OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Alexandre de Jerusalem

Alexandre de Jerusalem (Ἀλέξανδρος) (Egipte, s. II - Cesarea de Palestina, 251) fou un patriarca de Jerusalem venerat com a màrtir i sant per tota la cristiandat. Va morir durant les persecucions de Deci.

## Biografia

Alexandre fou deixeble de Pantè i, després, de Sant Climent, sempre a Alexandria; després fou nomenat bisbe de Flaviòpolis a Capadòcia. Fou empresonat en temps de Septimi Sever (204) i el 211 fou alliberat. Llavors Asclepíades fou nomenat bisbe d'Antioquia succeint Serapió, i Alexandre fou nomenat coadjutor del vell bisbe Narcís de Jerusalem, a qui va succeir poc després quan va morir (212).
A Jerusalem va fundar una biblioteca eclesiàstica, la més important de l'època, oberta al públic i que fou usada més tard per l'historiador Eusebi de Cesarea. Va ser el gran valedor d'Orígenes, a qui, tot i ser laic, quan van començar els disturbis religiosos a Alexandria (216) li va fer explicar les escriptures en public; se'n va justificar en una carta al bisbe Demetri d'Alexandria, que tot i així va enviar alguns dels seus diaques per fer tornar Orígenes. Quan Orígenes tornà a Palestina en una altra ocasió, Alexandre el va ordenar sacerdot.
Alexandre és elogiat per la biblioteca que va construir a Jerusalem. Tot i que a la seva època Jerusalem era coneguda oficialment com Aelia Capitolina, el nom utilitzat per les autoritats romanes des que la ciutat va ser reconstruïda per l'emperador Adrià, la tradició cristiana va persistir a utilitzar el nom original.

## Persecució i mort

Empresonat més tard, malgrat la seva vellesa, va morir a la presó a Cesarea vers el 251, durant la persecució de Deci. Historiadors van escriure que "la glòria dels seus cabells blancs i l'elevada santedat van donar-li una doble corona en captivitat". La seva vita explica que va sobreviure les tortures que va patir, com les de les bèsties salvatges, que en comptes de devorar-lo li llepaven els peus. Es conserven tres cartes seves. El va succeir a Jerusalem el bisbe Mazabanes.

## Veneració

La seva festa és celebrada per l'Església Catòlica Romana el 18 de març, per les Esglésies Ortodoxes Orientals el 16 o 29 de maig i el 12 o 25 de desembre.

## Escrits

Eusebi va copiar fragments de tres cartes seves.

## Referències

* 1 2 Monks of Ramsgate. “Alexander of Jerusalem”. Book of Saints, 1921. CatholicSaints.Info. 24 May 2012
* 1 2 Campbell, Thomas. "St. Alexander." The Catholic Encyclopedia Vol. 1. New York: Robert Appleton Company, 1907. 22 Sept. 2012
* ↑ "St. Alexander of Jerusalem", FaithND, University of Notre Dame
* ↑ Ὁ Ἅγιος Ἀλέξανδρος ὁ Ἱερομάρτυρας Ἀρχιεπίσκοπος Ἱεροσολύμων. ΜΕΓΑΣ ΣΥΝΑΞΑΡΙΣΤΗΣ.
* ↑ Ὁ Ἅγιος Ἀλέξανδρος ὁ Μάρτυρας. ΜΕΓΑΣ ΣΥΝΑΞΑΡΙΣΤΗΣ.
* ↑ Eusebi de Cesarea, Història de l'Església, vi. 11.
* ↑ Eusebi de Cesarea, "Ecclesiastical History, vi. 19"
# Arrunt (fill de Porsenna)

Arrunt (en llatí Arruntius) va ser fill del rei etrusc Porsenna, rei de la ciutat de Clúsium (avui Chiusi).
Arrunt va aconsellar al seu pare que signés la pau amb els romans de la República després del fracàs de restaurar la monarquia amb el rei Tarquini el Superb, fracàs que es va deure sobretot a l'heroisme de Gai Muci Escèvola. Porsenna va marxar del territori romà després d'establir la pau amb Roma, i va enviar el seu fill Arrunt, amb la meitat de l'exèrcit que havia utilitzat per assetjar la capital romana a conquerir Arícia, per a aconseguir els seus tresors. Això devia passar entre els anys 507 aC i 506 aC, aproximadament.
Quan Arrunt estava a punt de conquerir la ciutat, els exèrcits llatins de les ciutats d'Àntium, Túsculum i Cumes, des de la Campània van arribar per ajudar la ciutat assetjada. Arrunt, durant el segon any del setge, va aconseguir algunes victòries i va perseguir els enemics fins a les portes de la ciutat, però els exèrcits de la Campània van fer un gir inesperat i van rodejar els etruscs, matant-ne molts. El comandant dels campanis era Aristodem de Cumes, segons Titus Livi i Dionís d'Halicarnàs. Arrunt va morir en la batalla. Els etruscs que van sobreviure es van refugiar a Roma, i molts d'ells ja no van tornar a les seves ciutats, i es van quedar a viure amb els romans.

