OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Guiu I Montefeltro

Guiu I Montefeltro (1223-1298) va ser fill i successor de Montefeltrano II Montefeltro el 1255 al comtat de Montefeltro, al comtat de Pietrarubbia, i a Urbino.
El 1266 va ser enderrocat per son germà Tadeu II Montefeltro però va recuperar el poder el 1282 a la mort de l'usurpador, i al mateix temps es va apoderar de Cesena, Forlì, Senigallia i Jesi, de les que es va proclamar senyor sobirà l'1 de maig de 1282, i de part de la Romanya güelfa. Martí IV va intentar de sotmetre Forlì i els gibel·lins reclutant un exèrcit a França, que fou derrotat en la batalla de Forlì el 1282 gràcies a la capacitat estratègica de Guiu I Montefeltro. Al cap d'uns mesos, el 1283 el poble es va tornar a revoltar i va aclamar com a senyor el Papa. Les tropes del Papa el van expulsar de tots els seus dominis.
El 13 de maig del 1289 va ser proclamat senyor sobirà de Pisa però en va ser deposat en virtut del tractat de Fucecchio del 12 de juliol de 1293. Llavors el Papa Bonifaci VIII el va perdonar i li va retornar els comtats de Montefeltro i Urbino, però ell, cansat i desil·lusionat, es va fer frare franciscà, professant els vots el 17 de novembre de 1296.
Va morir a Ancona el 29 de novembre de 1298 i va ser enterrat a Urbino. Es va casar amb Manentessa di Ghiaggiolo, filla del comte Guiu de Ghiaggiolo, i per l'herència de la seva muller (germana del darrer comte Ubert), Guiu I va fer la guerra als Malatesta (Pau Malatesta va heretar per matrimoni amb Orabile Beatrice, filla d'Ubert) però va renunciar als drets successoris el 1269. Es va casar per segon cop amb una tal Constança, que es va fer monja el 1296 al mateix temps que el marit.
Va deixar cinc fills: Frederic I Montefeltro, Conrat Montefeltro, Ugone (membre del capítol de la Catedral de San Leo, deposat el 1283 i empresonat), Bonconte Montefeltro i Micarda (casada amb Paganino della Torre, senyor-capità i defensor del poble de Milà)

## Referències

* ↑ Kleinherz, Christopher. Medieval Italy: An Encyclopedia, 2004, p. 473.
# Hamílcar (aliat d'Agàtocles)

Hamílcar (grec antic: Ἀμίλχαρ, llatí: Hamilcar) va ser un militar cartaginès que liderà les tropes púniques a Sicília en la guerra que es produí quan va pujar al poder Agàtocles de Siracusa. Segons Justí, era oncle (patruus) de Bomílcar.
L'any 319 aC, Agàtocles va ser condemnat a l'exili, i va pujar al poder Sosístrat. Però, més tard, Sosístrat també va ser expel·lit de la ciutat, i Agàtocles va contractar els serveis d'un exèrcit mercenari de siracusans i cartaginesos que va reunir a Morgantina. Amb aquest exèrcit, va fer la guerra a Siracusa per recuperar el poder a la ciutat. Per fer front a Agàtocles, els siracusans demanaren auxili als cartaginesos, que enviaren Hamílcar amb els seus homes el 319 aC.
Agàtocles, però, demanà a Hamílcar que fes de mediador entre ell i els siracusans, i Hamílcar va accedir, considerant que això li permetria consolidar la influència cartaginesa sobre les seves pretensions a Sicília. Per convèncer-lo, Agàtocles li prometé grans favors amb motiu del pacte, i Hamílcar, en compensació, li deixà cinc mil mercenaris. D'això, Justí conclou que Hamílcar tenia la intenció de donar un cop a Cartago i cercava aliats, però els historiadors moderns rebutgen aquesta interpretació. Conclòs el pacte, Agàtocles recobrà el poder a Siracusa, i Hamílcar tornà a Àfrica.
Més tard, Agàtocles entrà en guerra com a tirà de Siracusa amb altres polis de Sicília (Acragant, Gela, Messana...), i, el 313 aC, Hamílcar tornà a fer de mediador entre Agàtocles i els seus enemics. D'aquesta manera, Hamílcar confirmà la influència cartaginesa en les seves pretensions d'Hímera, Selinunt i Heraclea, però els aliats cartaginesos no ho consideraven suficient, atès que volien fugir del domini d'Agàtocles. Per aquest motiu, denunciaren Hamílcar a Cartago de trair els interessos de la ciutat.
Malgrat que Poliè diu que va tornar a Àfrica, la resta d'autors estan d'acord que Hamílcar morí sobtadament, i sembla que això el va salvar d'una mort més cruel: d'ençà de la batalla del Crimís, Cartago va canviar la seva política a Sicília, passant d'una atitud més expectativa a una de més agressiva, i els pactes amb Agàtocles que Hamílcar havia duit a terme no es veien amb bons ulls. En qualsevol cas, va ser substituït com a cap de les maniobres a Sicília per Hamílcar, fill de Giscó.
Hi ha historiadors moderns que han volgut identificar aquest Hamílcar amb l'Hamílcar que, trenta anys enrere, havia lluitat contra Timoleont i havia estat derrotat en la batalla del Crimís.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «5.Hamilcar». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 28 juliol 2022].
* 1 2 3 4 Geus, Klaus. «Hamilcar 5». A: Prosopographie der literarisch bezeugten Karthager. Leuven: Peeters, 1994, p. 43 (Orientalia Lovaniensia Analecta, 59 = Studia Phoenicia, 13).
* 1 2 3 4 5 «Hamilkar 4». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
# Armas Taipale

