OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La Ràpita (Vallfogona de Balaguer)

La Ràpita és un poble situat al sud de la comarca de la Noguera que pertany al municipi de Vallfogona de Balaguer. Compta amb una escola de primària, una església, consagrada a la Sagrada Família, i una ermita dedicada a la patrona del poble, Santa Margarida, situada al mateix turó on és situat el castell d'origen àrab. Els orígens del poble són àrabs; possiblement, el seu nom prové de rabbita, originàriament un tipus de fortalesa militar, amb una marcada funció de guaita.

## Història

El lloc possiblement ja estava habitat durant l'edat de bronze, com queda palès en les abundants ceràmiques trobades a la rodalia del turó que ocupa el castell. També s'hi han localitzat diversos bocins de ceràmica ibèrica en alguns murs del castell i a l'ermita situada prop d'aquest (a uns 200 m). Es conserva la torre ibèrica de guaita, de 10,60 m x 5,50 m. L'època romana també ha deixat petjada a la Ràpita: als voltants del castell, es conserven les restes d'un arc, a més d'abundant ceràmica (sigillata hispànica, vernís pompeià, campaniana…). Però la cultura que més petjada ha deixat ha estat la musulmana. L'any 711 els àrabs creuaven l'estret de Gibraltar, i amb poc temps arribaven als territoris que avui conformen les nostres contrades. A la ràpita, els àrabs van establir-se, al turó del castell, on sembla que van aprofitar la torre ibèrica i la van convertir en un lloc de repòs dedicat a l'oració, una mena de monestir musulmà fortificat (una ràbita). Les notícies escrites d'aquesta fortificació, però, es remunten al moment de la seva conquesta per part del comte d'Urgell, Ermengol IV i la seva esposa Adelaida, l'any 1090. L'any següent, els comtes atorgaren al monestir de santa María de Ripoll, "Rapitam que est ante Balager", per tal de construir-hi un monestir, cosa que sembla no es feu efectiva.
Anys més tard, Jaume II d'Urgell, el Dissortat, escollí el castell de la Ràpita per establir-hi el seu quarter general per presentar batalla al pretendent castellà a la Corona d'Aragó, Ferran d'Antequera. El cens més antic del qual es té constància data de l'any 1378, i atribueix 5 focs a la Ràpita.
Fou municipi independent fins a meitat del segle xix que s'incorporà a Vallfogona de Balaguer.

## Llocs d'interès

* Castell de la Ràpita, d'origen àrab.
* Restes romanes
* Església Sagrada Família
* Ermita Santa Margarita (s. XII-XVII)
* Creu de terme de la Ràpita

## Referències

* ↑ «La Ràpita (Vallfogona de Balaguer)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «255306 Rápita». Alteraciones de los municipios en los Censos de Población desde 1842. INE. [Consulta: 22 agost 2020].
# Cranium

Cranium és un joc de tauler social publicat per Hasbro en 1998 on diversos equips competeixen per resoldre proves i avançar en un tauler. Combina diferents habilitats o proves d'altres jocs populars, basant-se en la teoria de les intel·ligències múltiples de manera que s'equilibren les possibilitats de vèncer entre tots els participants. Ha guanyat diversos premis, entre els quals destaca el de l'Australian Games Association.

## Desenvolupament del joc

Al seu torn, cada equip mou una peça pel circuit i segons el color de la casella on caigui ha de resoldre un tipus o un altre de prova amb els seus companys abans que finalitzi el temps. El circuit es pot dissenyar de tres maneres diferents per allargar o escurçar la partida en funció del temps disponible de joc o el nombre de participants. Si l'activitat de la casella es resol correctament es pot continuar avançant a la propera jugada, si no, cal romandre allà fins que se soluciona correctament. El primer equip que assoleix el centre del tauler i resol una prova indicada pels rivals guanya la partida.

