OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Marquesat de Moja de la Torre

El marquesat de Moja de la Torre és un títol nobiliari concedit l'11 de febrer el 1702 pel rei Felip V a favor de Ramon de Copons i de Grimau, senyor de la torre de Moja.
El 1822 el títol passà als Sarriera. El 1924 fou rehabilitat a favor de Pilar de Ponsic i de Sarriera. Ha passat als Olives, comtes de Torre Saura.

## Marquesos de Moja de la Torre

| | Titular | Període |
| Creació per Felip V |||
| I | Ramon Dalmau de Copons i de Grimau | 1702-1723 |
| II | Joan Agustí de Copons i Copons | 1723-1737 |
| III | Gaietà de Copons i Oms Santa Pau | 1737-1753 |
| IV | Josep de Copons i Oms | 1753-1790 |
| V | Maria Josepa de Copons i Cartellà | 1790-1822 |
| VI | Maria de Sarriera i Copons | 1822-1850 |
| Rehabilitació per Alfons XIII |||
| VII | Maria del Pilar de Ponsic i de Sarriera | 1924-1952 |
| VIII | Gabriel d'Olives i de Ponsic | 1952-1954 |
| IX | Josep Maria d'Olives i de Ponsic | 1955-1995 |
| X | Mercè de Fontcoberta i Samà | 1999-actual titular |

## Història dels marquesos de Moja

* Ramon Dalmau de Copons i de Grimau, I marquès de Moja de la Torre. El succeí el seu fill:
* Joan Agustí de Copons i Copons, II marquès de Moja de la Torre. El succeí el seu fill:
* Gaietà de Copons i Oms Santa Pau, III marquès de Moja de la Torre. El succeí el seu germà:
* Josrp de Copons i Oms, IV marquès de Moja de la Torre. El succeí la seva filla:
* Maria Josepa de Copons i Cartellà, V marquesa de Moja de la Torre. El succeí la seva filla:
* Maria de Sarriera i de Copons, VI marquesa de Moja de la Torre.
-En els drets al marquesat, el succeí la seva germana:
-Josepa de Sentmenat Sarriera i Copons (f. en 1865), el fill del qual fou:
-Ramon de Sarriera-Gurb i de Pinós, VIII marquès de Santa Santa Maria de Barberà, el fill del qual fou:
-Joaquim de Sarriera i de Larrard (1834-1909), VIII comte de Solterra, que fou pare de:
-Josep de Sarriera i de Milans. Va transmetre els seus drets a la seva germana:
-Maria del Miracle de Sarriera i Milans (1863-1932). La filla de la qual fou:
-Maria del Pilar de Ponsic i de Sarriera, que rehabilità el títol al seu favor
Rehabilitat en 1924 per:
* Maria del Pilar de Ponsic i de Sarriera (.-1952), VII marquesa de Moja de la Torre.
* Casà amb Bernat d'Olives i Olives, V comte de Torre Saura El succeí, el 1952, el seu fill:
* Gabriel d'Olives i de Ponsic (.-1954), VIII marquès de Moja de la Torre, VI comte de Torre Saura. Solter. Sense descendents. El succeí, el 1956, el seu germà:
* Josep Maria d'Olives i de Ponsic (m. en 1995), IX marquès de Moja de la Torre, VII comte de Torre Saura.
* Maria de la Mercè de Fontcoberta i Samà (n. el 1936), actual X marquesa de Moja de la Torre, des de 1999.

## Referències

* ↑ Elenco de Grandezas y Títulos Nobiliarios Españoles. Instituto "Salazar y Castro" C.S.I.C.
* ↑ «marquesat de Moja». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# (19629) Serra

(19629) Serra és un asteroide descobert el 8 de setembre de 1999 per A. Klotz a l'Observatori de Guitalens al departament del Tarn, a l'Occitània. La designació provisional que va rebre era 1999 RV31. El descobridor va considerar oportú de dedicar-li el nom al seu director de doctorat, el malaguanyat astrofísic català Guy Serra (Vernet, 1947 - Tolosa de Llenguadoc, 2000), precursor de l'astronomia infraroja i submil·limètrica a Europa, que acabava de morir amb només 53 anys.

