OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lucía Artazcoz Lazcano

Lucía Artazcoz Lazcano (Sant Sebastià, 29 de maig de 1963) és especialista en medicina preventiva i salut pública i prevenció de riscos laborals, doctora en Salut i investigadora i divulgadora de les desigualtats socials i el biaix de gènere vigent en la medicina.

## Biografia

Lucía Artazcoz Lazcano va néixer a Sant Sebastià en 1963. Va estudiar Medicina en la Universitat de Navarra i es va llicenciar en el màster per l'Institut de Salut Pública de Catalunya al 1991. Es va doctorar en Medicina en la Universitat Pompeu Fabra en 2004.

### Trajectòria professional

Ha col·laborat amb les universitats Johns Hopkins i Pompeu Fabra en programes d'ensenyament de salut pública, ha publicat nombrosos articles i ha impartit conferències de divulgació. És la directora de l'Observatori de la Salut Pública de l'Agència de Salut Pública de Barcelona.

### Recerca

La seva principal línia de recerca són les desigualtats en la salut relacionades amb el treball des d'una perspectiva de gènere. Una de les principals conseqüències és que la divisió sexual del treball afecta a les dones; encara que les dones viuen més, tendeixen a tenir pitjor salut que els homes a causa del seu entorn socioeconòmic vulnerable. Critica que els estàndards clínics de la medicina s'han creat a partir dels homes.

## Referències

* ↑ «Lucía Artazcoz». www.upf.edu. Arxivat de l'original el 2 de marzo de 2019. [Consulta: 29 maig 2022].
* ↑ Artazcoz, Lucía «Las desigualdades de género en salud en la agenda de salud pública» (en castellà). Gaceta Sanitaria, 18, 18-05-2004, pàg. 1–2. ISSN: 0213-9111 [Consulta: 29 maig 2022].
* ↑ «Día Internacional de la Mujer: la brecha de género en la salud provoca muertes evitables» (en castellà). Salud, 08-03-2022. [Consulta: 29 maig 2022].

## Enllaços externs

* Conferencia de Lucía Artazcoz las Jornadas de Riesgos Laborales (vídeo NafarroaOsasuna, 2018).
* Conferencia de Lucía Artazcoz "La jornada laboral, un determinante de las desigualdades de género en salud en Europa" (Emakunde vídeo, 2017).
# Va passar ahir a la nit

Va passar ahir a la nit (títol original: About Last Night...) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Edward Zwick estrenada el 1986 i doblada al català

## Argument

Danny i Bernard són dos homes solters que viuen a Chicago. Quan Danny coneix Debbie en un bar anomenat Mother's, inicien una relació. La vida de Danny dona un gir radical i té problemes per assimilar la seva vida en parella. Debbie aconsegueix comprendre les seves fòbies amb ajuda de la seva amiga Joan. La pel·lícula segueix la relació des que s'inicia fins al seu final.

## Rebuda

La pel·lícula va tenir crítiques positives.
Roger Ebert li va donar a la pel·lícula 4 sobre 4 estrelles, escrivint a la seva ressenya Va passar ahir a la nit és una de les més rares pel·lícules americanes recents, perquè tracta agosaradament de gent real, en comptes d'amb efectes especials ."
Les principals actuacions van ser especialment ben vistes per la crítica, amb Ebert escrivint que " Lowe i Moore, membres del "Brat Pack," de Hollywood " són els supervivents de la terrible pel·lícula del darrer estiu sobre yuppies solters, St. Elmo's Fire. Això és el que la pel·lícula St. Elmo's Fire hauria d'haver estat. La pel·lícula del darrer estiu els feia semblar estúpids i poc profunds . Va passar ahir a la nit els dona les millors oportunitats que mai han tingut, i donen el millor d'ells.

## Repartiment

* Demi Moore: Debbie
* Rob Lowe: Danny Martin
* James Belushi: Bernie Litgo
* Elizabeth Perkins: Joan
* George DiCenzo: Senyor Favio
* Michael Alldredge: Malone
* Robin Thomas: Steve Carlson
* Donna Gibbons: Alex

## Al voltant de la pel·lícula

Va passar ahir a la nit és el primer llargmetratge del cineasta Edward Zwick, futur director de Temps de glòria (1989), Llegendes de passió (1994), L'últim samurai (2003) i Diamant de sang (2006).

