha estat reconeguda amb molts premis, entre els quals destaca el Premi de Recerca Early Carreer del Departament d'Energia dels Estats Units, la Sloan Research Fellowship en química, el Premi Presidencial a Joves Carreres per a Científics i Enginyers (PEQUÉS) (2017), el Kavli Frontiers of Science Fellow (2017), el Research Corporation Advanced Energy Materials Scialog Fellow (2017) i el Premi CAREER de la Fundació Nacional de Ciències 2016. Yang va ser elegida en la promoció de 2018 per la CIFAR com Azrieli Global Scholar.

## Referències

* 1 2 楊, 婷專. «台裔學者獲美工程師最高榮譽» (en xinès). Sina Corp, 13-01-2017. [Consulta: 30 novembre 2018].
* 1 2 «Directory | UCI Department of Chemistry». www.chem.uci.edu. [Consulta: 29 octubre 2018].
* ↑ Yang, Jenny Yue-fon «Distal hydrogen-bonding effects and cofacial bimetallic salen architectures for oxygen activation chemistry». . Massachusetts Institute of Technology, 2007.
* ↑ «UC Irvine - Faculty Profile System». www.faculty.uci.edu. [Consulta: 29 octubre 2018].
* ↑ «Announcing the 2018 Class of CIFAR Azrieli Global Scholars». CIFAR, 06-09-2018. [Consulta: 29 novembre 2018].
# Rand Ravich

Rand Ravich és un director, escriptor i productor de cinema i televisió. El 1999 va escriure i dirigir el thriller de ciència-ficció La cara del terror, protagonitzat per Johnny Depp i Charlize Theron. Va ser productor de la pel·lícula Confessions of a Dangerous Mind, i també va escriure els guions de la seqüela de Candyman, La revenja de Candyman i la pel·lícula de 1997 El director. Ravich és el creador de la sèrie dramàtica de televisió de la NBC Life. També va ser el productor executiu del programa i un dels guionistes. Va crear el drama de thriller de la NBC del 2014 Crisis.
Va assistir a l'Arthur L. Johnson Regional High School, però es va graduar a l'Solomon Schechter, una petita escola diürna jueva, abans d'assistir a l'Haverford College a Pennsilvània, i es va graduar el 1984. Es va especialitzar en Filosofia, estudiant amb Richard J. Bernstein, Aryeh Kosman i Paul Desjardins. El nom del professor Desjardin, i moltes altres referències a Haverford, apareixen regularment a Life. Mentre estava a Haverford, Rand va passar sota la tutela del professor Bob Butman, que va fomentar els interessos creatius de Rand i el va empènyer en el camí cap a la seva carrera d'escriptor. Ravich també va escriure el guió de la sèrie de terror i drama de la Fox Television Network Second Chance. de la que és productor executiu juntament amb Howard Gordon. escriure i va ser productor executiu de l'episodi pilot, que va ser dirigit per Michael Cuesta.

## Filmografia

Cinema
| Any | Títol | Director | Guionista | Notes |
| 1991 | Crime Lords | No | Sí | Direct-to-video |
| 1995 | Oink | Sí | No | Curtmetratge |
| 1995 | La revenja de Candyman | No | Sí | |
| 1997 | El director | No | Sí | També co-productor |
| 1999 | La cara del terror | Sí | Sí | |
| 2024 | The Killer's Game | No | Sí | |
Productor executiu
* Confessions of a Dangerous Mind (2002)
Telefilms
| Any | Títol | Guionista | Productor executiu |
| 2005 | N.Y.-70 | Sí | Sí |
| 2006 | The Time Tunnel | Sí | Sí |
| 2010 | Edgar Floats | Sí | Sí |
Sèries de televisió
| Any | Títol | Guionista | Creador | Productor executiu |
| 2007–2009 | Life | Sí | Sí | Sí |
| 2014 | Crisis | Sí | Sí | Sí |
| 2016 | Second Chance | Sí | Sí | Sí |

## Referències

* ↑ «Life: About». NBC, 2007. Arxivat de l'original el 15 novembre 2007. [Consulta: 9 novembre 2007].
* ↑ Miska, Brad. «Fox Orders "Frankenstein" Pilot». Bloody-disgusting.com, 21-01-2015. [Consulta: 31 març 2017].
* ↑ Reilly, Travis. «Fox Orders Drama Pilots for 'Luther' Remake, 'Frankenstein' and Crime Series From 'Psych' Producer». Thewrap.com, 20-01-2015. [Consulta: 31 març 2017].
* ↑ Miska, Brad. «FOX's "Frankenstein" Resurrects Their Director». Bloody-disgusting.com, 30-01-2015. [Consulta: 31 març 2017].
# Regarding Susan Sontag

Regarding Susan Sontag és una pel·lícula documental de 2014 sobre la intel·lectual nord-americana Susan Sontag, dirigida per Nancy Kates. Es va estrenar al Festival de Cinema de Tribeca l'abril de 2014 i a HBO el desembre de 2014. Entre els entrevistats hi ha la premi Nobel Nadine Gordimer, els escriptors Terry Castle, Wayne Koestenbaum i Stephen Koch, i la germana de Sontag Judith Sontag Cohen. L'actriu Patricia Clarkson dona veu als diaris i escrits de Sontag.