## Referències

* ↑ Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* 1 2 3 4 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 18 desembre 2023].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 URL de la referència: https://www.minorplanetcenter.net/db_search/show_object?object_id=19629.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 18 febrer 2024].

## Enllaços externs

* Dades actualitzades de la NASA amb l'òrbita de (19629) Serra. (anglès)
Viccionari
# Mitologia dinka

La mitologia dinka és el conjunt de mites del poble dinka.
El déu suprem creador en la mitologia dinka és Juok (també anomenat Jok, Juong, Dyok); és present en tota la creació i controla el destí de cada humà, planta i animal de la Terra. El terme "Jok" també fa referència a un grup d'esperits ancestrals.
Denka és el déu celestial de la pluja i la fertilitat. La seva mare és Abuk, la deessa patrona de la jardineria i totes les dones, presentada per una serp.
Nyalitch és un déu celestial de la pluja i governant dels esperits.
# Maria Rosa Bosch Castells

Maria Rosa Bosch Castells (Bell-lloc d'Urgell, 1972) és una exjugadora d'hoquei sobre patins catalana, considerada una de les pioneres de l'hoquei sobre patins femení a Catalunya i a l'Estat espanyol.
S'inicià en el patinatge artístic i, posteriorment, practicà l'hoquei sobre patins. Amb setze anys fou la primera jugadora d'hoquei sobre patins federada de l'Estat espanyol i competí amb l'equip juvenil del Club Patí Bell-lloc; ja que, aleshores, no existia cap normativa esportiva que prohibís jugar a les noies en un equip masculí, i, per altra banda, tampoc existia cap competició femenina. Amb el club urgellenc debutà oficialment el 14 de febrer de 1988 al Pavelló municipal de Bell-lloc amb més de 1.000 espectadors a la graderia i on acabà anotant un gol.
Tot i la repercussió i expectació causada pel fet, la Federació Espanyola de Patinatge modificà els seus estatuts en assemblea general al final de la temporada, que especificà la diferència entre l'hoquei masculí i femení. Per aquest motiu, Maria Rosa Bosch no pogué continuar competint a causa de la prohibició federativa.

## Referències

* ↑ Bentanachs, Jordi. «La pionera de l'hoquei patins femení: va haver de jugar en un equip masculí». Esport3, 18-11-2024. [Consulta: 18 novembre 2024].
* ↑ Gómez, Anna «Una lleidatana juga en un equip masculí d'hoquei». Avui, Núm. 3.696, 18-02-1988, pàg. 37 [Consulta: 18 novembre 2024].
* ↑ Gómez, Anna «A Rosa li tanquen les portes». Avui, Núm. 3.750, 13-04-1988, pàg. 35 [Consulta: 22 novembre 2024].
# Zymomonas

Zymomonas és un gènere de bacteris. L'espècie més coneguda d'aquest gènere és Zymomonas mobilis. Els membres d'aquest gènere són gram negatius, anaerobis facultatius, no esporulants, flagellats polarment, bacteris amb forma de coma.
Són bacteris que fan la fermentació i per això espatllen la sidra i la cervesa, ja que produeix acetaldehid i sulfur d'hidrogen.
Zymomonas és un bacteri que donen etanol a partir de la glucosa sense necessitar oxigen i fan que sigui un microbi efectiu en la producció d'etanol en la producció de biocombustibles.