Armas Rudolf Taipale (Hèlsinki, 27 de juliol de 1890 – Turku, 8 de novembre de 1976) va ser un esportista finlandès que va competir a començaments del segle xx. Es dedicà principalment a l'atletisme, però que també va competir en lluita grecoromana i futbol.
Taipale va disputar tres edicions dels Jocs Olímpics durant la seva carrera esportiva. El 1912, a Estocolm, va disputar dues proves del programa d'atletisme, el llançament de disc i el llançament de disc a dues mans, i en ambdues guanyà la medalla d'or.
Vuit anys més tard, després de l'obligat parèntesi de la Primera Guerra Mundial, als Jocs d'Anvers, va disputar dues proves del programa d'atletisme. En el llançament de disc guanyà la medalla de plata, mentre en el de pes fou desè.
El 1924, a París, disputà els seus tercers i darrers Jocs Olímpics, amb una dotzena posició en la prova del llançament de disc.

## Referències

* 1 2 3 4 «Armas Taipale Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 20 d'octubre 2013. [Consulta: 6 agost 2016].
# Jean Charles Pallavicini

Jean Charles Pallavicini (Desio, 1911-1999) fou un membre de l'Orde de Malta, que va arribar a ser el lloctinent del Gran Mestre i la va dirigir de forma interina en el 1988.

## Biografia

Va néixer a Desio, a la Llombardia el 1911, fill de Giancarlo Pallavicini, economista de renom.
Va entrar a l'Orde, no va professar vots i va fer diverses funcions, fins que el 17 de gener de 1988, quan es va morir Angelo de Mojana di Cologna, que va ser elegit lloctinent general de manera interina per tal de portar l'Orde a l'elecció d'un nou Mestre. El dia 11 d'abril del mateix any es va elegir Andrew Bertie com a Mestre i va cessar en aquesta funció.
Va morir a Desio el 1999.
# Mülhausen

Mülhausen (oficialment i en francès Mulhouse, en alsacià Milhüüsa o Milhüse, en alamànic Mehlhüse o Mihlhüse, en alemany Mülhausen) és un municipi francès situat al departament de l'Alt Rin i a la regió del Gran Est. Pertany a la regió històrica d'Alsàcia, de la qual n'és la segona ciutat més gran després d'Estrasburg. L'any 1999 el municipi tenia 112.002 habitants, i l'aglomeració urbana 234.445, cosa que el fa el municipi més gran de l'Alt Rin.
Limita al nord-oest amb Pfastatt i Lutterbach, al nord amb Kingersheim i Wittenheim, al nord-est amb Illzach, a l'oest amb Morschwiller-le-Bas i Hochstatt, a l'est amb Sausheim, al sud-oest amb Brunstatt, Didenheim, Zillisheim, al sud amb Riedisheim, Zimmersheim i Eschentzwiller i al sud-est amb Rixheim i Habsheim. El nom, d'origen alemany (en dialecte alsacià és Mihlhüsa, tot i que hi ha altres variants ortogràfics del nom lleugerament diferents perquè no està normalitzada la forma d'escriptura de la llengua), vol dir «cases del molí». L'aeroport de Basilea-Mulhouse-Friburg és alhora l'aeroport de la ciutat veïna de Basilea (Suïssa).
La ciutat de Mülhausen, conformada en forma de república des de l aPau de Westfàlia de 1648 que va cloure la Guerra dels Trenta Anys va ser incorporada a França el 1798 i des d'aleshores el seu nom oficial és Mulhouse.