## Tipus de caselles i proves

Les caselles tenen cinc colors diferents: lila, blau, vermell, verd i groc, que indiquen el tipus d'activitat o prova que cal superar per seguir avançant, una prova que s'extreu de la targeta o carta de la pila corresponent.
Les cartes blaves incentiven la creativitat. Poden demanar que es dibuixi una paraula que els altres membres de l'equip han d'endevinar, poden exigir que a més a més el dibuix es realitzi amb els ulls tancats o poden indicar que la paraula s'ha d'esculpir amb plastilina. No es pot parlar ni donar pistes als companys-
Les cartes vermelles es basen en la cultura general i els membres d'un equip han de respondre preguntes (amb pistes sobre la resposta o sense) de diferents formats.
Les cartes verdes indiquen que s'ha de fer teatre per transmetre el que indica la targeta. Pot incloure una representació o imitació, mímica o l'obligació de cantar o xiular per donar pistes als companys.
Les cartes grogues inclouen algun tipus de joc de paraules i són les més variades. Una activitat posa a prova l'ortografia indicant que es lletregi una paraula (normal o en sentit invers) en un temps molt limitat. En altres casos s'ha de completar un mot on apareixen algunes lletres de pista. D'altres mostren unes lletres amb les quals s'ha de formar una paraula i en unes altres cartes s'ofereix una paraula i diverses possibles definicions.
Si es cau en una casella lila, es pot triar la categoria de la prova, actua com a comodí. En alguns casos, en extreure la carta, hi ha una indicació que força a tots els equips a fer-la alhora. El primer equip que arriba a la resposta correcta recupera el torn.

## Versions

L'èxit de Cranium ha propiciat l'aparició de diverses ampliacions, amb noves targetes i algunes variants del joc. En la versió Cadoo, les proves s'adapten al nivell d'infants més petits, mentre que en la Hoopla apareixen proves cooperatives i no sols competitives entre equips. També existeix una versió electrònica i actualitzacions amb noves propostes complementàries.

## Referències

* ↑ «Cranium». Board Geek. [Consulta: 23 juny 2015].
Viccionari
# Riccardo Primo

Riccardo Primo (títol original en italià, en català Riccardo Primo), Händel-Werke-Verzeichnis 23, és una obra dramaticomusical en tres actes composta per Georg Friedrich Händel sobre un llibret en italià de Paolo Rolli. Es va estrenar l'11 de novembre de 1727 al Her Majesty's Theatre de Ciutat de Westminster.

## Vegeu també

* Llista d'òperes de Georg Friedrich Händel
Òperes de Georg Friedrich Händel :
Almira (1705)
Florindo (1708)
Rodrigo (1707)
Agrippina (1709)
Rinaldo (1711)
Il pastor fido (1712)
Silla (1713)
Teseo (1713)
Amadigi di Gaula (1715)
Acis and Galatea (1718)
Radamisto (1720)
Muzio Scevola (1721)
Floridante (1721)
Ottone (1723)
Flavio (1723)
Giulio Cesare (1724)
Tamerlano (1724)
Rodelinda (1725)
Scipione (1726)
Alessandro (1726)
Admeto (1727)
Riccardo Primo (1727)
Siroe (1728)
Tolomeo (1728)
Lotario (1729)
Partenope (1730)
Poro (1731)
Ezio (1732)
Sosarme (1732)
Orlando (1733)
Arianna in Creta (1734)
Oreste (1734)
Ariodante (1735)
Alcina (1735)
Atalanta (1736)
Arminio (1737)
Giustino (1737)
Berenice (1737)
Alessandro Severo (1738)
Faramondo (1738)
Serse (1738)
Giove in Argo (1739)
Imeneo (1740)
Deidamia (1741)
Semele (1744)
Alceste (1750) :
Oratoris de Georg Friedrich Händel :
Il trionfo del Tempo e del Disinganno (1707)
La resurrezione (1708)
Brockes Passion (1715)
Esther (1732)
Deborah (1733)
Athalia (1733)
Alexander's Feast (1736)
Il trionfo del Tempo e della Verità (1737)
Saul (1738)
Israel in Egypt (1738)
L'Allegro, il Penseroso ed il Moderato (1740)
El Messies (1741)
Samson (1741)
Semele (1743)
Joseph and his Brethren (1743)
Hercules (1744)
Belshazzar (1744)
Occasional Oratorio (1746)
Judas Maccabaeus (1746)
Joshua (1747)
Alexander Balus (1747)
Susanna (1748)
Solomon (1748)
Theodora (1749)
The Choice of Hercules (1750)
Jephtha (1751)
The Triumph of Time and Truth (1757) :
Cantates de Georg Friedrich Händel :
Ero e Leandro (1707)
Clori, Tirsi e Fileno (1707)
Aci, Galatea e Polifemo (1708)
Dalla guerra amorosa (1709)
Apollo e Dafne (1710)
Ode for the Birthday of Queen Anne (1713)
Ode for St. Cecilia's Day (1739) :
# Apium