## Referències

* ↑ Va passar ahir a la nit
* ↑ Canby, Vincent. «Movie Review - About Last Night - FILM: MAMET ADAPTATION, 'ABOUT LAST NIGHT..». Movies.nytimes.com, 01-07-1986.
* ↑ Benson, Sheila. «Movie Review: 'About Last Night': Some Hilarity And Insights», 08-07-2008.
* 1 2 «About Last Night . . . :: rogerebert.com :: Reviews». Rogerebert.suntimes.com.
# Cel (religió)

El cel és un concepte que es pot referir a cels físics, el firmament de l'atmosfera o a l'expansió de l'univers.
En el sentit que té en algunes religions, filosofies i tendències espirituals, el cel és un concepte del més enllà i especialment en la religió queda definit com el lloc on viuen els déus, els àngels i les ànimes humanes.
Els qui creuen en el cel afirmen que aquest o l'infern és el destí final en el més enllà per a molts o tots els humans.

## Conceptes bàsics

Segons cada religió, o les seves sectes, hi ha una concepció diferent del que és el cel. Algunes religions conceptualitzen el cel com pertanyent a un tipus de vida en pau després de la mort relacionada amb la immortalitat de l'ànima. El cel s'entén com un lloc de felicitat, de vegades de felicitat eterna.
En l'antic judaisme, la creença amb el cel i en la vida després de la mort estava connectada amb el Xeol (mencionat en el Llibre d'Isaïes 38:18, salms 6:5 i el Llibre de Job 7:7-10).
En moltes formes de cristianisme, la creença en la vida després de la mort es professa en concilis com el Concili de Nicea.
En el budisme hi ha diversos cels, tots els quals són part del samsara. Tots els que acumulen bon karma tornaran a néixer en un d'ells. Però la seva estada en el cel no és eterna perquè el cel és temporal i part del samsara, Els Budistes es focalitzen més en escapar del cicle de reencarnacions i arribar al nirvana.
A la tradició xinesa basada en Confuci el cel (Tian) és un concepte important i és el lloc on els avantpassats resideixen.
Moltes persones que s'han trobat en situacions pròximes a la mort han explicat haver experimentat entrar a "una llum" dins d'una altra dimensió cosa que té similituds amb el concepte religiós de cel.

## Referències

* ↑ Jorgensen, Rene. Awakening After Life BookSurge, 2007 ISBN 1-4196-6347-X

## Vegeu també

* Paradís

## Enllaços externs

* Catechism of the Catholic Church Catecisme de l'església Catòlica explicant el cel, l'infern i el purgatori
* Salvation Versus Liberation, Visió budista del Paradís.
* Stanford Encyclopedia of Philosophy .
Viccionari
# Àhmad ibn al-Hàssan

Àhmad ibn al-Hàssan (dècada del 1500 - Termini Imerese, 1575) Àhmad (IV) ibn al-Hàssan fou un emir hàfsida (1543-1569).

## Biografia

Era fill d'al-Hàssan ibn Muhàmmad, a qui va enderrocar i succeir el 1543. Inicialment la lluita es va centrar contra l'estat marabut de Kairuan, fundat per la tribu xabbiyya, que tenia ara al front a Muhàmmad ibn Abi-Tàyyib. Aquest havia formalitzat una aliança amb els espanyols i amb Muhàmmad, germà d'Àhmad (IV), que es considerava l'hereu legítim del tron hàfsida. Àhmad es va aliar al pirata Dragut que, amb el suport otomà, pretenia establir-se a la zona del Sahel tunisià. El 1552 Àhmad va derrotar els xabbiyya; el 1554 els espanyols van evacuar Mahdia. El 1566 Dragut, que havia tornat de Constantinoble amb el títol de paixà de Trípoli, es va apoderar de Gafsa (desembre del 1556) i el desembre de l'any següent (1557) de Kairuan. El 1569 el paixà d'Alger, Hassan Pasha, va ocupar Tunis i Àhmad es va refugiar a La Goleta on ja estava exiliat el seu germà Muhàmmad. El 1573 Joan d'Àustria va ocupar Tunis i va establir en el tron al seu aliat Muhàmmad (VI).