## Barris

* Nouveau Bassin - Nordfeld (9.108 h)
* Bourtzwiller (13.424 h)
* Brustlein (4.371 h)
* Centre historique (7.279 h)
* Cité - Briand (8.923 h)
* Coteaux (9.644 h)
* Daguerre (5.483 h)
* Doller (4.897 h)
* Dornach (5.684 h)
* Drouot - Barbanègre (5.013 h)
* La Fonderie (3.338 h)
* Franklin - Fridolin (6.557 h)
* Haut-Poirier (Illberg) (5.123 h)
* Rebberg (8.357 h)
* Vauban - Neppert (8.905 h)
* Wolf - Wagner (4.027 h)

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1699 | 1782 | 1866 | 1910 | 1946 | 1975 | 1990 | 1999 |
| 3. 302 | 7.196 | 62.954 | 106.616 | 91.560 | 117.013 | 108.093 | 112.002 |

## Administració

* Llista d'alcaldes de Mulhouse

## Personatges il·lustres

* Jean Keppi, polític autonomista.
* Karl Brandt (1904-1948) : SS, i metge personal de Hitler.
* Johann Heinrich Lambert (1728-1777) científic.
* Alfred Werner (1866-1919), químic, Premi Nobel de Química de l'any 1913.
* Antoine Waechter (1949), polític ecologista.
* William Wyler, director de cinema
* Charles August Nicot (1843-1899) cantant d'òpera (tenor).
* Marie Charles René León de Maupeou (1846-1923) compositor musical.

## Galeria d'imatges

* Societat industrial de Mulhouse
* Plaça de la Réunion
* Parc Tivoli
* Parc Wallach
* Vista del nucli antic des de le Rebberg
* Façana de l'Ajuntament

## Enllaços externs

* Web de Mulhouse
* Web oficial de l'Oficina de turisme de Mulhouse
* Portal i Anuari Internet de Mulhouse
* AlsaceTV.Net L'actualitat de Mulhouse i la seva regió en vídeo, gratuïtament a Internet Arxivat 2009-01-01 a Wayback Machine.
# MerXem Classic

La MerXem Classic és una cursa femenina de ciclisme d'un dia que es celebrava a Bèlgica des de l'any 2019. Estava integrada dins el calendari femení de l'UCI com a cursa de categoria 1.1 des de 2020, el primer any fou 1.2. Es disputa anualment al districte de Merksem dins la ciutat d'Anvers. La primera vencedora fou la belga Lotte Kopecky.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 2019 | Lotte Kopecky | Charlotte Kool | Coryn Rivera |
| 2020 | suspesa | suspesa | suspesa |
| 2021 | suspesa | suspesa | suspesa |
| 2022 | Eleonora Gasparrini | Megan Jastrab | Silvia Persico |

## Referències

* ↑ «Eleonora Gasparrini wins MerXem Classic» (en anglès). procyclinguk, 21-08-2022. [Consulta: 25 novembre 2024].
* ↑ «Lotte Kopecky draagt zege in MerXem Classic op aan Bjorg Lambrechts» (en neerlandès). wielerflits, 11-08-2019. [Consulta: 25 novembre 2024].
# Blaveta comuna