Apium (api) és un gènere de plantes amb flors dins la família de les apiàcies de la qual és el gènere tipus. Algunes espècies són comestibles, com ho és, per exemple, l'api (Apium graveolens).

## Descripció

Són plantes de mida mitjana a alta, bianuals o perennes que creixen en terrenys humits. Les seves fulles són pinnades o bipinnades i les flors són petites disposades en umbel·les.

## Distribució

Té una distribució subcosmopolita, és present a Europa, Àsia central i occidental, Àfrica del nord i del sud, sud d'Amèrica del Sud Austràlia i Nova Zelanda.

## Taxonomia

Aquest gènere compta amb 12 espècies acceptades]:
* Apium annuum P.S.Short
* Apium australe Thouars
* Apium chilense Hook. & Arn.
* Apium commersonii DC.
* Apium fernandezianum Johow
* Apium graveolens L. - api
* Apium insulare P.S.Short
* Apium larranagum M.Hiroe
* Apium panul (Bertero ex DC.) Reiche
* Apium prostratum Labill. ex Vent.
* Apium santiagoensis M.Hiroe
* Apium sellowianum H.Wolff

## Referències

* 1 2 3 «Apium» (en anglès). Royal Botanic Gardens. Kew. [Consulta: 25 abril 2022].

## Enllaços externs

* http://www.mpiz-koeln.mpg.de/oeffentlichkeitsarbeit/kulturpflanzen/Nutzpflanzen/Sellerie/index.html Arxivat 2007-05-23 a Wayback Machine.
Viccionari
# Alcaldes.eu

Alcaldes.eu és una plataforma transmèdia, fundada el 2008, que ofereix informació actualitzada diàriament, entrevistes i perfils a alcaldes i gestors municipals de Catalunya. La plataforma es basa en quatre pilars (o productes editorials) diferents: una publicació online (Alcaldes.eu), uns esmorzars-fòrums periòdics, un llibre anual i un espai televisiu.
Des de 2015, Alcaldes.eu manté obert un acord de col·laboració preferent amb la Universitat Pompeu Fabra i, més concretament, amb la seva Facultat de Ciències Polítiques. El rector Jaume Casals i l'editor i director d'Alcaldes.eu, Xavier Roca, van signar l'acord. Posteriorment s'han desenvolupat actes tan rellevants com el cicle d'esmorzars Alcaldes.eu de juny de 2016, que van convocar els quatre alcaldes de les capitals catalanes i els quatre presidents de diputació així com el Cicle Alcaldes i Universitat que ja va per la seva tercera edició.
Alcaldes.eu també té el reconeixement de les principals entitats municipalistes catalanes: Associació Catalana de Municipis i Comarques i Federació de Municipis de Catalunya. En ambdós casos, els presidents de les entitats són membres nats del Consell Assessor d'Alcaldes.eu.

