OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Armengou i Feliu

Josep Armengou i Feliu (Berga, 18 d'octubre de 1910 - Berga, 21 de gener de 1976) fou un escriptor, músic i eclesiàstic català.

## Biografia

Després de cursar els ensenyaments bàsics, es va dedicar a la música que era el que més li agradava. La seva família tenia un obrador de sastreria i ell combinava aquesta feina amb la de músic.
Deixeble de mossèn Marià Miró el 1931 va entrar al seminari de Solsona. Quan va esclatar la Guerra Civil Espanyola, el 1936 va passar la frontera per por de represàlies. El 1942 va guanyar les oposicions d'organista del claustre de Solsona. S'hi estigué fins al 1949, quan es traslladà a Berga com a vicari i mestre de capella. Com a religiós va pertànyer a diversos moviments de renovació de l'Església. Va col·laborar amb la revista Queralt i al Full parroquial del bisbat.
A Berga hi va escriure tota la seva obra. Va escriure nombrosos textos de teoria política i sobre el cas català que tingueren un ressò generalitzat entre la diversa intel·lectualitat catalana i els polítics catalans opositors a la dictadura franquista, i de fet al seu voltant es va aplegar un nucli important de polítics a la mateixa ciutat de Berga. La seva obra més important és Justificació de Catalunya, del 1955, que fou publicada clandestinament el 1958 i lliurement a partir del 1979. Va publicar molts articles a la premsa local, i fins i tot algunes obres d'història comarcal. El 1965 va recopilar els seus dispersos articles sota el títol Escrits en temps incerts. Finalment el 1977, poc després de la seva mort, es publicava el seu últim llibre: Nacionalisme català.
En canvi, la seva extensa creació musical no ha rebut gaire ressò.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Diccionari d'Història de Catalunya; ed. 62; Barcelona; 1998; ISBN 84-297-3521-6; p. 60; entrada: "Armengou i Feliu, Josep"
* ↑ «Bloc de Jaume Renyer». [Consulta: 6 febrer 2020].
* 1 2 3 «Josep Armengou i Feliu». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Blog biogràfic de Josep Armengou
# Bienni Progressista

Bienni Progressista és el període del Regnat d'Isabel II d'Espanya transcorregut entre juliol de 1854 i juliol de 1856, durant el qual el Partit Progressista pretenia reformar el sistema polític del regnat d'Isabel II, dominat pel Partit Moderat des de 1844, aprofundint en les característiques pròpies del règim liberal.
El 1854 es va nomenar Espartero com a primer ministre, i aquest va formar el govern en coalició amb Leopoldo O'Donnell. Van promulgar la llei municipal que permetia l'elecció directa dels alcaldes. Van realitzar una nova constitució que no va ser promulgada: La Constitució del 56. Era una constitució molt democràtica: promulgava el sufragi censatari molt ampli; el govern emana del parlament, no del rei. La constitució va ser acompanyada d'alguns decrets que garantien la llibertat d'associació i va reiniciar la desamortització i venda de les terres comunals.
La desamortització de Madoz va permetre al govern progressista espanyol obtenir una garantia per obtenir un préstec de la banca estrangera (la hisenda estatal estava en dèficit crònic).
Llei de Ferrocarrils: Espanya necessita el ferrocarril, i com que no hi ha capital nacional disposat a invertir, l'estat ha de patrocinar la construcció: entrega el negoci als inversors estrangers, l'estat va pagar la construcció del ferrocarril als Pereire. Fent això, Espanya va perdre l'oportunitat d'engegar una indústria siderúrgica.
Al juliol del 1856 a Barcelona i a les ciutats industrials del Vallès s'inicia una vaga general. Els industrials s'espanten i exigeixen al govern un augment de la repressió. El govern de Madrid es trenca, O'Donnel abandona Espartero, fa un pronunciament i exigeix a la reina que retorni el poder a Narváez.

