# Auriana

L'auriana, orellana, pollancró, orellana de pollancre, orellana, gírgola orellana, clopina, gírgola d'arbre, clopissa, gírgola de clop, gírgola de bec, gírgola o de vegades giragola (Pleurotus ostreatus) és un bolet comestible de l'ordre dels agaricals. És un fong saprotròfic que creix en troncs i soques mortes d'arbres planifolis. A Europa, i a partir de la dècada del 1970, és un bolet objecte de cultiu industrial i, actualment, s'acostuma a localitzar en la majoria de botigues i supermercats amb la denominació comercial de gírgola. Creix de manera natural en boscos de muntanya temperats de tot el món, des de finals de tardor fins a principis de primavera.

## Taxonomia

Descrita i il·lustrada per primera cop pel botànic neerlandès NJ Jacquin l'any 1773 com Agaricus ostreatus. L'any 1871, P. Kummer trasllada l'espècie al gènere Pleurotus.

## Iconografia

Michael, Edmund; Michael, Edmund; Schmalfuss, Albin. 1898

## Descripció

Barret de gris fosc a gris negrós, bru grisenc, gris, gris blavós o bru groguenc; de 50-150 mm, en forma de ventall, petxina o espatulada; marge involut en el jove, aprimat en madurar; convex en el jove però estès en l'adult; superfície lleugerament viscosa, lleugerament pubescent al centre.
Làmines decurrents, relativament primes, denses, de blanques a 'ocre pàl·lid a gris pàl·lid.
Cama lateral a excèntrica, reduïda a un peu de 1-2 cm o absent, sòlida, tomentosa a la base, blanca.
Carn de blanca a blanquinosa; escassa excepte vora el peu; elàstica; doça altast, astringent; olor fungoide
Espores (7-)8-12,5 x (2-)3-4,5(-5,5) μm, cilíndriques; basidis (2-)4-espores; cistidis absents, però basidiols lecitiformes presents; dipòsit esporal de blanquinós a gris lilàce pàl·lid.
Sistema hifal monomític, hifes generatives de parets primes a més aviat gruixudes amb fíbules; pileipellis tipus cutis.
Els bolets de cultiu que es comercialitzen al mercat poden tenir un aspecte diferent de les formes silvestres.

## Hàbitat

tardor a hivern; densament imbricat en grups en troncs de fustes caducifolies vives i mortes, rarament en coníferes, sapròtrofes o dèbilment paràsits
és una de les 700 espècies de fongs nematòfags coneguts. El seu miceli pot atrapar, matar i digerir nematodes, que es creu que és una manera en què el bolet obté nitrogen.
L'ostra és un paràsit de saprobió o debilitat principalment a les fustes dures, especialment al faig, i més rarament a les coníferes. A Alemanya escull principalment el faig comú com a substrat. El fong acostuma a colonitzar la fusta del tronc i les branques més gruixudes; als arbres en peu, els cossos fructífers poden aparèixer a diversos metres d'alçada. Li agrada créixer en grups densos. En cultiu, el bolet d'ostra creix en diversos substrats com ara palla, paper, marc de cafè, polpa de gra de cafè i grans de blat.
Les soques centreeuropees de bolets d'ostra només fructifiquen a baixes temperatures; Andreas Bresinsky va trobar que les temperatures per sota dels 11 °C són necessàries com a desencadenant per al seu desenvolupament. Els cossos fructífers formats poden sobreviure a períodes de gelades i esporular fins i tot a temperatures per sota del punt de congelació (segons Bresinsky fins a -2,8 °C). En conseqüència, l'espècie era originalment un "bolet d'hivern" a l'Europa central. Tanmateix, la forma de cria no depèn de l'estímul fred per a la fructificació. En cultura, les formes principalment de Florida es coneixen com a cv. s'anomena "Florida"; són lleugerament més lleugers que la forma salvatge d'Europa central. Les poblacions alliberades d'aquestes formes conreades s'han generalitzat, de manera que ara el bolet es pot trobar amb freqüència durant tot l'any.
Investigacions recents suggereixen que els bolets d'ostra, fins i tot en comparació amb altres bolets, són significativament més freds que el seu entorn (gairebé 6 °C) a causa del refredament per evaporació .

## Distribució geogràfica

El bolet d'ostra està molt estès als boscos temperats i subtropicals de la major part del món, però està absent al nord-oest del Pacífic d'Amèrica del Nord, on es troba Pleurotus populinus (bolet ostra) i també el bolet de pulmó .