La blaveta comuna (Polyommatus icarus) és una espècie de lepidòpter papilionoïdeu de la família dels licènids (Lycaenidae). Es pot trobar a les illes Canàries, tot Europa, nord d'Àfrica, Turquia, l'Orient Mitjà i la resta de l'Àsia temperada, i abasta la major part del Paleàrtic. El 2005 se'n va descobrir una població a Mirabel, al Quebec. Depenent de la latitud i l'altitud pot ser des d'univoltina fins a polivoltina; als Països Catalans es poden donar totes aquestes situacions, i és com a mínim trivoltina a la costa.
Envergadura alar d'entre 25 i 30 mm. Dimorfisme sexual acusat: mentre que la femella té l'anvers marró (o lleugerament blavós, depenent de l'exemplar), el del mascle és completament blau lluent. Es distingeix d'altres blavetes perquè té les fímbries completament blanques i pel punt que presenta a la cel·la del revers de les ales anteriors.
L'eruga arriba fins als 13 mm. És robusta i aprimada cap als extrems. Té el cos verd, amb una línia mitjana-dorsal verd fosca i una de blanca verdosa a cada banda sota els espiracles. Es pot alimentar de Galega, Ononis, Lotus, Medicago, Trifolium, Melilotus, Genista, Astragalus, Astracantha, Onobrychis, Anthyllis, Coronilla i d'altres. Les larves, que de manera semblant a un pugó segreguen substàncies sucroses, poden ser ateses per formigues dels gèneres Myrmica, Lasius, Formica i Plagiolepis.

## Referències

* ↑ «Proposta de noms comuns per a les papallones diürnes (ropalòcers) catalanes». Butlletí de la Societat Catalana de Lepidopterologia. Arrizabalaga et al., 01-12-2012. [Consulta: 26 gener 2014].
* ↑ «Noms de papallones | TERMCAT». [Consulta: 26 novembre 2024].

## Bibliografia

* Tom Tolman & Richard Lewington, 2002. Guía de las Mariposas de España y Europa. Lynx Edicions. ISBN 84-87334-36-9.
* D.J. Carter & B. Hagreaves, 1987. Guía de Campo de las Orugas de las Mariposas y Polillas de España y de Europa. Ediciones Omega. ISBN 84-282-0798-4.

## Enllaços externs

* Insectarium Virtual (castellà)
* Asturnatura (castellà)
* Waste Magazine (castellà)
* Moths and Butterflies of Europe and North Africa (anglès)
* UK Butterflies (anglès)
# Andrés Mellado Fernández

Andrés Mellado Fernández (Màlaga, Andalusia, 1846 — Biarritz, Iparralde, 30 d'agost de 1913) va ser un advocat, periodista i polític espanyol ministre d'Instrucció Pública i Belles arts durant el regnat d'Alfons XIII.

## Biografia

Membre del Partit Liberal Fusionista va iniciar la seva carrera política com a diputat en representació de Puerto Rico en 1881, escó que obtindria novament en la legislatura de 1884. A partir de llavors, i fins a 1899, aconseguiria un escó per Màlaga sent a més senador per Cuba en 1898.
Va ser nomenat ministre d'Instrucció Pública i Belles Arts al govern que, entre el 23 de juny de 1903 i el 31 d'octubre de 1905, va presidir Eugenio Montero Ríos.
Director d'El Imparcial va ser també alcalde de Madrid entre 1889 i 1890 i Governador del Banc d'Espanya entre juny i desembre de 1902.
Un carrer de Madrid del districte de Chamberí porta el seu nom.

## Referències

* ↑ «Ministros y miembros de organismos de gobierno. Regencias, Juntas de Gobierno, etc (1808-2000)». Centro de Ciencias Humanas y Sociales (CCHS) del CSIC. Arxivat de l'original el 2018-10-05. [Consulta: 25 juliol 2015].
* ↑ Fitxa del Congrés de Diputats
* ↑ Fitxa del Senat

## Enllaços externs

* El Ministro Andrés Mellado y su relación con Gaucín Arxivat 2014-02-03 a Wayback Machine. (castellà)
* Andrés Mellado. Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. a xtec.es
# Andy Goram

Andrew Lewis Goram (Bury, 13 d'abril de 1964 - ?, 2 d'abril de 2022) fou un futbolista escocès de la dècada de 1990, nascut a Anglaterra.
Pel que fa a clubs, defensà els colors de l'Oldham Athletic, Hibernian FC, i Rangers FC com a principals clubs.
Fou 43 cops internacional amb la selecció d'Escòcia amb la qual participà en la Copa del Món de futbol de 1986 i a la Copa del Món de futbol de 1990.
També representà la selecció d'Escòcia de criquet.