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, II, 9
* ↑ Dionís d'Halicarnàs. Ῥωμαϊκὴ Ἀρχαιολογία (Rhōmaikē archaiologia), V, 34, 5
* 1 2 Titus Livi. Ab Urbe Condita, II, 14
* ↑ Dionís d'Halicarnàs. Ῥωμαϊκὴ Ἀρχαιολογία (Rhōmaikē archaiologia), V, 36, 1-3

## Bibliografia

* Titus Livi. Història de Roma. Volum II. Fundació Bernat Metge, 2011. ISBN 9788498591989.
# Aspàsia de Focea

Aspàsia de Focea (en grec antic Ἀσπασία) era una filla d'Hermòtim, que es va criar orfe de mare, ja que aquesta va morir durant el part. La seva família era pobra però li va donar una bona educació. Claudi Elià explica que Afrodita li va donar un ungüent (o unes pólvores) fet a partir de pètals de les roses consagrades a la deessa, que la van convertir en la més bella de les dones. Tenia els cabells rossos i ondulats, la pell delicada, amb un color semblant al de les roses. Un dia, Aspàsia va ser portada davant de Cir el Jove, fill de Darios i germà d'Artaxerxes, no per la seva voluntat ni la de la seva família, sinó com a botí de guerra. A Cir li va agradar i la va convertir en la favorita d'entre les seves concubines, gràcies a la seva bellesa i a la seva intel·ligència. Cir es feia aconsellar per ella en assumptes importants i mai el va defraudar. Quan Cir va morir en la batalla de Cunaxa lliurada contra el seu germà i aquest va conquerir el seu campament, van capturar també Aspàsia. La van portar lligada davant d'Artaxerxes, que es va irritar amb els soldats i va ordenar que la deslliguessin i li donessin robes de gala. Al tornar-la a veure, Artaxerxes se'n va enamorar, i va convertir-la en la seva favorita. Finalment s'hi va casar.
El fill d'Artaxerxes, Darios, quan fou proclamat hereu, li va demanar com a regal que li donés a Aspàsia i el rei només va posar la condició que la noia donés la conformitat; però al cap d'un temps el rei la va recuperar i la va fer sacerdotessa del temple d'Ecbàtana on s'exigia el requisit del celibat; enfurismat, Darios va complotar contra el pare i fou descobert i executat.
Plutarc diu que el seu nom real va ser Milto (que significa de color vermellós), i que Cir li va dir Aspàsia per l'amant de Pèricles.

## Referències

* ↑ Claudi Elià. Història vària (Ποικίλη ἱστορία), XII, 1
# Batalla de Bakhamra

La batalla de Bakhamra va tenir lloc el 21 de gener de 763 a Bakhamra (àrab: باخمرى, Bāḥamrà), un lloc de d'Iraq la situació del qual no es pot precisar. El seu nom d'origen arameu vol dir "Magatzems". Masudi l'esmenta com una vila a la frontera entre Babilònia i Aràbia a uns 95 km de Kufa.

## Antecedents

El setembre del 762 va esclatar la revolta alida dirigida per Muhammad al-Nafs al-Zakiyya a Medina contra l'abbàssida Al-Mansur; els rebels van intentar estendre's a Egipte i Síria sense èxit i a Kufa, tradicional ciutat alida, les forces califals vigilaven de prop els esdeveniments. El califa va tallar els subministrament a l'Hedjaz i el cap rebel va quedar aïllat a Medina. Ibrahim ibn Abdallah, germà del cap rebel, va iniciar una revolta a Bàssora que va tenir ampli suport. Però Muhammad fou derrotat per un exèrcit manat per l'hereu Isa ibn Musa (novembre de 762). Ibrahim va avançar cap a Kufa però es va enfrontar a l'exèrcit abbàssida dirigit per Isa ibn Musa, trobant-se a Bakhamra el febrer del 763.