## Enllaços externs

* Ethanol fermentation technology – Zymomonas mobilis
# Zàpadni (Romaixki)

Zàpadni - Западный (rus) - és un khútor del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a la vora del riu Sossika, tributari del Ieia. És a 10 km al nord-oest de Leningràdskaia i a 152 km al nord de Krasnodar.
Pertany a aquest khútor el khútor de Romaixki.
# Zàpadni (Uporni)

Zàpadni - Западный (rus) és un possiólok del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a 13 km a l'est de Pàvlovskaia i a 142 km al nord-est de Krasnodar, la capital.
Pertany al municipi d'Uporni.
# Àcid cloroacètic

L'àcid cloroacètic és el compost químic amb la fórmula ClCH₂CO₂H. Aquest àcid carboxílic és un útil "bloc de construcció" en síntesi orgànica. Com d'altres àcids cloroacètics i haloalcans relacionats, és un potencialment perillós agent d'alquilació.

## Producció

L'àcid cloroacètic és sintetitzat per cloració d'àcid acètic en la presència de fòsfor vermell, sofre o iode com a catalitzador:
    CH₃CO₂H + Cl₂ → ClCH₂CO₂H + HCl
També es forma per la hidròlisi de tricloroetilè fent servir àcid sulfúric com a catalitzador. També s'obté per la cloració de l'àcid acètic a 85 °C sota pressió de 6 bar amb addició de quantitats catalítiques d'anhídrid acètic o clorur d'acil.

## Aplicacions

L'àcid cloroacètic és la matèria primera per a la carboximetil cel·lulosa, així com per a agents plaguicides, colorants i medicaments. L'àcid cloroacètic es fa servir directament en el tractament de berrugues (amb el nom comercial d'Acetocaustin).
És il·lustratiu de la seva utilitat a química orgànica l'O-alquilació de salicilaldeids amb àcid cloroacètic, seguida per la decarboxilació de l'èter resultant, que produeix benzofurà.
Es fa servir en modificacions del sílece, per a aplicaciód a reaccions d'epoxidació d'olefines i alcohols insaturats.
# Eustaqui de Roma

Eustaqui (Roma, segle ii) és un personatge llegendari, mort com a màrtir per la seva fe cristiana. És venerat com a sant per diverses confessions cristianes.
La seva festa, el 20 de setembre, fou retirada el 1969 pel papa Pau VI del calendari oficial de l'Església pel caràcter llegendari de la història del sant i la falta de proves de la seva existència. El seu culte, però, es permet als llocs on té forta tradició.

## Llegenda

Segons la Llegenda àuria, es deia Plàcid i tenia el càrrec de magister militum a l'exèrcit de Trajà. Mentre caçava prop de Tívoli, el cérvol que perseguia s'aturà i se li enfrontà: Plàcid veié que tenia un crucifix entre les banyes, que li va parlar i li deia «Plàcid, per què em persegueixes? Jo sóc Jesús, a qui honores sense saber-ho». Eustaqui li explicà a la seva dona, i ella li digué que a la nit havia tingut un somni que li anunciava la conversió de la parella i que patirien per causa de Crist. Anaren a veure el bisbe i els batejà a ells i als dos fills: ell prengué llavors el nom d'Eustaqui (que en grec vol dir "que dona bones espigues"), l'esposa el de Teopista ("que creu en Déu") i els fills Teopist i Agapi ("qui viu de l'amor").
Va ser posat a prova i va patir un seguit de desgràcies: va perdre la seva fortuna, una epidèmia va matar els seus servents; mentre feien un viatge en vaixell, el capità va segrestar Teopista i marxà amb ella; en arribar al seu destí, Eustaqui i els dos fills van travessar un riu i, mentre eren a l'altra banda, un lleó i un llop atraparen i se'n dugueren els fills... Com Job, Eustaqui va plànyer-ho, però no perdé la fe. Trajà el va posar al front de les milícies i va recuperar la fortuna i, amb el temps, va trobar la seva família, miraculosament sana i estàlvia: tots havien viscut per separat cristianament.
En tornar a Roma fou convidat a fer sacrificis als déus i va refusar. Fou llençat als lleons com a càstig, amb la seva dona i fills, però els lleons eren mansos; llavors se'ls va posar en l'interior d'un bou de ferro roent i van morir, cap a l'any 118, sota l'imperi d'Hadrià.
* Miniatura a un manuscrit del s. XIII
* Pintura de Pisanello, ca. 1436 (Londres, National Gallery)
* Gravado de Dürer, ca. 1501
* Pintura de Dürer a l'Altar Paumgartner
# Sinibald de Nuremberg