## Espècies semblants

* Els exemplars que creixen sense la influència de les gelades poden semblar molt semblants al bolet ostra ( Pleurotus pulmonarius ). Aquest és de color blanc nacrat a gris o marronós, però sempre sense tons blaus. És més prim i sovint té una agradable olor dolça d' anís . La seva base de tija és finament de feltre, no peluda com el bolet. El seu barret sovint es torna groc amb l'edat, tot i que el bolet també pot tornar-se groc. El bolet només creix als mesos d'estiu.
* L' ostra acanalada ( Pleurotus cornucopiae ) té els cossos fructífers més arrissats amb una tija més llarga i central i unes làmines profundes i anastomosants .
* L' ostra escorçada ( Pleurotus dryinus ) es distingeix pel seu velum .
* El musclo de tija groga ( Sarcomyxa serotina ) té una tija separada i groga amb escates marrons i un to verd oliva a la superfície del casquet.
* L' ostra blanca potencialment altament verinosa en forma d'orella ( Pleurocybella porrigens ) només creix a la fusta de coníferes; Forma cossos fructífers translúcids, de color blanc vidre, en forma de bossa, sense tija quan és jove, les làmines dels quals convergeixen en el punt de creixement.
* El con de fusta dura no comestible ( Panus conchatus ) té una carn dura i un tint violeta diferent quan és jove, que s'esvaeix amb l'edat.
* L'espèce la plus proche est le Pleurote corne d'abondance (Pleurotus cornucopiae), plus précoce (mai à juillet) et présentant des lames décurrentes jusqu'à la base du pied où elles forment de profonds alvéoles. On peut également citer Pleurotus pulmonarius, plus clair, blanchâtre et jaunissant, à lames couleur crème non décurrentes. La confusion éventuelle est sans danger, ces espèces étant également comestibles
Està relacionat amb el Pleurotus eryngii (bolet ostra rei). Altres espècies similars inclouen Pleurocybella porrigens, Hohenbuehelia petaloides i Phyllotopsis nidulans.

## Nutrició i gastronomia

La gírgola orellana és un bolet gastronòmicament molt apreciat, tot i que la gírgola de panical o gírgola de card (Pleurotus eryngii). L'orellana és una font important de seleni. El seleni és molt important per al metabolisme humà, i s'ha demostrat que és un dels micronutrients que posseeixen un major efecte antioxidant i de protecció contra alguns tipus de càncer. Tant la gírgola com la gírgola de panical tenen un alt contingut en polisacàrids i tenen una acció beneficiosa sobre el sistema immunitari.
Comparteix amb la resta de bolets comestibles el fet de contenir un tipus de glúcids que els enzims humans no poden digerir, però que poden ser fermentats parcialment pels bacteris del còlon de manera que es comporten a l'aparell digestiu humà de manera similar a la fibra alimentària. La fibra i aquests glúcids s'inflen amb l'aigua i regulen el trànsit intestinal. Els bolets també augmenten l'excreció d'àcids biliars i tenen propietats antioxidants i hipocolesterolemiants. El contingut de proteïnes dels bolets del gènere Pleurotus és semblant o fins i tot superior al de moltes verdures, però inferior al contingut proteic d'altres aliments, com ara la carn de bou, el formatge o els ous.

## Immunologia

Les espores de l'orellana (Pleurotus ostreatus) tenen propietats al·lergèniques i poden causar inflamació dels alvèols pulmonars després de la inhalació. És un risc seriós del personal que treballa en plantes de producció d'aquests bolets.

## Cultiu

A nivell europeu el cultiu d'aquest bolet sembla que es va iniciar a Hongria. Actualment representa el 25% de la producció mundial de bolets i no representa una competència seriosa pel xampinyó o altres bolets asiàtics cultivats..
Inicialment practicat sobre troncs sembrats i enterrats, ara es realitza sobre un substrat pasteuritzat de residus vegetals mantinguts a una temperatura de 18°, amb el grau d'humitat i ventilació adequats, en bosses de plàstic perforades o en safates en cellers forçats.
Ara és possible cultivar bolets a casa, en grans bosses de serradures o gràcies a kits llestos per cultivar.
El cultiu de bolets es fa principalment per cultiu de llit de fongs , però els bolets similars als bolets naturals es poden cultivar utilitzant mètodes de cultiu de troncs com ara "arbre curt", "arbre llarg normal" i "tallant arrels". Les llavors estan disponibles de diversos fabricants i el cultiu casolà és fàcil.
Hi ha moltes espècies d'arbres que es poden utilitzar per al cultiu de troncs . Els arbres més adequats són el faig , el noguer , el carpe , el salze , la pomera , l' àlber , l'auró , la mandarina , l'auró japonès, el vern japonès , el vern , l' estírax , el lleder i el xiprer . Alguns exemples inclouen caquis , moreres , moreres , cirerers , castanyers d' Índies , roures de muntanya , murta , camèlies , arbres muknoki , bedolls blancs , arbres magnificence , arbres dorons , peres japoneses i zelkova . Bàsicament, es poden utilitzar la majoria d'arbres de fulla ampla , però les fustes dures com el castanyer i el roure Quercus , els arbres amb molts nuclis i els arbres amb alt contingut en oli essencial no són adequades.
També és un bolet familiar que creix als arbres al voltant de les cases de la gent, com ara els troncs i les arrels dels arbres de la carretera , i els arbres dels parcs