## Recepció

L'agregador de ressenyes Rotten Tomatoes, la pel·lícula té una puntuació d'aprovació del 86% basada en 7 ressenyes, amb una puntuació mitjana de 8,33/10. A Metacritic, la pel·lícula té una puntuació mitjana ponderada de 79 sobre 100, basada en 4 crítics, que indica "crítiques generalment favorables". Stephen Holden de The New York Times va qualificar la pel·lícula de "convincent" i "perceptiva".
La pel·lícula va rebre la menció especial del jurat al millor documental al Tribeca Film Festival de 2014. També va rebre el premi al millor documental a la Fire!! Mostra Internacional de Cinema Gai i Lesbià de 2015.

## Referències

* ↑ «TFF Q&A: REGARDING SUSAN SONTAG». Arxivat de l'original el 6 d’octubre 2014. [Consulta: 2 octubre 2014].
* ↑ «Regarding Susan Sontag (2014)». [Consulta: 3 maig 2020].
* ↑ «Regarding Susan Sontag Reviews». Metacritic. [Consulta: 3 maig 2020].
* ↑ «A Portrait of a Person, Not a Voice» (en anglès). [Consulta: 20 juliol 2018].
* ↑ «Here Are Your TFF 2014 Award Winners». , 24-04-2014 [Consulta: 31 agost 2014]. Arxivat 27 August 2019$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
* ↑ Guanyadors de l'edició de 2015 al web de Lambda

## Enllaços externs

* Regarding Susan Sontag - Lloc web oficial
# Linda B. Buck

Linda Brown Buck (Seattle, EUA, 29 de gener de 1947) és una metgessa, microbiòloga i professora universitària estatunidenca guardonada amb el Premi Nobel de Medicina i Fisiologia l'any 2004.

## Biografia

Va néixer el 29 de gener de 1947 a la ciutat de Seattle, població situada a l'estat nord-americà de Washington. El seu pare, d'ascendència irlandesa, és enginyer en electricitat i passa el temps inventant coses i la seva mare és filla d'immigrants suecs. Va estudiar medicina a la Universitat de Washington, on es va graduar el 1975 i s'especialitzà en microbiologia. L'any 1980 obtingué el doctorat en immunologia a la Universitat de Texas,sota la direcció d'Ellen Vitetta, i posteriorment cursà estudis postdoctorals a la Universitat de Colúmbia, sota la direcció de Richard Axel.
L'any 1991 es traslladà de Nova York a Boston, on li oferiren un lloc com a professora ajudant al departament de Neurobiologia de la Facultat de Medicina de Harvard, on es quedaria durant deu anys, aconseguint convertir-se en Full Professor. Durant aquest període, l'any 1994 conegué Roger Brint, un brillant científic, company de feina i, posteriorment, parella seva.
El 2002, Linda tornà a Seattle on li oferiren una feina com a professora afiliada de fisiologia i bioquímica a la Universitat de Washington. Així mateix la trucaren del Centre de Recerca del Càncer Fred Hutchinson de Boston i esdevingué investigadora de l'Institut Mèdic Howard Hughes a Nova York.

## Recerca científica

Especialista del sistema olfactiu, inicià la seva recerca sobre les feromones i l'olfacte, observant com les olors es detecten al nas però s'interpreten al cervell. Al costat de Richard Axel aconseguí clonar receptors olfactius, demostrà que provenen de la família dels receptors adaptats de la proteïna G. Analitzant l'ADN de rates van estimar que hi ha d'haver almenys mil gens diferents per als receptors olfactoris en el genoma dels mamífers.
Així mateix ha realitzat estudis sobre l'envelliment subjacent dels mecanismes i l'esperança de vida de la Caenorhabditis elegans, un nematode molt estudiat en neurologia pel fet de ser un dels organismes més elementals que posseeix sistema nerviós.

## Premi Nobel

L'any 2004 fou guardonada, juntament amb Richard Axel, amb el Premi Nobel de Medicina i Fisiologia pel descobriment, l'any 1991, de la família dels gens dels receptors olfactius i dels primers nivells de tractament de la informació pel sistema olfactiu.