Per al sant de Trèveris, vegeu: Sinibald de Trèveris
Sinibald o Sebald de Nuremberg fou un eremita llegendari, missioner a la Francònia. És venerat com a sant per diverses confessions cristianes, i com a sant patró de la ciutat de Nuremberg.

## Llegenda

No hi ha dades certes de la vida del sant, i tota ella és llegendària. És possible que existís un eremita al bosc de Poppenreuth, proper a Nuremberg, i que morís en llaor de santedat. A partir d'aquesta dada, es van desenvolupar tot un seguit de llegendes.
Una d'elles, datada cap al 1280, diu que Sebald era contemporani d'Enric III del Sacre Imperi Romanogermànic (mort en 1056) i nascut a la Francònia. Després d'haver peregrinat a Itàlia, va predicar a Nuremberg. Altres fonts diuen que era un noble franc que va trobar a Itàlia els sants Willibald d'Eichstätt i el seu germà Winebald (que van viure al segle viii) i que es va fer missioner al Reichswald (els boscos que volten Nuremberg). Altres llegendes el fan fill del rei de Dinamarca o estudiant a París, on es va casar amb una princesa francesa a qui va deixar la mateixa nit de noces per consagrar-se a la religió; llavors va marxar a Roma, on el papa li conferí la missió de predicar i evangelitzar la regió de Nuremberg.

## Veneració

Malgrat no haver-hi proves que realment hagués existís, el seu culte s'associà a Nuremberg, que esdevingué lloc de pelegrinatge. Aquest culte es testimonia ja el 1072 a la crònica de Lambert de Hersfeld. En 1255, en reedificar-se la parròquia, se li consagrà, i s'hi instal·laren les seves suposades relíquies. El 1397 es dugueren a l'església de Sankt Sebaldus, on eren tretes en processó cada any. El 1508-19, Peter Vischer el Vell i els seus fills van fer la tomba de bronze que avui hi ha a St. Sebaldus, obra mestra del Renaixement alemany.
El 26 de març de 1425 fou canonitzat formalment per Martí V, a instància del Consell Municipal de Nuremberg.
* Sinibald de Nuremberg Sebastiano del Piombo
* Sankt Sebald (Nuremberg)
* Gravat del mausoleu de S. Sebald
* Nau de S. Sebald

## Enllaços externs

* Patron Saints Index. "Sebaldus". Arxivat 2012-06-07 a Wayback Machine.
* "San Sinibaldo".
# Víctor de Gauna

Víctor de Gauna o el Llaurador, en euskera Bítor i en castellà Vítor (Elorriaga, Àlaba, País Basc - Iruraitz-Gauna, abans del s. X) fou un camperol eremita basc. Tot i no haver estat canonitzat formalment, és venerat com a sant pels catòlics, especialment a la zona on visqué.

## Llegenda

Se sap poc de la seva vida, i és probable que es tracti d'una figura llegendària, sorgida de la confusió amb altres sants resal. Segons la tradició, era un pagès d'Elorriaga, o de Mendoza segons altres fonts, que es va retirar per fer vida eremítica a l'ermita de San Bernabé, prop de Gauna, a l'actual Monte San Vítor. Hi visqué en llaor de santedat fins a la seva mort.
El primer document on consta és de 1049, una carta de donació on Munio Tellez ofereix al monestir de San Millán de la Cogolla dues poblacions situades "qui est situm juxta Sancti Victoris", "vora Sant Víctor".