### Característiques del cultiu

* La temperatura òptima pel creixement del miceli és d'uns 25 ℃. Pel que fa a la fructificació, l'interval de temperatura es situa entre els [10] 13 -16 [20] ℃.
* El miceli creix en el rang de pH de 3 a 11, però el creixement micelià òptim és al voltant de pH 6,5 .
* La concentració òptima de diòxid de carboni per al creixement del cos fructífer és del 0,1% o menys. Si supera el 0,3%, fel peu s'allarga i hi ha malformacions del barret. Si supera el 0,6%, el barret pot no formar-se.
* La intensitat de la llum durant el desenvolupament del cos fructífer és de 200 a 500 lux
* La humitat recomanada és de 80% o més

## Referències

* ↑ «orellana». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* ↑ «orellana» Diccionari Normatiu Valencià. Acadèmia Valenciana de la Llengua.
* ↑ «pollancró». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* ↑ Jacquin, Nikolaus Joseph; Gerold, Joseph Michaelis; Kaliwoda, Leopoldi Johannis; Franz Anton v.. Florae Austriacae, sive, Plantarum selectarum in Austriae archiducatu :sponte crescentium icones, ad vivum coloratae, et descriptionibus, ac synonymis illustratae.. 2. Leopoldi Joannis Kaliwoda, 1773, p. 1-60; 3.
* ↑ Florae Austriacae, sive, Plantarum selectarum in Austriae archiducatu :sponte crescentium icones, ad vivum coloratae, et descriptionibus, ac synonymis illustratae. 2. Leopoldi Joannis Kaliwoda, 1773.
* ↑ Kummer, Paul. Der Führer in die Pilzkunde : Anleitung zum methodischen, leichten und sichern Bestimmen der in Deutschland vorkommenden Pilze : mit Ausnahme der Schimmel- und allzu winzigen Schleim- und Kern-Pilzchen. Zerbst: Verlag von E. Luppe's Buchhandlung, 1871, p. 1-146; 104.
* ↑ Michael, Edmund; Michael, Edmund; Schmalfuss, Albin. Führer für Pilzfreunde : die am häufigsten vorkommenden essbaren, verdächtigen und giftigen Pilze. 3. Aufl.. Zwickau: Förster & Borries, 1898. DOI 10.5962/bhl.title.3898.
* 1 2 Bolets Maria José Alonso, Col·legi de Farmacèutics de Barcelona.
* ↑ Bonatti, M; Karnopp, P; Soares, H.M; Furlan, S.A «Evaluation of Pleurotus ostreatus and Pleurotus sajor-caju nutritional characteristics when cultivated in different lignocellulosic wastes» (en anglès). Food Chemistry, 88, 3, 12-2004, pàg. 425–428. DOI: 10.1016/j.foodchem.2004.01.050.
* ↑ Elliot Horner, W.; Ibanez, M.D.; Liengswangwong, V.; Salvaggio, J.E.; Lehrer, S.B. «Characterization of allergens from spores of the oyster mushroom, Pleurotus ostreatus» (en anglès). Journal of Allergy and Clinical Immunology, 82, 6, 12-1988, pàg. 978–986. DOI: 10.1016/0091-6749(88)90134-0.
* ↑ Mori, S.; Nakagawa-Yoshida, K.; Tsuchihashi, H.; Koreeda, Y.; Kawabata, M. «Mushroom worker's lung resulting from indoor cultivation of Pleurotus osteatus». Occupational Medicine, 48, 7, 1998, pàg. 465–468. DOI: 10.1093/occmed/48.7.465. ISSN: 0962-7480.