## Referències

* ↑ Société historique algérienne. Revue africaine. La Société, 1879, p. 407.
* ↑ Alan G. Jamieson. Lords of the Sea: A History of the Barbary Corsairs. Reaktion Books, 2013-02-15, p. 63. ISBN 978-1-86189-946-0.
* ↑ Jacques HEERS. Les Barbaresques. Place des éditeurs, 2016-09-15, p. 104. ISBN 978-2-262-06593-5.
* ↑ Varriale, Gennaro «I CAVALIERI DELL'EMIRO: LA COMUNITÀ REBATTINA SULLE DUE SPONDE DEL MEDITERRANEO». Estudis, vol. 36, 2010, pàg. 133–158.
* ↑ Bonnery, Matthieu «Un homme entre deux mondes : la vie mouvementée de Don Philippe d'Afrique, prince de Tunis (1627-1686)». Tiempos Modernis, vol. 8, 2003.
* ↑ Brogini, Anne; Ghazali, Maria «Un enjeu espagnol en Méditerranée : les présides de Tripoli et de La Goulette au XVIe siècle». Crises, Conflicts and Wars in the Mediterranean, vol. 1, 70, 2005, pàg. 87. DOI: 10.4000/cdlm.840.
# Nils Opdahl

Nils Opdahl (Bergen, 16 de novembre de 1882 – Bergen, 28 de desembre de 1951) va ser un gimnasta artístic noruec que va competir a començaments del segle xx. Era germà del també gimnasta Jacob Opdahl.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, on va guanyar la medalla d'or en el concurs per equips, sistema lliure del programa de gimnàstica.

## Referències

* 1 2 «Nils Opdahl Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 3 de novembre 2012. [Consulta: 27 setembre 2016].
* ↑ Perfil a databaseolympics.com
# Torkild Garp

Torkild Garp (Copenhaguen, 31 de gener de 1883 – Gentofte, Hovedstaden, 16 de febrer de 1976) va ser un gimnasta artístic danès que va competir a començaments del segle xx.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, on va guanyar la medalla de plata en el concurs per equips, sistema suec del programa de gimnàstica.

## Referències

* ↑ «Torkild Garp Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 13 de desembre 2012. [Consulta: 16 octubre 2016].
* ↑ Perfil a databaseolympics.com
# Oscar Engelstad

Oscar Engelstad (Christiania, 2 de novembre de 1882 - Oslo, 17 de juliol de 1972) va ser un gimnasta noruec que va competir a començaments del segle xx.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, on va guanyar la medalla de bronze en el concurs per equips, sistema suec del programa de gimnàstica, com a membre de l'equip noruec.

## Referències

* ↑ «Oscar Engelstad Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 13 de desembre 2012. [Consulta: 30 gener 2017].
# Conrad Christensen

Conrad Adolf Christensen (Oslo, 25 de gener de 1882 – Oslo, 3 de desembre de 1950) va ser un gimnasta noruec que va competir a començaments del segle xx.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, on va guanyar la medalla de bronze en el concurs per equips, sistema suec del programa de gimnàstica, com a membre de l'equip noruec.

## Referències

* ↑ «Conrad Christensen Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 3 de novembre 2012. [Consulta: 30 gener 2017].
# Axel Henry Hansen

Axel "Aksel" Henry Hansen (Drammen, Buskerud, 25 de juny de 1887 – Lier, Buskerud, 4 de gener de 1980) va ser un gimnasta noruec que va competir a començaments del segle xx.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, on va guanyar la medalla de bronze en el concurs per equips, sistema suec del programa de gimnàstica, com a membre de l'equip noruec.