## Batalla

En aquesta batalla es van enfrontar les forces del califa al-Mansur dirigides per Isa ibn Musa i les forces de l'alida Ibrahim ibn Abd-Al·lah, anomenat "L'ànima pura", que va morir en la batalla a causa d'una fletxa.

## Conseqüències

El 764 la pressió de les tropes del Khurasan establertes a l'Iraq, i del mateix califa Al-Mansur, van obligar Issa ibn Mussa a renunciar a la successió i reconèixer Abu-Abd-Al·lah Muhàmmad com a hereu presumpte.

## Referències

* 1 2 Bosworth, Clifford Edmund. The mediaeval islamic underworld (en anglès). Brill, 1976, p. 288. ISBN 9004045023.

## Bibliografia

* Streck, M. " Bāk̲h̲amrā". Encyclopaedia of Islam, primera edició (1913-1936). Editada per: M. Th. Houtsma, T.W. Arnold, R. Basset, R. Hartmann. Brill Online, 2012. 28 d'abril de 2012 <http://referenceworks.brillonline.com/entries/encyclopaedia-of-islam-1/bakhamra-SIM_1227>
* Dictionary of Battles and Sieges: A-E. Per Tony Jaques
# Ce soir

Ce soir va ser un diari francès fundat pel Partit Comunista Francès (PCF) i dirigit per Louis Aragon i Jean-Richard Bloch.

## Història

Ce soir es va crear per iniciativa del secretari general del PCF Maurice Thorez amb la finalitat de competir amb Paris-Soir. El primer número es va publicar l'1 de març de 1937. El diari estava sota la direcció de dos escriptors reconeguts: Louis Aragon, que es va convertir en director del diari de recent creació i Jean-Richard Bloch, que s'incorporarà al diari el 1939 i es va convertir en codirector. Ce soir va aconseguir una tirada de 260.000 exemplars el març de 1939.
Entre els col·laboradors més coneguts del diari hi havia René Arcos, Julien Benda, Jean Blanzat, Jean Cocteau, Lise Deharme, Robert Desnos, Luc Durtain, Yvette Guilbert, Francis Jourdain, André Lhote, Darius Milhaud, Georges Pillement, Tristan Rémy, Jean Renoir, Georges Sadoul, Elsa Triolet i Jean Wiener. Els editors del diari van ser Édith Thomas, Simone Téry i Andrée Viollis.
La Guerra Civil espanyola va ser coberta per divuit periodistes i fotoreporters. Els grans noms del periodisme d'esquerres es van succeir per a descriure i il·lustrar les lluites del bàndol republicà, entre ells hi havia Édith Thomas, Andrée Viollis, Simone Téry, Louis Parrot, Stéphane Manier, Georges Soria, Renaud de Jouvenel. Els enviats especials de Ce soir van ser fotògrafs que després es farien famosos per la seva cobertura de la Guerra Civil, Gerda Taro, que va morir en la batalla de Brunete el juliol de 1937, Robert Capa i Chim, també conegut com David Seymour.
El diari, considerat un òrgan del Partit Comunista Francès, va ser prohibit el 25 d'agost de 1939 per les autoritats franceses, juntament amb L'Humanité i totes les publicacions del PCF perquè se sospitava que donaven suport al Pacte Mólotov-Ribbentrop. El diari no va reprendre oficialment la seva publicació fins al 1944 sota la direcció de Louis Parrot, que ja era editor del diari abans de la l'esclat de la Segona Guerra Mundial. Louis Aragon també va tornar a assumir el càrrec de director editorial del diari. El 28 de febrer de 1953 Ce soir va deixar de publicar-se.

## Referències

* ↑ «Document. Aragon journaliste, la plume de la résistance à Munich» (en francès), 23-05-2018. [Consulta: 5 abril 2024].
* ↑ Dominique and Michèle Frémy, Quid, 2006, p. 1104.
* ↑ Eychart, Baptiste. Jean-Richard Bloch. The Spanish War and Tonight, The Annals of the Society of Friends of Louis Aragon and Elsa Triolet.
* ↑ Fontaine, François. The Spanish Civil War, a Deluge of Fire and Images.
* ↑ «HISTOIRE DU PCF (1940)». [Consulta: 5 abril 2024].
* ↑ Data de finalització de la publicació d'acord amb els testimonis de Raymond Lavigne, llavors cap del servei polític, i de Pierre Daix, redactor en cap i director adjunt del diari.
# Casa Sagnier

La Casa Sagnier és un edifici del barri de Sant Gervasi - Galvany de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història