## Palmarès
### Rangers

* Lliga escocesa de futbol (5): 1991-92, 1992-93, 1994-95, 1995-96, 1996-97
* Copa escocesa de futbol (3): 1991-92, 1992-93, 1995-96
* Copa de la Lliga escocesa de futbol (2): 1992-93, 1996-97

### Queen of the South

* Scottish Challenge Cup (1): 2002-03

## Referències

* ↑ «Scotland Under 21 - Goram, Andy». [Consulta: 17 novembre 2015].
* ↑ Smith, Paul. Rangers' Cult Heroes. Know The Score Books, 2007. ISBN 978-1-905449-07-1.
* ↑ «The storms, the scandals and the saves of Andy Goram». Daily Record, 28-05-1998 [Consulta: 10 febrer 2014].
* ↑ «Goram, Andy». [Consulta: 28 desembre 2017].
* ↑ Paul, Ian. «A career salvaged by saving graces Controversy on and off the field was always part of The Goalie's scene». Herald Scotland, 22-03-2001. [Consulta: 10 febrer 2014].
* ↑ «Andy Goram». [Consulta: 12 octubre 2014].
* ↑ Perfil a hugmansfootballers
* ↑ Goram, Andy; King, Iain. The Goalie: My Story. Mainstream Publishing, 2009. ISBN 978-1-84596-560-0 [Consulta: 31 gener 2015].
* ↑ Perfil a scottishfa
* ↑ Dick, William «Goram answers call to return for Freuchie». Herald Scotland, 18-06-2008 [Consulta: 21 gener 2014].
* ↑ «Andy Goram». ESPN cricket. [Consulta: 3 desembre 2013].
* ↑ «Andrew Lewis Goram». CricketEurope: Scotland StatsZones. Arxivat de l'original el 2018-03-19. [Consulta: 19 març 2018].
* ↑ «Smith's slip gives Rangers the prize», 26-10-1992. [Consulta: 1r juny 2015].
* ↑ «Rangers 4 Hearts 3 League Cup Final». [Consulta: 1r juny 2015].
# Anna Arqué i Solsona

Anna Arqué i Solsona (Lleida, 8 de maig de 1972) és una consultora i activista política catalana.
Va estudiar empresarials a la Universitat de Lleida i en acabar se'n va anar a viure a Lisboa on va treballar com a model. Posteriorment, es va establir a Londres on va exercir de consultora en estratègies de comunicació, treballant per a diverses empreses.
El 2009 va estar involucrada en la plataforma independentista Deu Mil a Brussel·les. Poc després va fer-se càrrec de les comissions d'Internacional i de Comunicació de la Coordinadora Nacional de les Consultes. Va deixar el càrrec quan va formar part de la llista electoral amb Solidaritat Catalana per la Independència a les eleccions del 2010, on no va sortir elegida.
També és la portaveu pels Països Catalans de la International Commission of European Citizens (ICEC).
És la portaveu de l'associació Primàries Catalunya.
Ha viscut en diversos països, i parla l'anglès, l'alemany, el portuguès i l'italià.

## Referències

* ↑ «Anna Arqué, el nucli irradiador». [Consulta: 22 desembre 2018].
* ↑ «ENTREVISTA: ANNA ARQUÉ». [Consulta: 22 desembre 2018].
* ↑ NacióDigital. «Bertran i Arqué deixen la Coordinadora de les Consultes | NacióDigital». Arxivat de l'original el 2018-12-22. [Consulta: 22 desembre 2018].
* ↑ «www.icec.ngo». [Consulta: 22 desembre 2018].
* ↑ «Anna Arqué: 'Cap Estat ens va reconèixer públicament perquè el Govern no va assumir la declaració d'independència'», 25-11-2018. Arxivat de l'original el 2018-12-22. [Consulta: 22 desembre 2018].

## Enllaços externs

* Universitat Catalana d'Estiu - Servei de premsa Arxivat 2023-04-27 a Wayback Machine.
# Anna Maria Moix i Meseguer

Anna Maria Moix i Meseguer (Barcelona, 12 d'abril de 1947 - Barcelona, 28 de febrer de 2014) fou una escriptora catalana en castellà. Era germana del també escriptor Terenci Moix.