## Referències

* ↑ «Aksel Hansen Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 5 de novembre 2012. [Consulta: 30 gener 2017].
# Johannes Vinther

Johannes Larsen Vinther (Nørre Broby, Faaborg-Midtfyn, Dinamarca Meridional, 5 de gener de 1893 – Oure, Svendborg, Dinamarca Meridional, 24 de maig de 1968) va ser un gimnasta artístic danès que va competir a començaments del segle xx.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, on va guanyar la medalla de plata en el concurs per equips, sistema suec del programa de gimnàstica.

## Referències

* ↑ «Johannes Vinther Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 15 de desembre 2012. [Consulta: 31 gener 2017].
# Serafino Mazzarocchi

Serafino Mazzarocchi (Montegranaro, 2 de febrer de 1890 - Bolonya, 21 d'abril de 1961) va ser un gimnasta artístic italià, que va competir a començament del segle xx.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, on va guanyar la medalla d'or en la prova del concurs complet per equips del programa de gimnàstica.

## Referències

* ↑ «Serafino Mazzarocchi Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d’octubre 2012. [Consulta: 9 desembre 2017].
* ↑ Perfil a olympic.org
# Paiján (complex arqueològic)

Paiján és el nom d'un complex arqueològic situat en la costa nord del Perú, el nom del qual deriva de Paiján, localitat situada en el marge nord del riu Chicama, en el districte de Paiján, en el Regió de La Libertad (Perú).
Les restes arqueològiques pertanyen al Període Lític Andí o paleoamericà, concretament al Cenolític Inferior. El jaciment es troba entre la vall de Virú al sud, i Pacasmayo al nord.
L'artefacte lític característic d'aquests jaciments és una punta bifacial sense peduncle, tradició lítica que s'estén al llarg de costa peruana, des de la vall de Zaña (Lambayeque) al nord, i Pou Sant (Ica) al sud.
Als forjadors d'aquesta indústria lítica se'ls coneix com els “homes de Paiján". En un dels jaciments, la Pampa dels Fòssils (Pacasmayo), es van trobar restes humanes òssies, considerades com les més antigues del Perú (cap a 8000 aC).
# Walasse Ting

Ting Walasse (en xinès: 丁雄泉; en pinyin: Dīng Xióngquán; Xangai, 13 d'octubre de 1929 - Nova York, 17 de maig de 2010) era un artista visual sino-americà i poeta. El seu colorit a les pintures han atret admiració crítica i un popular seguiment. Els seus temes comuns inclouen dones nues i animals com gats, ocells i d'altres.

## Biografia

Va néixer a Xangai l'any 1929. Va deixar la Xina el 1946 i va viure una temporada a Hong Kong, llavors resolt anar a París el any 1952. Allà, va tenir contacte amb artistes com Karel Appel, Asger Jorn, i Pierre Alechinsky, membres del grup d'avantguarda, COBRA.
L'any 1957, es va traslladar als Estats Units, i es va instal·lar a Nova York on el seu treball va estar influït pel pop art i l'expressionisme abstracte. Va començar principalment com un artista abstracte, però la major part del seu treball des de mitjan la dècada de 1970 ha estat descrit com figuratisme popular, amb àmplies àrees de la seva obra realitzades amb un pinzell xinès i pintura acrílica. Va viure a Amsterdam en la dècada de 1990, però es traslladava regularment entre allà i Nova York.
És autor de tretze llibres, incloent All in my Head (Walasse Ting i Roland Topor, 1974) i One Cent Life (EW Kornfeld, 1964), una carpeta de 62 litografies originals de 28 artistes, entre ells Andy Warhol, Roy Lichtenstein, Tom Wesselmann, James Rosenquist, Asger Jorn, Pierre Alechinsky, Karel Appel, Kiki Kogelnik, Joan Mitchell i Sam Francis.
Va guanyar la beca Guggenheim Premi de Dibuix el 1970.
Les seves obres es troben a les col·leccions permanents de museus en tot el món, incloent el Museu Guggenheim, Nova York, Museum of Modern Art, Nova York; Institut d'Art de Chicago; Tate Modern, Londres, Centre Pompidou, París i el Museu d'Art de Hong Kong, entre d'altres.
De vegades es refereix a ell pel seu nom xinès "丁雄泉" o en les diferents romanitzacions: Ding Xiongquan o Ting Hsiung-Chuan. Va morir a Nova York el 17 de maig de 2010 a l'edat de 80 anys.