Anteriorment, hi havia hagut una torre pertanyent a Lluís Sagnier i Nadal, pare de l'arquitecte Enric Sagnier i Villavecchia, on s'havien dut a terme reformes, però el 1900 es decidí enderrocar-la i construir una nova torre, segons el projecte del mateix arquitecte.
El 1936, la casa quedà buida i no es té constància del seu ús durant la Guerra Civil Espanyola. El 1949, s'hi establí una residència femenina d'estudiants del Sindicat Espanyol d'Estudiants fins al 1955, quan passà a ser Col·legi Major sota la supervisió de la Universitat de Barcelona. El 1981, es va acordar instal·lar-hi el Centre d'Estudis Històrics Internacionals de la Universitat de Barcelona i l'Institut d'Arqueologia, fins al 1996.
El 1996, els veïns es van mobilitzar per reivindicar l'espai, sota el lema «Salvem els jardins de Brusi», aconseguint que l'any 2002 s'obrissin els jardins de la casa al públic. Finalment, entre el 2006 i 2007, es va signar un conveni entre la Casa Sagnier i la Universitat de Barcelona, pel qual l'edifici s'utilitzaria com a centre cívic. Entre els anys 2007 i 2018 va ser el centre Cívic Casa Sagnier i a partir de 2018 es va constituir com a Espai Jove Casa Sagnier, acollint diversos projectes i serveis destinats a joves d'entre 12 i 29 anys.

## Descripció

Situada als peus del Turó de Monterols, es tracta d'un bloc quadrat, de tres plantes d'alçada, proveït d'unes ales laterals. Es construí utilitzant un repertori decoratiu de gust gòtic, però també amb petits detalls modernistes. Destaquen les gàrgoles, els finestrals i la cornisa emmerletada. L'interior estava distribuït en dotze habitacions i una capella particular per la família.
El jardí que l'envolta, anomenat abans de Brusi i actualment d'Enric Sagnier, sembla que tenia una gruta que abastia d'aigua la propietat i hi havia una pista de tennis i un petit tren de vapor en miniatura.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Casa Sagnier». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 «Casa Saginer». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 de Oleza i Roncal, 2023.
* ↑ Mingote, Sara «De vil·la d'estiueig a centre cívic». El Periódico de Catalunya, 12-02-2013.
* ↑ «Espai Joave Casa Sagnier».
* ↑ Tort, Maria Josep «Els jardins d’Enric Sagnier». El Jardí, 19-03-2016.

## Bibliografia

* Barjau, Sergi et al. Sagnier arquitecte: Barcelona 1858-1931. Barcelona: Antonio Sagnier, 2007, p. 202-205. ISBN 978-84-612-0215-7.
* de Oleza i Roncal, Jaume. Arquitectura a Sant Gervasi, Sarrià i Vallvidrera. Passejades pel patrimoni arquitectònic. Barcelona: Premsa Local El Jardí SCCL, 2023, p. 48. ISBN 978-84-09-55644-1.

## Enllaços externs

* «Casa Sagnier». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Corberan d'Alet

Corberan d'Alet (?, Navarra – Tira, Anàtolia, 1304) (també Corberan Dalet, Corberan de Lehet o Corberan Delet) fou senescal de la Companyia Catalana d'Orient.
Sota el comandament de Roger de Flor, el 1303 va arribar a Constantinoble. Durant les campanyes militars del 1303 i 1304 comandà la infanteria. Va morir en la batalla de Tira, quan després de derrotar els turcs que assetjaven la ciutat de Tira va iniciar la seva persecució i morí d'una fletxa al cap. Fou enterrat, junt amb 10 cavallers més caiguts en la mateixa batalla, a l'església de Sant Jordi de Tira. Després de la seva mort, Bernat de Rocafort, que s'havia unit a la Companyia poc abans, va exercir el càrrec de manescal.
Els Corberan d'Alet tenien la jurisdicció senyorial de la baronia d'Otanell (Regne de València).

## Enllaços externs

* (castellà) Linaje Lehet Arxivat 2008-11-11 a Wayback Machine.
* «Corberan d'Alet». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Negru de Purcari

El Negru de Purcari és un vi moldau sec i negre, produït a partir de raïm Cabernet Sauvignon, Rara neagră i Saperavi. El vi té un color robí fosc i saturat.
El vi es produeix en alguns cellers de Moldàvia, principalment a la zona de Purcari del districte de Ștefan Vodă de Moldàvia (la zona vinícola del sud-est); localment se l'anomena "vi de la reina d'Anglaterra", perquè la reina Isabel II demana regularment la verema del 1990. El celler Purcari produeix el seu vi, que madura durant anys en botes de roure, en lots molt limitats. El vi s’elabora a partir de les varietats franceses Cabernet Sauvignon, Saperavi georgià i Rara neagră moldava.