## Veneració

Les notícies més antigues sobre el culte a Àlaba daten de mitjan segle xi, a l'ermita de Gauna. La devoció s'estén per terres d'Àlaba, Biscaia, Navarra i La Rioja.
En 1587 s'hi trobà un cos incorrupte, atribuït al sant; el crani se'n conserva en un reliquiari d'argent del començament del segle xvii, i la resta, sota l'altar de la capella. Hi ha el costum de fer passar aigua pel reliquiari del crani per beneir amb ella els camps i guarir les malalties del cap. Prop hi ha la Fuente de la Herradura, amb forma de ferradura i que, segons la llegenda, sorgí quan un dels cavalls de Víctor colpejà la roca amb la pota.
La festa n'és el 12 de juny, i una confraria puja a l'ermita en romeria, a més d'altres, com el primers dilluns i dissabte de setembre. La confraria ja existia en 1758, quan ja se'n diu que era antiga.

## Enllaços externs

* Imatges de la romeria
* http://www.youtube.com/watch?v=UVjln6yDD_U
# Brizo

Brizo (Βριζώ) fou una deessa profètica de l'illa de Delos que enviava somnis i revelava el seu significat als homes. El seu nom és connectat amb βρίζειν (caure dormit). Les dones de Delos oferien sacrificis a la deïtat en atuells en forma de vaixells, i es podia oferir qualsevol cosa menys peixos. Se li feien pregàries per concedir coses bones, i especialment per demanar la protecció dels vaixells.

## Referències

* ↑ A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology, Brizo
* ↑ «Dictionary of Classical Antiquities». Arxivat de l'original el 2011-06-05.
* ↑ «Harry Thurston Peck, Harpers Dictionary of Classical Antiquities (1898), Brizo». [Consulta: 12 abril 2023].
# C-462

La C-462 (Comarcal C-462) anomenada Carretera del Pantà de la Llosa del Cavall, és una carretera de la Xarxa de Carreteres del Pirineu, situada a la comarca de l'Alt Urgell i del Solsonès que comunica La Seu d'Urgell amb Olius vora Solsona a la C-26.
Aquesta carretera és d'ús local ja què només l'utilitzen los veïns de les poblacions que recorre.
Comença a Sant Llorenç de Morunys i arriba fins La Seu d'Urgell en un recorregut de 91 km que en la seva part més elevada arriba als 2.000 metres d'altitud i passa per bonics indrets com Sant Llorenç de Morunys i el pantà de la Llosa del Cavall.
Aquesta carretera és una de les carreteres principals que travessen la comarca de l'Alt Urgell, ja que travessa aquesta comarca des de la seva capital a La Seu d'Urgell fins a la comarca del Solsonès.
És poc utilitzada, ja que només l'utilitzen els veïns que hi han a les petites poblacions que recorre. Es va construir a la dècada del 1990 per arribar a una planta hidroelèctrica que finalment no es va construir, i altres carreteres com la C-14 o la C-16 permeten fer el mateix recorregut més ràpidament. El 2016 va ser considerada una de les sis millors carreteres d'Europa en un estudi de Ford Performance que va analitzar 15.000 km.

## Recorregut

| Tipus de Sortida | Direcció de la sortida | Carretera que hi enllaça | Qm | Comarca |
| C-462 | La Seu d'Urgell | N-260 | 0 | Alt Urgell |
| | Cerc | | - | Alt Urgell |
| | El Ges | Carrer Únic | - | Alt Urgell |
| | Adraén | Carrer d'Adraén | - | Alt Urgell |
| | Fórnols de Cadí | Carrer Olms | - | Alt Urgell |
| | Cornellana | Carrer de Cornellana | - | Alt Urgell |
| | Josa de Cadí | C-563 | - | Alt Urgell |
| | Tuixent | Carrer de les Escomes | - | Alt Urgell |
| | La Coma | Passatge Torrent | - | Solsonès |
| | Pedra | Camí de la Pedra | - | Solsonès |
| | Sant Llorenç de Morunys | Carretera de Solsona | - | Solsonès |
| | Olius (Solsona) | C-26 | 91 | Solsonès |