## Referències

* ↑ «La UPF i Alcaldes.eu col·laboraran per potenciar el debat i el coneixement en la governança municipal - home_upf - E-Notícies (UPF)». Arxivat de l'original el 2017-02-02. [Consulta: 16 desembre 2017].
* 1 2 «"Si no estem contents amb l'estat que tenim, creem-ne un de nou", Miquel Buch | ACM». [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ E.A. «Nou cicle d'alcaldes i universitat a la UPF - 01 des 2017». [Consulta: 25 març 2020].
* ↑ «David Saldoni destaca el treball conjunt i l'esforç compartit del municipalisme a la trobada d'alcaldes i alcaldesses, organitzada per Alcaldes.eu».
* ↑ «Acte d'homenatge a alcaldes i alcaldesses de Catalunya».
* ↑ «Reunió del consell assessor d'Alcaldes.eu» (en català).

## Enllaços externs

* Alcaldes.eu - Lloc web oficial
# Alfred Lagache

Alfred Lagache (24 d'octubre de 1889 - 18 d'agost de 1971) fou un jugador professional francès de billar a tres bandes de les dècades de 1930 i 1940.
Va ser dos cops campió del món de billar a tres bandes els anys 1935 i 1937. A més va finalitzar en tercera posició l'any 1938. També guanyà quatre cops el campió d'Europa els anys 1935, 1939, 1947 i 1949.

## Referències

* ↑ Heinrich Weingartner. Heinrich Weingartner. Enzyklopädie des Billardsports (en alemany). 2. Vienna: Heinrich Weingartner, 2009, p. 790. ISBN 978-3-200-01489-3.
* 1 2 «Profile/Palmares». Kozoom. [Consulta: 19 novembre 2016].
* ↑ «Billard Karambol Ergebnisse Spieler Alfred LAGACHE - Kozoom». kozoom.com.
# Punta del Collotet

La Punta del Collotet és una muntanya de 538 metres que es troba al municipi de la Bisbal de Montsant, a la comarca catalana del Priorat.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Vedella de foc

La Vedella de Foc és una rèplica exacta del bou de foc que el setembre de 2010 es va trobar als terrenys de l'antic taller de la Pirotècnia Espinós de Reus. Aquest bou de petites dimensions és fet de fusta i de roba de sac i al llom s'hi muntaven carcasses amb correcames, carretilles, amb tro o sense, fonts d'espurnes, volcans, rodes de foc o qualsevol giny pirotècnic.
Els bous de foc, sobretot aquestes carcasses més simples, eren un artifici de què disposaven les mateixes empreses pirotècniques i que cedien a les comissions de festes dels pobles amb l'adquisició del corresponent material pirotècnic.
La Vedella de foc, impulsada per colla del Bou de Reus, va ser estrenada per Còrpus de 2011. Acostuma a sortir el dissabte de Còrpus, amb dos altres bous de foc recuperats a la ciutat per una altra entitat. També surt la Nit de Sant Joan a les Barraques de Reus, a més de sortides per altres poblacions.

## Referències

* ↑ Borbonès, Natalia. «Troben un antic bou de foc». [Consulta: 30-VII-2014].
* ↑ «Vídeo de l'estrena de la Vedella de Foc».
# Gran Telescopi Mil·limètric

El Gran Telescopi Mil·limètric, o Gran Telescopio Milimétrico Alfonso Serrano, en honor del seu impulsor (GTM, Large Millimiter Telescope LTM, en anglès) és un telescopi construït al cim del «Sierra Negra» a 4.600 m d'altitud i cinquè pic més alt de Mèxic, un volcà a l'estat de Puebla. El GTM bserva les ones de ràdio de longituds d'1 a 4 mm. Amb un diàmetre de 50 m i 2000 m² d'àrea col·lectiva, és el més gros telescopi d'un disc del món i el més sensible en la seva freqüència, construït per observar ones de ràdio de longituds d'ona entre aproximadament 0.85 fins a 4 mm. Posat en funcionament el 2011, la construcció ha durat deu anys i ha costat uns 200 milions de dòlars. És un projecte de l'Institut Nacional d'Astrofísica, Òptica i Electrònica (INAOE) de Mèxic (80%) i la Universitat de Massachusetts d'Amherst (20%).
Les observacions de longitud d'ona del GTM permeten als astrònoms veure regions que són enfosquides per la pols del medi interestel·lar per incrementar el coneixement sobre la formació dels estels. Hi poden observar els planetesimals i planetes d'altres sistemes solars i els discos protoplanetaris extrasolars que són relativament freds i emeten la majoria de llur radiació en longituds d'ona mil·limètriques.