## Referències

* ↑ Commersant Arxivat 2007-02-25 a Wayback Machine. - Russian daily about Moldova wines
# Euríanax

Euríanax o Eurianacte (en grec antic: Εὐρυάναξ) fou un príncep espartà de la casa reial dels agíades. Era fill de Dorieu d'Esparta.
El seu pare va deixar Esparta quan el seu germanastre Cleòmenes I va assumir el tron, atès que esperava heretar-lo ell mateix i no podia suportar que Cleòmenes governés. Va renunciar a fer reclamacions sobre el govern i va ser nomenat Cleòmenes, que l'any 490 aC va morir sense descendència masculina. Va pujar al tron Leònides I, el germà petit de Dorieu, que ja havia mort, i no Euríanax, que era el fill del germà gran.
L'any 480 aC, Leònides va morir en la Batalla de les Termòpiles lluitant contra els perses, i el seu fill Plistarc el va succeir. Com que encara era un infant, va assumir la regència el general Pausànies, que el 479 aC va dirigir la batalla de Platea, i el segon en el comandament era Euríanax. Els grecs van guanyar la batalla i van aturar l'avenç de l'exèrcit persa.

## Referències

* ↑ Heròdot, Històries, V 42.
* ↑ Heròdot, Històries, IX 10.53-55.
# Francis Lewis

Francis Lewis (1713–1802) va ser un dels signants de la Declaració d'Independència dels Estats Units com a representant de Nova York.
Nascut a Llangurig, Powys, Gal·les, era fill de Morgan Lewis i Anne Pettingale. Es va educar a Escòcia i va anar a l'escola de Westminster a Anglaterra. Va entrar en una casa mercantil de Londres i després es va traslladar a Whitestone, Nova York el 1734. Va ser fet presoner i enviat en una caixa a França mentre servia com a agent mercantil britànic l'any 1756. Al seu retorn a Amèrica es va convertir en un membre actiu de la vida política .
Formà part del Comitè de Sixty, fou membre del Congrés Provincial de Nova York i va ser escollit delegat al Congrés Continental el 1775. El 1778 va signar els Articles de la Confederació dels Estats Units. Des de 1779 fins al 1780, Lewis va exercir com a President del Consell Continental de Marina.
La seva casa, situada a Whitestone, a Queens, Nova York, va ser destruïda durant la Guerra d'Independència pels soldats britànics, que també van detenir la seva dona, a qui van negar un canvi de roba o una alimentació adequada durant setmanes de captiveri.
El seu fill Morgan Lewis va servir a l'exèrcit durant la Guerra d'Independència i més tard va exercir molts càrrecs a l'estat de Nova York, incloent el de Governador.

## Llegat

Un besnet de Francis Lewis, Manning Livingston, va morir en la batalla de Gettysburg durant la Guerra Civil. El seu net quart era el director de Hollywood William A. Wellman, i la seva besneta era l'autor i actriu Anna Cora Mowatt.
A Queens, Nova York, l'institut Francis Lewis High School i PS 79 "The Francis Lewis School" porten el seu nom. També hi ha el Boulevard Francis Lewis, que els vilatans solen referir com "Franny Lew", que s'estén gairebé de nord a sud de la ciutat, així com el Francis Lewis Park, que es troba per sota de la banda de Queens del pont Bronx-Whitestone. Una Lògia Maçònica, Francis Lewis # 273, també es troba en Whitestone

## Referències

* ↑ http://www.nps.gov/history/history/online_books/declaration/bio27.htm
* ↑ Francis Lewis' descendants want tribute to Queens signer of Declaration of Independence, New York Daily News, on-line, July 3, 2011, retrieved July 3, 2011
# Furi Bibàcul

Els Furi Bibàcul (llatí: Furius Bibaculus) foren una branca de la gens Fúria, una família d'origen patrici. Es coneixen els personatges següents:
* Furi Bibàcul, metre dels salis el segle iii aC
* Luci Furi Bibàcul, pretor en data incerta, amb anterioritat al 218 aC. Probablement fill de l'anterior.
* Luci Furi Bibàcul, qüestor el 216 aC, va morir en la batalla de Cannes.
* Marc Furi Bibàcul, poeta satíric del segle i aC