## Referències

* ↑ Camós, Josep «Así son las mejores carreteras europeas para disfrutar conduciendo» (en castellà). Motor Pasión, 13-06-2016.
* ↑ Valero, Jorge «Peregrinos del volante, estas son las mejores carreteras europeas» (en castellà). Hipertextual, 13-07-2016.
* ↑ «Las dos mejores carreteras españolas para conducir según Ford Performance». La Vanguardia.
* ↑ «VÍDEO Segons Ford, La C-462 de Solsona a La Seu d'Urgell és una de les sis millors carreteres d'Europa». Nació Digital.
* ↑ «C-462». NacioDigital. [Consulta: 27 agost 2018].
* ↑ «Recorregut de la C-462». NacioDigital. [Consulta: 27 agost 2018].

## Enllaços externs

* La C-462 en el sen entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Lents Dagor

Les lents Dagor van ser creades originalment l'any 1892 pel matemàtic Emil von Höegh (1865-1915), dos anys després de la presentació del Zeiss Anastigmat. Höegh va oferir el seu disseny a l'empresa Zeiss, però en no estar interessants, va portar el seu disseny a Goerz, a Berlín. Aquesta companyia va fabricar una mostra de les lents de von Höegh que van resultar excel·lents, així que li van oferir una lloc com a dissenyador principal de lents, sent el successor de Moser qui havia mort recentment.

## Dagor original

En un inici consistien en tres elements cimentats que corregien l'aberració cromàtica i esfèrica, però també corregien el possible astigmatisme del camp pla. Tot i així, les lents havien de ser muntades en parelles perque la simetría corregiria automàticament l'aberració comatosa.
Després de portar el seu disseny a la companyia Goerz i que aquesta el contractés com a dissenyador principal, les lents es van posar a la venda sota el nom de "Double Anastigmat Goerz", que serà reduït l'any 1904 a Dagor. Es segueixen fabricant actualment als Estats Units.
Bàsicament consistia en un sistema de menisc triple cimentat en el qual l'índex de refracció dels tres elements va augmentar constantment d'un extrem a un altre, l'element del mig sent o positiu o negatiu. Poc temps després de patentar les lents, Paul Rudolph de Zeiss va crear una sèrie de lents anomenades Satz Anastigmat Series VI que eren pràcticament idèntiques a les Dagor, tot i així, seran reemplaçades en poc temps. Les lents Dagor tenien un camp de visió de aproximadament 30º o més i una obertura moderada de f/6.8. S'estima que l'any 1895 es van vendre al voltant de 30.000 exemplars.

## Referències

* ↑ Kingslake, Rudolf. A History of the Photographic Lens (en anglès). Academic Press, 1989. ISBN 9780124086401.
# Desmatofòcids

Els desmatofòcids (Desmatophocidae) són una família extinta de mamífers de l'ordre dels pilosos que visqueren al nord de l'oceà Pacífic des de l'Oligocè superior fins al Miocè mitjà, fa entre 11,6 i 28,1 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils als Estats Units, el Japó i Mèxic. Ocupen una posició incerta en el si dels pinnípedes. Foren els primers pinnípedes grossos. A més a més, anaren creixent a mesura que evolucionaven, des d'una llargada de 130 cm en una de les primeres espècies fins a una llargada de 300 cm o més en els representants del Miocè mitjà. A diferència dels seus parents vivents, nedaven movent tant les aletes anteriors com les posteriors.

## Referències

* 1 2 Entrada «Desmatophocidae» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 novembre 2024].
* ↑ Berta, 2017, p. 106.
* ↑ Berta, 2017, p. 107.
* ↑ Prothero, 2017, p. 142.