## Referències

* 1 2 «Bienni Progressista». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 Moreno i Cullell, Vicente. «El Bienni Progressista (1854-1856)». Sàpiens: 03. Els fonaments de l'Estat liberal espanyol, 31-12-2010.
* ↑ Rovira i Gómez, Salvador-J. La Desamortització del Bienni Progressista a la província de Tarragona (1855-1856). Tarragona: Diputació de Tarragona, 1983, p. 101. ISBN 84-00-05159-1. Arxivat 2021-01-20 a Wayback Machine.
# Bihua li de gushi

Bihua li de gushi (xinès simplificat: 壁画里的故事, pinyin: Bìhuà lǐ de gùshì, literalment 'La història al mural') és un curtmetratge que combina acció real i dibuixos animats produït per Shanghai Animation Film Studio. La pel·lícula té per inspiració tres murals realitzats per grangers del comtat de Pi, a la província d'Anhui. Estrenat el 1959, descriu la història dels agricultors que lluiten contra els desastres naturals i aconsegueixen una collita agrícola excel·lent.

## Sinopsi

La pel·lícula explica la història d'una severa sequera en un any. Els agricultors caven pous i construeixen canals a les muntanyes per lluitar contra la sequera, i deixen un poema satíric al vessant de la muntanya: "No confiem en l'Emperador de Jade, no confiem en el Rei Drac. Nosaltres som l'Emperador de Jade, som el Rei Drac". El sol ho llig a un núvol negre, en el moment quan la gent comença a excavar aigua de les muntanyes i comença a lluitar contra la sequera. El núvol negre no estava molt convençut i va decidir ensenyar una lliçó als agricultors ignorants. Llavors, els núvols foscos van arrossegar tempestes i pluges violentes. Els llauradors van aprofitar per lluitar contra la sequera mentre construïen embassaments per emmagatzemar aigua, excavaven canals per al reg i construïen preses per generar electricitat. Els núvols foscos queden esgotats, i finalment van ser expulsats, fugint cap al vent groc per queixar-se. Tots dos s'alien, així que van portar vent i sorra a les terres de conreu. Després d'un enfrontament, el vent groc és derrotat pel vent protector del bosc, i finalment tots dos escapen desesperats.
Els creadors de la pel·lícula van utilitzar la senzillesa, la infantilitat i els personatges exagerats de les pintures dels camperols en l'animació per harmonitzar el paisatge i la imatge. A través d'escenes d'agricultors que utilitzen l'energia hidroelèctrica per generar electricitat i regar triturant farina amb vent, plantant boscos protectors per combatre les tempestes de sorra i construint preses per resistir les inundacions, la pel·lícula implica "l'esperit sense por de la victòria de l'home sobre la natura".

## Referències

* ↑ Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.上海美术电影制片厂摄制 彩色（1959年）
* ↑ «美术电影导演何玉门 《壁画里的故事》宣传“人定胜天”». [Consulta: 2 juny 2014]. Arxivat 2019-08-13 a Wayback Machine.
* ↑ 第一节 动画片 Arxivat 2016-04-27 a Wayback Machine.上海地方志办公室
# La matança dels innocents

La matança dels innocents és un quadre del clacissista francès del segle xvii Nicolas Poussin exposat a la galeria de les pintures del museu Condé. Aquest quadre el va pintar Nicolas Poussin l'any 1628 per al palau Giustiniani de Roma. Havia d'estar integrat en una sala barroca molt carregada a dalt d'una alta porta, de manera que s'hauria d'apreciar des d'avall i a una certa distància, a més de no ser l'obra principal de la sala. Per aquest motiu hi ha pocs motius i els personatges principals estan en primer pla. Els colors són molt vius, típics del Renaixement, i en destaquen els primaris, el blau, el vermell i el groc.
El quadre evoca el passatge de la Bíblia al qual el rei Herodes, informat que «el rei dels jueus» acaba de néixer, ordena als seus soldats de matar a tots els nadons del reialme.
La composició està estructurada al llarg de les dues diagonals del quadre, que es creuen a la cara cridant de la mare. Una diagonal inclou el cos i una cama del soldat, el braç i el cos de la mare, mentre que a l'altra hi ha el cap del nadó, la cama que l'ataca i el buit deixat per la dona de blau que passa darrere. Es tracta d'una composició molt lluminosa i expressiva, amb moviment tortuós i un contrallum marcat, que ha estat molt admirada al segle xviii a Roma i al xx, en especial per Picasso.