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 486.
* ↑ «Furius Bibaculus». Digital Prosopography of the Roman Republic.
* ↑ Valeri Màxim, De Factis Dictisque Memorabilibus, I 1.9.
* ↑ Titus Livi, Ab Urbe Condita, XXII 49.
# Lleó marí sud-americà

El lleó marí sud-americà (Otaria flavescens, abans Otaria byronia), també anomenat otària, és un pinnípede que es troba a les costes de Xile, el Perú, l'Uruguai i l'Argentina. Es tracta de l'únic membre del gènere Otaria.
Els mascles tenen un cap gros amb una gran crinera i pesen el doble de les femelles. Tan mascles com femelles tenen el pelatge de color taronja. Els cadells neixen de color negre. Els adults mascles arriben a fer 2,73 m de llarg i pesar 350 kg Les femelles adultes fan entre 1.8–2 m i pesen uns 150 kg.

## Referències

* ↑ Kindersley, Dorling. Animal. Nova York: DK Publishing, 2001,2005. ISBN 0-7894-7764-5.
* ↑ <http://www.theanimalfiles.com/mammals/seals_sea_lions/south_american_sea_lion.html>
* Rodriguez, D., R. Bastida. 1993. The southern sea lion, Otaria byronia or Otaria flavescens?. Marine Mammal Science, 9(4): 372-381.
* Otaria flavescens (TSN 180619) al web del Sistema Integrat d'Informació Taxonòmica. (anglès)
* Campagna, C., B. Le Boeuf. 1988. Reproductive behavior of southern sea lions. Behaviour, 104(3-4): 233-261.
* http://www.sealionsearch-rescue.com/facts.html Arxivat 2008-09-21 a Wayback Machine.
Espècies vivents de carnívors :
Regne: Animalia  ·  Embrancament: Chordata  ·  Classe: Mammalia  ·  Infraclasse: Eutheria  ·  Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Feliformia :
Família Felidae :
Família Viverridae (inclou les civetes) :
Família Eupleridae :
Subordre Caniformia (continua més avall) :
Subordre Caniformia (continua més amunt) :
Família Canidae :
Família Mustelidae :
# Horaku-ji

Hōraku-ji (en japonès: 法楽寺) és un temple budista situat a Higashisumiyoshi-ku, Osaka, Japó.

## Història

El temple va ser fundat l'any 1178 per Taira no Shigemori, fill de Taira no Kiyomori, per honrar els esperits dels guerrers que van morir en la batalla, independentment del seu bàndol
El temple va ser destruït per les forces d'Oda Nobunaga el 1571, però va ser reconstruït poc després.

## Referències

* 1 2 «Horakuji Temple (Official Name: Horakuji Temple, Shikonzan Komatsuin, The head temple of the Sennyuji division of the Shingon sect)» (en anglès). [Consulta: 1r abril 2022].
# Parellada

La parellada és una varietat de cep blanca molt productiva que produeix gran quantitat de raïm de gra gros. El gotim és gran i compacte. El gra és mitjà, de color daurat verdós i pell dura. La planta és de maduració tardana però sensible a les malures i la sequera.
És una varietat tradicional que té els principals cultius al Penedès, Conca de Barberà i Camp de Tarragona. Històricament també havia estat conreada a l'Aragó, Pollença, Oriola i València.
La parellada és, juntament amb el macabeu i el xarel·lo, una de les tres varietats clàssiques emprades per a l'elaboració del cava. És, sens dubte, la més fina i fràgil de les tres i aporta al cava aromes delicades i florals. També és la varietat preferent per elaborar brandi a Catalunya. Dona un vi fresc, discret i amb poc cos, però força elegant quan l'elaboració és la correcta. Té poc color i aromes cítriques i de fruita blanca. Només les maduracions perfectes li atorguen certa longevitat.
És la varietat principal, a més de la DO Cava, pels vins blancs de DO Catalunya, DO Conca de Barberà, DO Costers del Segre, DO Penedès i DO Tarragona.
Són sinonímies: montona, montònec, montònega, martorell i martorella. El seu nom provindria del fet que és un raïm que té els penjolls bessons. Ja en el llatí clàssic, Plini el Vell mencionava de raïms gemellarum (bessons) per a la mateixa raó.

## Referències

* ↑ «Parellada». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Parellada». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Favà i Agud, Xavier. «parellada». A: Diccionari dels noms de ceps i raïms: l'ampelonímia catalana. volum 8 de Biblioteca de dialectologia i sociolingüística. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 2001, p. 261-264. ISBN 9788472835597.