## Referències

* 1 2 3 4 «Biografia». rogallery.com. [Consulta: 6 novembre 2016].
* 1 2 3 4 5 «Walasse Ting». Arxivat de l'original el 2007-09-28. [Consulta: 6 novembre 2016].
* ↑ «Walasse Ting necrologia». Arxivat de l'original el 2010-06-20. [Consulta: 6 novembre 2016].

## Enllaços externs

* Col·lecció gran d'original Walasse Ting pintures a Galeria Delaive
* Biografia a artrepublic.com. Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine. Dona lleugerament diferent timeline.
* Biografia i galeria a delaive.com.
# Chaetobromus

Chaetobromus és un gènere de plantes de la família de les poàcies, ordre de les poals, subclasse de les commelínides, classe de les liliòpsides, divisió dels magnoliofitins.

## Taxonomia

El gènere només està format per 1 sola espècie: chaetobromus involucratus que a la vegada consta de 3 subespècies:
* Chaetobromus involucratus subsp. dregeanus (Nees) Verboom
* Chaetobromus involucratus subsp. involucratus
* Chaetobromus involucratus subsp. sericeus (Nees) Verboom

## Referències

* ↑ «Chaetobromus Nees» (en castellà). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 22 novembre 2024].
* ↑ «Chaetobromus involucratus (Schrad.) Nees | Plants of the World Online | Kew Science» (en anglès). [Consulta: 22 novembre 2024].
* ↑ «WFO Plant List | World Flora Online». [Consulta: 22 novembre 2024].
# Platja (astronomia)

Una platja o (plage en anglès) és una regió brillant de la cromosfera solar; normalment, se solen trobar en regions de la cromosfera properes a les taques solars. Anteriorment, se les havia conegut amb el nom de flocculi.
Les regions de platja són molt semblants a les fàcules de la fotosfera, tot i que aquestes darreres són molt més petites i normalment només visibles en la llum monocromàtica de les línies espectrals. Les platges solars fàcilment visibles s'utilitzen per a monitorar les fàcules, ja que tenen una forta influència en la constant solar. En aquest context, les xarxes actives consisteixen en lluentors semblants a les platges, que s'estenen des de les regions actives mentre el seu magnetisme sembla difondre's en el Sol tranquil, però constret a seguir les fronteres de la xarxa.
Tot i això, no està del tot clar que pugui haver-hi una relació entre les platges solars i les fàcules, ja que aquestes darreres es poden explicar amb el model fotosfèric del mur calent.

## Referències

* ↑ «Properties of the Smallest Solar Magnetic Elements. II. Observations versus Hot Wall Models of Faculae». Astrophysical Journal, 484, 1, 1997, pàg. 479–486. Bibcode: 1997ApJ...484..479T. DOI: 10.1086/304295.(anglès)

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Astrobiology, Astronomy & Spaceflight: Plage (anglès)
Viccionari
# Forat coronal

Un forat coronal és una àrea de la corona solar més fosca, freda i amb un plasma de menor densitat que l'àrea que l'envolta. Els forats coronals es descobriren quan els telescopis de raigs X de la missió Skylab sobrevolaren l'atmosfera terrestre per a investigar l'estructura de la corona solar.
Els forats coronals estan lligats a concentracions unipolars de línies de camp magnètic obertes. Durant el mínim solar, els forats coronals es troben principalment en les regions polars de Sol, en canvi, durant el màxim solar es poden localitzar a qualsevol regió del Sol. Se sap que els components del vent solar que es mouen ràpidament viatgen al llarg de les línies dels que travessen els forats coronals permetent la sortida de material de la corona cap al l'espa, raó per la qual aquestes regions són més fredes i fosques.
| Dibuix il·lustrariu de la sortida de material amb el vent solar a través d'un forat coronal. | Imatge del sol mostrant forats coronals presa per la sonda STEREO del 25 de maig de 2007. |