## Influència en Picasso

Al segle xx, Picasso, durant el seu període mediterrani (anys 20) va pintar figures properes a la dona vestida de blau que surt en segon pla, i posteriorment en d'altres a la dona que crida en primer pla, de groc. Per exemple, en el Guernica, recorden al braç i la cara de la dona cridant.
# Montaspre (Massís de Cardó)

El Montaspre és, amb 527,7 metres, el cim més alt de la Serra de Montaspre, al Massís de Cardó.
Aquest cim està inclòs al llistat dels 100 cims de la FEEC

## Referències

* ↑ GEC
* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «Repte 100 cims». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 22 d'octubre 2022. [Consulta: 22 octubre 2022].
# Libro de los animales que caçan

El Libro de los animales que caçan és un tractat de falconeria traduït de l'àrab a mitjans del s XIII. Se'l considera com el primer tractat en el seu gènere compost a la Corona de Castella. Està emmarcat dins de la literatura d'Alfons X.

## Descripció

El rei Alfonso X, segons es desprèn del pròleg del Libro de la caza del seu nebot don Juan Manuel, va escriure algunes obres sobre caça, falconeria i montería, encara que es desconeix el seu parador. Dos anys abans de la mort del seu pare, el rei Fernando III el Sant, es va concloure la traducció del Kitab al-yawarih, també anomenat Kitab al-Mutawakkili, obra d'un astrònom i falconer àrab anomenat Muhammad ibn 'Abdallah ibn 'Umar al-Bazyar. L'obra d'aquest escriptor, que va viure a Bagdad, era totalment desconeguda per als investigadors fins fa uns anys en què va ser editada i traduïda a l'alemany. L'atribució de la traducció és complicada, encara que la majoria dels crítics es decanten pel rei Alfonso X el Sabio, quan encara era príncep.
Es coneixen dos manuscrits de l'obra, un d'ells a la Biblioteca Nacional d'Espanya (ms. Reservat 270), l'altre a la Biblioteca del Real Monestir de Sant Lorenzo de l'Escorial (ms. V.ii.19).
Tradicionalment s'ha vingut identificant aquesta obra amb el nom de Moamin, però les més recents recerques han posat en evidència que el Libro de los animales que cazan solament té una relació de fonts comunes amb el Liber Moaminus. D'altra banda s'ha demostrat que, si bé no es pot establir que després del nom Moamín es trobi Hunain Ibn Ishaq, com va pretendre François Viré, tampoc és vàlida la identificació amb Muhammad com va assenyalar Fradejas, sinó que pot ser una deformació de Amir al-mu'minim (Príncep dels Creients).

## Referències

* ↑ «Sur l'identité de Moamin le fauconnier» (en francès). Comunicado de la Académie des inscriptions et belles lettres [París], abril-junio 1967, pàg. 172-176.
* ↑ «Muhammad ibn Abd Allah ibn Umar al-Bayzar (Moamín). Libro de los animales que cazan». Archivo Iberoamericano de Cetrería [Madrid], 1987. ISSN: 1887-5343. OCLC: 31719214.
* ↑ Muhammad ibn 'Abdallah al-Bazyar - Das Falken- und Hundebuch des Kalifen al-Mutawakkil. Ein arabischer Traktat aus dem 9. Jahrhundert. Berlín: Akademie-Verlag, 2005.