## Referències

* ↑ The Right to dark skies (en castellà). UNESCO, 2016, p. 71. ISBN 9230000280.
* ↑ Dominguez, Nuño. «El gigante de la ciencia abre los ojos en México» (en castellà). El País, 01-01-2018. [Consulta: 29 març 2020].

## Enllaços externs

* Large Millimeter Telescope Alfonso Serrano - Lloc web oficial (anglès)
# Alfabet de Palmira

L'alfabet de Palmira va ser un alfabet semític emprat en l'escriptura del palmirenc, utilitzat entre els anys 100 aC i 300 dC a Palmira, Síria. La inscripció més antiga trobada es remunta al 44 abans de Crist i les més darreres daten del 274 dC, poc abans de la conquesta de la ciutat per l'emperador romà Luci Domici Aurelià.
Es va desenvolupar a partir de l'alfabet arameu i s'escrivia horitzontalment de dreta a esquerra; el números empraven un sistema no decimal, i les lletres, vint-i-dos en total, van evolucionar des de la inicial representació rodona, apareixent tot seguit la cursiva i, amb posterioritat, una forma decorativa monumental derivada d'aquesta segona.

## Notes

* ↑ L'última inscripció escrita a Palmira en palmirenc data de l'any 274.

## Referències

* ↑ Beyer, 1986, p. 27-28.
* ↑ Diringer i Regensburger, 1968, p. 217.
* 1 2 «Palmyrenian alphabet». Encyclopædia Britannica. Encyclopædia Britannica, Inc.. [Consulta: 1r novembre 2015].
* ↑ Daniels, 1996, p. s.n..

## Bibliografia

* Beyer, Klaus. The Aramaic Language, Its Distribution and Subdivisions. Vandenhoeck & Ruprecht, 1986. ISBN 9783525535738.
* Daniels, Peter T. The World's Writing Systems. Oxford University Press, 1996. ISBN 9780195079937.
* Diringer, David; Regensburger, Reinhold. The alphabet: a key to the history of mankind. Hutchinson, 1968.

## Enllaços externs

* Proposal for encoding the Palmyrene script in the SMP of the UCS Arxivat 2015-08-21 a Wayback Machine., International Organization for Standardization
# Serra d'Espinhaço

La serra d'Espinhaço és una serralada situada a l'altiplà àtlàntic, i s'estén pels estats de Minas Gerais i Bahia. Els terrenys en són del Proterozoic i contenen ferro, manganés, bauxita i or.
Al llarg de la serra d'Espinhaço es feu explotació de mines en el període colonial. I és per això que s'hi formaren els nuclis urbans més importants (Ouro Preto, Sabará, Serro i Sâo João del-Rei, per exemple, entre altres). Les arrels africanes, europees i autòctones es barregen a l'Espinhaço, i deixen marques en els costums i manifestacions culturals dels pobles locals.
El nom li ve donat pel geòleg alemany Wilhelm Ludwig von Eschwege al segle xix. Realitzà les xarxes de drenatge del riu Sâo Francisco i dels rius que corren directament cap a l'Atlàntic. És una reserva mundial de la biosfera, perquè és una de les regions més riques del planeta, gràcies a la seua gran diversitat biològica.
La serra d'Espinhaço fou considerada per l'ONU el 27 de juny de 2005 la setena reserva de la biosfera brasilera, a causa de la gran diversitat de recursos naturals. Més de la meitat de les espècies d'animals i plantes amenaçats d'extinció a Minas Gerais són a la serralada d'Espinhaço, especialment a la serra do Cipó, on es troba el major nombre d'espècies endèmiques de la flora brasilera.