## Bibliografia

* Berta, A. The Rise of Marine Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2017. ISBN 9781421423265.
* Prothero, D. R. The Princeton Field Guide to Prehistoric Mammals (en anglès). Princeton University Press, 2017. ISBN 978-0-691-15682-8.
# Ben Jonson

Ben Jonson (1572 - 1637) va ser un dramaturg i poeta anglès de gran prestigi. Conegut pel seu gust polèmic i les seves crítiques artístiques, destacà sobretot en la sàtira. Va ser un rival de William Shakespeare en el teatre i de John Donne en la poesia (ell mateix provocava les comparacions en els seus pròlegs). Era íntim amic del compositor Alfonso Ferrabosco (fill) el qual li posà música a algunes de les seves obres.
Ben Johnson era un personatge influent a la cort del rei Carles I d'Anglaterra, i fou l’autor dels guions dels balls mascarats de la cort.

## Obra

Les seves obres més conegudes estan en el terreny de la comèdia i la poesia lírica, entre les quals destaquen:
* Volpone: el protagonista fingeix estar al llit de mort per veure com reaccionen els possibles hereus; és una crítica contra l'avarícia i les falses aparences
* L'Alquimista: en absència de l'amo, un servent crida una prostituta i un alquimista per entretenir la gent. Segueix fidelment les regles clàssiques de les tres unitats
* La Dama Magnètica: és una comèdia casolana sobre les relacions entre una vídua, la seva filla, el seu pretendent i el servei. El títol és irònic, ve donat perquè la filla atreu els homes per la seva fortuna.
* L'illa dels gossos (The Isle of Dogs) 1597, co-escrita amb Thomas Nashe, que va ser prohibida i que va provocar un gran escàndol a la seva època.

## Traduccions al català

* Volpone, o la guineu, traducció de Rafael Tasis

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa, 1985, p. 878.
* ↑ Rumberg, 2018, p. 30.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Ben Jonson (en castellà). volum 23. Barcelona: Espasa, 1985. ISBN 84-239-4523-5.
* Rumberg, Per. Charles I King and Collector (en anglès). Londres: Royal Academy Publications, gener 2018. ISBN 978-1-910350-67-6.
# Quesada pasiega

La quesada pasiega són unes postres típiques dels Valles Pasiegos, una comarca de Cantàbria (Espanya) –especialment de localitats com Selaya, Vega de Pas, Villacarriedo i Alceda-Ontaneda– i un dels més representatius de Cantàbria, Espanya. Porta llet de vaca quallada que s'acompanya de mantega i farina de blat, ous i sucre. Se sol aromatitzar la barreja amb llimona ratllada i canyella en pols. Si hi tires de canyella s'anomena torrija pasiega (un d'Àvila i una altra de Màlaga).

## Característiques

En la preparació es barregen el sucre i la mantega i s'hi afegeix la llet quallada, la llimona i la canyella. Seguidament s'hi incorporen els ous batuts. A continuació s'hi afegeix la farina. Un cop pastat es diposita en motlles de pastís, que s'introdueixen en el forn durant una hora a 180 °C, fins que se'n dauri la superfície. Es pot servir calent o fred. Té la consistència del púding i és de sabor lleugerament dolç.

## Vegeu també

* Gastronomia de Cantàbria
# El triomf de Bacus

El triomf de Bacus és una pintura a l'oli de Diego Velázquez del 1628-1629, conservada al Museu del Prado de Madrid. Esta basat en Dionís, de la mitologia grega, que passà a la mitologia romana amb el nom de Bacus.

## Referències

* ↑ «El triomf de Bacus». INSPAI. [Consulta: 23 novembre 2024].
* ↑ Grimal, 2008, «Dionís».

## Bibliografia

* Grimal, P. Diccionari de mitologia grega i romana. Edicions de 1984, 2008. ISBN 978-84-96061-97-2.