## Referències

* ↑ «Linda B. Buck». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 5 Merle-Béral, Hélène. 17 mujeres premios Nobel de ciencias (en castellà). Barcelona: Plataforma, febrer de 2018, p. 224-227, 229. ISBN 9788417114695.

## Enllaços externs

* (anglès) Pàgina de l'Institut Nobel, Premi Nobel de Medicina i Fisiologia 2004.
# Lydia J. Roberts

Lydia J. Roberts (1879-1965) va ser una nutricionista, professora, investigadora i autora de llibres americana. Va escriure Nutrition Work with Children (1928) un llibre de text clàssic als Estats Units. Roberts va ser nomenada professora ajudant a la Universitat de Chicago el 1919 i, en guanyar el doctorat en 1928, va ser promocionada a professora associada. El 1930 Roberts va ser professora i Presidenta del Departament d'Economia Domèstica d'aquella Universitat. Després de deixar Chicago en 1944 Roberts va guanyar una càtedra a la Universitat de Puerto Rico, la qual va ocupar fins a la seva jubilació en 1965.

## Referències

* ↑ «Lydia J. Roberts Papers 65» (en anglès). Arxivat de l'original el 2015-12-22. [Consulta: 10 desembre 2015].
# Romano Ferrara

Romano Ferrara va ser un director de cinema i guionista italià.

## Biografia

Ferrara va aparèixer per primera vegada l'any 1961 quan va presentar una de les primeres pel·lícules de ciència-ficció italianes amb I pianeti contro di noi. Tres anys més tard va dirigir dues novel·les policíaques i el 1967 una pel·lícula d'aventures ambientada a la selva. Exceptuant el seu debut, sempre va treballar sota pseudònims. Ferrara també va escriure tres guions per a altres pel·lícules, dels quals no hi ha informació fiable després de 1969.

## Filmografia

* 1961: I pianeti contro di noi
* 1964: Crimine a due (com Roy Freemount)
* 1964: Intrigo a Las Angeles (com Roy Freemount)
* 1967: Gungala la vergine della giungla (com Mike Williams)

## Referències

* ↑ Roberto Poppi: Dizionario del cinema italiano, I registi, Gremese 2002, S. 173

## Enllaços externs

* Ferrara a mymovies
# Benet Brell

Benet Brell i Clos (Barcelona, 1786 - Montserrat, 1850) fou un mestre de capella, compositor, organista i monjo benedictí català de la primera meitat del segle xix.
Fill de fabricants de mitges del barri i parròquia Santa Maria del Mar, va ser batejat amb el nom d'Antonio.
Als 10 anys va ingressar a l'Escolania de Montserrat allí va rebre lliçons de música de Narcís Casanoves i d'Anselm Viola. L'any 1803 ingressà al monestir com a monjo. Les seves primeres composicions daten de l'any següent. La Guerra del Francès aturar els estudis eclesiàtics i musicals. Després de la guerra, es destacà per la tasca de restauració de l'escolania juntament amb el pare Boada, i de reconstrucció de l'arxiu musical, a la qual cosa col·laborà amb molta obra pròpia, tant de caràcter litúrgic com per a l'estudi dels escolans (obres per a piano).
Des del 1828 fou mestre d'escolans, tasca que es va veure interrompuda per la desamortització l'any 1835; la part més important de la seva producció de música vocal data d'aquest període.
En vida fou molt valorat com a intèrpret per la seva nitidessa i com a hàbil improvisador a l'orgue i per les seves composicions, que inclouen abundant música instrumental: simfonies per a orquestra, minuets, sonates, versets per a orgue, valsos. La major part de les seves obres es conserven a l'arxiu de l'Escolania de Montserrat. També se'n conserven als fons musicals de la catedral-basílica del Sant Esperit de Terrassa (TerC), fons de l'església parroquial de Sant Pere i Sant Pau de Canet de Mar (CMar) i fons de la basílica de Santa Maria de Castelló d'Empúries (CdE).
Tot i l'època en què va viure, el seu estil és plenament clàssic, amb clara influència de l'escola vienesa, escola que coneixia bé perquè va comprar simfonies de Haydn per l'escolania, la seva escriptura és elegant y amb melodies agradables, encara que té elements propis del Romanticisme més primerenc.

## Llibres

* 6 Sonates per piano
* 8 Sonates per piano de segon curs
* Tema amb variacions

## Referències

* Diccionario de la música española e hispanoamericana. [Madrid?]: Sociedad General de Autores y Editores, ©1999-©2002. ISBN 84-8048-303-2.
* ↑ «Benet Brell». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Sonata de Benet Brell, a Youtube
* Sonata en Sol Major, de Benet Brell, interpretat per Modest Moreno i Morera, a Youtube