## Geografia

La serra d'Espinhaço es pot considerar l'única serralada de Brasil, ja que és singular en la forma i formació. Duu més d'un bilió d'anys en constant moviment, és una cadena muntanyosa llarga i estreta, entretallada per picos i valls.
Té prop de 1.000 quilòmetres d'extensió, en el sentit latitudinal del Quadrilàter Ferrífer, al Norte de Minas i, després d'una breu interrupció, arriba a la part sud de Bahia. Tot aquest recorregut presenta una diferència mínima de longitud, o siga, l'amplària varia només entre 50 i 100 km. Entre els municipis tallats per la serra d'Espinhaço hi ha Ouro Branco, Ouro Preto, Catas Altas, Caeté, Serro, Diamantina, Botumirim, Grâo Mogol, Itacambira, Porteirinha, Mato Verde, Espinosa, Olhos-d'Água, i Monte Azul.
El punt més alt de la serra és Pico do Sol amb 2.072 metres per sobre del nivell del mar, dins del Parc Natural de Caraça al municipi de Catas Altas, estat de Minas Gerais, parc que també comprén el Pico do Inficionado (2.068 m), el Pico da Carapuça (1.955 m), i el Pico da Canjerana (1.890 m). A més d'aquests, la serra enclou altres cims famosos com el Pico do Itambé (2.002 m) i el Pico do Itacolomi (1.772 m), també a Minas Gerais.

## Referències

* 1 2 Http://www.forumpatrimonio.com.br/paisagem2014/artigos/pdf/265.pdf.
* ↑ serra do Cipó, o jardim rochoso de Minas Arxivat 2010-02-20 a Wayback Machine. Superinteressante, acessado en 5 de janeiro de 2010
* ↑ «Parque Estadual do Pico do Itambé». Instituto Estadual de Florestas. Arxivat de l'original el 2019-03-27. [Consulta: 20 maig 2014].

## Vegeu també

* Serra de Caraça

## Enllaços externs

* http://www.musicasdoespinhaco.com.br
* http://www.serradoespinhaco.com.br
# Golf de Venècia

El Golf de Venècia es troba a l'extrem septentrional de la mar Adriàtica, des de la costa de la Península d'Ístria fins al delta del Po, i és compartit per Itàlia, Eslovènia i Croàcia. Fa 95 km de llarg i una fondària mitjana de 34 m. Les seues costes, al sector italià, són baixes i amb nombroses llacunes i marjals, a causa dels al·luvions de l'Isonzo, Tagliamento, Piave, Brenta, Adige i Po. Albarella és una de les seues illes.
Hi ha les ciutats de Venècia, Trieste, Chioggia i Pula (Croàcia). Hi ha els ports de Venècia i Trieste, aquest darrer al golf homònim.
Al sector italià, les localitats turístiques més importants són Iesolo, Caorle, Bibione, Lignano Sabbiadoro i Grado; a la part eslovena es troben Koper (Capodistria) i Portorož (Portorose); i en territori croata, Poreč (Parenzo) allotja en el seu centre històric una basílica romana d'Orient declarada Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO l'any 1997.