## Biografia

Conreà la poesia, de línia avantguardista, amb la utilització del collage. El 1970 va ser l'única veu de dona representada a l'antologia Nueve novísimos poetas españoles. Va mantenir bones relacions amb l'anomenada Gauche Divine i amb els escriptors i editors Carlos Barral, Pere Gimferrer i Félix de Azúa, i entre les seves amigues es compten Ana María Matute i Cristina Peri Rossi. El 1985 i el 1995 va guanyar el Premi Ciutat de Barcelona.
Fou traductora al castellà d'obres d'autors com ara Samuel Beckett, Marguerite Duras, Michel Leiris, Françoise Sagan i Mercè Rodoreda.
El 1996 formà part dels signants dels manifests del Foro Babel. Des del 2006 va ser directora de l'Editorial Bruguera.
El 2006 va rebre la Creu de Sant Jordi.
L'octubre de 2012 signà, juntament amb un centenar de professionals, un manifest a favor del federalisme espanyol i en contra la independència de Catalunya.
Morí el 28 de febrer de 2014 a la ciutat de Barcelona després de patir un càncer.
El 2024, va passar a donar nom a la Biblioteca Fort Pienc.

## Obres
### Poesia

* Baladas para el dulce Jim (1969)
* Call me Stone (1969)
* No Time for flowers (1971)
* A imagen y semejanza (1983)

### Narració

* Julia (1969)
* Walter, ¿por qué te fuiste? (1973)
* La maravillosa colina de las edades primitivas (1973)
* Ese chico pelirrojo a quien veo cada día (1973)
* Los robots. Las penas (1982)
* Las virtudes peligrosas (1985)
* La niebla y otros relatos (1988)
* Vals negro (1995)
* De mi vida real nada sé (2002)

### Assaig

* Manifiesto personal (2011)

## Referències

* 1 2 «Mor als 66 anys Anna Maria Moix, la poeta de la Gauche Divine». Ara, 01-03-2014 [Consulta: 1r març 2014].
* ↑ «Anna Maria Moix i Meseguer». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Creus de Sant Jordi 2006, llista de persones, GenCat [consulta: 16-04-2015]
* ↑ «Un centenar de professionals d'esquerres signen pel federalisme i contra la independència». Vilaweb.cat, 17-10-2012. [Consulta: 17 octubre 2012].
* ↑ «Es mor als 66 anys l'escriptora Ana Maria Moix». Vilaweb.cat, 01-03-2014. [Consulta: 2 març 2014].
* ↑ «Qui eren les sis dones que donen nou nom a sis biblioteques de la xarxa?». Ajuntament de Barcelona, març 2024. Arxivat de l'original el 17 de març 2024. [Consulta: 18 març 2024].

## Enllaços externs

* «Anna Maria Moix i Meseguer». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Núvol, Més sols sense Ana María Moix
* TV3, Singulars, Jaume Barberà entrevista a Ana María Moix (24-1-2012)
# Khan-i Khanan

Khan-i Khanan fou un títol elevat de l'Índia al sultanat de Delhi. Khan corresponia aleshores a un oficial d'alt rang (generalment un comandant de 10000 homes, un malik en manava 1000 i un amir 100). Khan Khanan volia dir "kan de kans"; fou el títol més alt (potser per sota de l'amir al-umara) i només n'existia un.
El primer que el va portar fou Mahmud, fill gran de Djalal al-Din Firuz Shah Khalji (1290-1296); també el tenia el germà de l'usurpador Khusraw Khan Barwari. Sota els mongols fou conferit sovint: Baber el va donar a Dilawar Khan, fill de Dawlat Khan Lodi. Humayun el va concedir a Bayram Khan. Quan Bayram en fou privat es va donar a Munim Khan que el va exercir al començar el regnat d'Akbar el Gran i el va mantenir fins a la seva mort el 1627. Mahabat Khan el va portar sota Jahangir (Mahabat va morir el 1634, després de Jahangir, ja sota Shah Djahan). Després fou donat a Asaf Khan (mort el 1641) i a Mir Jumla (al començament del regnat d'Alamgir).

## Referències

* Sir Henry Miers Elliot i John Dowson, The History of India, as Told by Its Own Historians: The Muhammadan Period.