## Referències

* ↑ David Darling: The Internet Encyclopedia of Science Arxivat 2008-09-20 a Wayback Machine.(anglès)
* ↑ «Coronal hole», 27-10-2009. Arxivat de l'original el 2008-09-20. [Consulta: 3 agost 2011].(anglès)

## Bibliografia

* Gombosi, Tamas [1998]. Physics of the Space Environment. Nova York: Cambridge University Press. ISBN 0-521-59264-X. (anglès)
* Jiang, Y., Chen, H., Shen, Y., Yang, L., & Li, K. (2007, January). Hα dimming associated with the eruption of a coronal sigmoid in the quiet Sun. Solar Physics, 240(1), 77-87.(anglès)
# Antoni Birlanga Casanova

Antoni Birlanga Casanova (València, 14 de març de 1934) és un polític, advocat i professor mercantil valencià.
Llicenciat en dret i econòmiques per la Universitat de València. Treballà com a professor a l'Escola de Comerç i com a dipositari als ajuntaments d'Alginet i Manises. Fou elegit diputat a les Corts Valencianes entre 1987 i 1995 a la circumscripció de València pel PSPV-PSOE.
Fou conseller d'Economia i Hisenda de la Generalitat Valenciana entre 1982 i 1995, als successius governs de Joan Lerma. Antoni Asunción, ministre d'Interior, el nomenaria responsable de l'empresa pública encarregada de la construcció de presons.

## Referències

* ↑ De Antonio Birlanga a Antonio Birlanga, Las Provincias, 31 de gener de 2010
* ↑ «Fitxa de les Corts Valencianes». Arxivat de l'original el 2017-12-14. [Consulta: 4 juny 2015].
* ↑ Javier Paniagua Fuentes i J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.81. ISBN 9788495484802.
# Nostra Senyora dels Dolors (Manacor)

L'Església de Nostra Senyora dels Dolors està situada a la plaça del Rector Rubí, a Manacor. També és coneguda com «L'església Gran»". La construcció va començar a final del segle xix per iniciativa del rector Rubí. L'obra va ser encomanada a l'enginyer naval Josep Barceló i Runggaldier, que dibuixà els plànols i dirigí l'obra. Continuà la feina Gaspar Bennàssar, que va construir el campanar, tot i que la façana principal del Portal Major encara resta inacabada.

## Història

Sembla que el solar on es troba l'edifici ja era el lloc de culte en l'època islàmica. També és el lloc on el 1248, just després de la conquesta de Jaume I, se situava Sant Maria de Manacor, una de les esglésies esmentades aquell any a una butla d'Innocenci IV. A causa de les petites dimensions d'aquesta primera església, ja en el segle XIV se n'estava edificant una de nova, que s'acabà en el segle xvi, tot i que el portal major era de finals del xviii. Aquesta és l'església que s'esbucà per a construir-hi l'actual. Tot i això, queden algunes parts de final del segle xviii, com les capelles de Sant Antoni i Sant Francesc fins a l'alçada de les tribunes, les torres de l'antic frontis principal als costats del campanar, part de la sagristia de la Puríssima i part del campanar vell a la capella del campanar.

## Característiques arquitectòniques

D'estil neogòtic, presenta planta de creu llatina, d'una sola nau amb capelles entre els contraforts, amb els braços en tram anterior al presbiteri. A la nau principal hi ha deu capelles (cinc a cada costat) i al presbiteri hi ha una capella a cada costat i l'altar major. A cada braç del creuer hi ha set capelles, entre les quals destaquen les dues del cap: una dedicada a la Immaculada i l'altra al Sant Crist de Manacor. La torre del campanar, que va ser restaurada entre els anys 1997 i 2000, fa 75 metres d'alçada.

## Referències

* 1 2 3 «http://www.visitmanacor.com/index.php/ca/patrimoni-i-cultura/item/parroquia-de-nostra-senyora-dels-dolors-2/53». Arxivat de l'original el 17 de novembre 2018. [Consulta: 16 abril 2019].
* 1 2 3 «http://esglesiademanacor.es/historia-2/historia/». [Consulta: 16 abril 2019].
* 1 2 3 «http://www.ferrocaib.org/?page_id=675&lang=ca». [Consulta: 16 abril 2019].