## Referències

* ↑ Encarta Arxivat 2009-02-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ «Golf de Venècia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Encarta Arxivat 2008-05-14 a Wayback Machine. (castellà)

## Enllaços externs

* Butlletí meteorològic actualitzat (castellà)
* Clima del Golf de Venècia (anglès)
# Pinedes

«Pinedes o Les Pinedes» té aquests significats:
* Pinedes, boscos de pins, vegeu Pineda (bosc)
* Les Pinedes (la Bisbal de Montsant), serra entre els municipis de la Bisbal de Montsant i de Cabacés (el Priorat)
* Les Pinedes (Aiguafreda)
* Les Pinedes Altes
* Les Pinedes de l'Armengol (Carme)
* Les Pinedes de l'Armengol (la Torre de Claramunt)
* Les Pinedes (Vilaplana)
* Pinedes del Castellet
* Entitats de població:
** Les Pinedes (Tarragona)
** Les Pinedes de Castellnou
Viccionari
# Kavajë

Kavajë (en albanès: Kavajë o Kavaja) és una ciutat de l'oest d'Albània, al comtat de Tirana. Fa frontera amb Durrës al nord, Tirana a l'est, Peqin al sud-oest i Lushnjë al sud. A l'oest es troba la mar Adriàtica.

## Història

Fou fundada l'any 1595, amb el nom de Kavajë.
Fou la ciutat on es donà vida a la revolta contra Enver Hoxha. Avui en dia és el districte electoral de l'expresident i actual primer ministre albanès Sali Berisha.
Kavajë veié nàixer l'actor Aleksander Moisiu i el general Spiro Moisiu, pare de l'expresident de la República, Alfred Moisiu.
# Llac Skadar

El llac Skadar és el llac més gran de la part sud del continent europeu i actua com a frontera natural entre Albània i Montenegro. El seu nom deriva de la ciutat albanesa de Shkodër, propera al llac. Durant l'edat mitjana es van fundar diversos monestirs a la regió, on monjos copiaven manuscrits que després es difonien per tota la regió. Les seves ruïnes són un atractiu turístic que se suma als recursos del paisatge.

## Característiques

Amb una superfície que fluctua entre els 370 i els 530 km² (la diferència s'observa a la riba nord i és deguda als canvis de nivells en les aigües subterrànies), és el llac més ampli dels Balcans. Ocupa una depressió càrstica i per això té poca fondària (44 m). La part del sud conté més badies i entrants que la septentrional, amb un relleu menys abrupte. Inclou diverses illes de poca extensió, essent les més rellevants Beška i Grmožur (on es va construir una presó).
El riu Morača és el seu principal afluent, que combina les seves aigües amb les resurgències del fons del llac. Desaigua al riu Buna i posteriorment al Riu Drin, que acaba finalment a la mar Adriàtica a uns 12 km del llac. La zona que envolta el llac ha estat declarada parc natural, els arbres més abundants del qual són els castanyers. El clima és mediterrani, amb estius calorosos i secs.
Es calcula que el llac es va formar fa més d'un milió d'anys, pels plecs de les plaques tectòniques de la regió montenegrina durant el Cenozoic. El mar va inundar la zona fins a Podgorica però posteriorment es va enretirar durant el Pliocè, deixant el llac aïllat.
El llac conté una àmplia biodiversitat, especialment d'ocells, amb més de 270 espècies diferents localitzades. Els pelicans europeus són una de les més preuades, així com altres aus migratòries que s'aturen al llac en el seu viatge anual. A les seves aigües viuen 34 tipus de peixos, 7 dels quals són endèmics del llac. Ocupa un lloc especial en l'estudi de l'evolució dels Bithynia, un tipus de cargols aquàtics, animals molts comuns al llac (amb un 31 % d'endèmics). Conté més de 900 tipus d'algues diferents i 17 espècies d'amfípodes, que viuen sota el sòl (10 % dels quals d'endèmics). Hi ha 21 espècies que viuen a l'ecosistema del llac que estan protegides a la Llista Vermella de la UICN, especialment amenaçades per la creixent eutrofització de les seves aigües.

## Referències

* ↑ Talevski, Milošević, Marić, Petrović, Talevska and Talevska (2009). Biodiversity of Ichthyofauna from Lake Prespa, Lake Ohrid and Lake Skadar. Biotechnology & Biotechnological Equipment, 23(2). ISSN 1310-2818