## Enllaços externs

* Accés a la còpia digital del ms. Reservat 270 de la Biblioteca Nacional d'Espanya
* Accés al text de l'obra en l'Arxiu Iberoamericà de Falconeria de la Universitat de Valladolid
# Abancourt (Nord)

Abancourt és un municipi francès, situat al departament del Nord i a la regió dels Alts de França. Es troba a 7,7 km al nord de Cambrai, a 42,3 km al sud-oest de Saint-Amand-les-Eaux i a 48,1 km al sud-est d'Arràs.

## Demografia

Evolució de la població Ehess i INSEE :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 511 | 380 | 564 | 580 | 657 | 682 | 676 | 673 | 622 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 642 | 606 | 646 | - | 610 | 634 | 582 | 588 | 529 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 568 | 678 | 485 | 398 | 431 | 410 | 413 | 392 | 371 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 365 | 344 | 316 | 351 | 413 | 433 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1991-2008 | Christian Soyez | |
| 2008- | Françoise Laine | |

## Referències

* ↑ INSEE commune file
# Josep Zaforteza Calvet

Josep Zaforteza Calvet (Palma, Mallorca, 1927) és un advocat, empresari i polític mallorquí.
Llicenciat en dret, el 1958 va fundar el bufet Zaforteza Abogados. Ha estat degà del Col·legi d'Advocats de Balears, president del Consell d'Administració de la Caixa d'Estalvis i Mont de Pietat de Balears i del Consell d'Administració d'Editora Balear, S.A, propietària de Diario de Mallorca.
A les eleccions generals espanyoles de 1979 fou escollit senador per la UCD per Mallorca. Ha estat president de la Comissió del Defensor del Poble del Senat d'Espanya. També és hereu universal dels drets d'autor de Llorenç Villalonga i de la seva Casa Museu. El seu bufet d'advocats defensa sovint casos de militants del Partit Popular.
Ha estat magistrat de la Sala Civil i Penal del Tribunal Superior de Justícia de les Illes Balears fins a la seva jubilació el 1998. El 2013 va enviar un escrit a la presidenta del Parlament de les Illes Balears, Margalida Durán Cladera, sol·licitant la modificació de l'Estatut d'Autonomia de les Illes Balears i la Llei de Normalització Lingüística de les Illes Balears, a fi de protegir les "modalitats lingüístiques insulars" enfront del català estàndard. En aquest sentit és president de la Fundació Jaume III. També s'ha atribuït l'autoria de les polèmiques cartes signades com a «Pep Gonella» publicades al Diario de Mallorca a partir del juny de 1972.

## Referències

* ↑ «Filosofia». Zaforteza Abogados. Arxivat de l'original el 2015-10-02. [Consulta: 30 abril 2015].
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ El País, 22 setembre 1990
* 1 2 Qui són la nova fundació Jaume III?
* ↑ 'Es urgente modificar el Estatuto para conservar nuestro mallorquín' a El Mundo, 25 de març de 2013
* ↑ «Pep Zaforteza és Pep Gonella». IB3tv, 21-05-2017. Arxivat de l'original el 29 d’octubre 2017. [Consulta: 21 maig 2017].

## Enllaços externs

* IB3 - Pep Zaforteza és Pep Gonella a YouTube
# José Domínguez Abascal

José Domínguez Abascal (Sevilla, 19 de novembre de 1953 - 1 de juny de 2024) va ser un catedràtic i enginyer espanyol. Va ser president d'Abengoa entre setembre de 2015 i març de 2016.

## Biografia

José Domínguez Abascal era membre d'una de les famílies més il·lustres de Sevilla. Era catedràtic d'Estructures de l'Escola d'Enginyers de la Universitat de Sevilla i, des de 2008 fins a 2015, va ser Secretari General Tècnic d'Abengoa, així com assessor de l'anterior president en temes de R+D i tecnologia. Va ser president d'Abengoa entre setembre de 2015 i març de 2016.
També era Doctor Enginyer Industrial (1977) per la Universitat de Sevilla. Va ser investigador a l'Institut Tecnològic de Massachusetts (MIT) (1978 i 1979), vicerector de la Universitat de Sevilla (1990-1992) i director de la seva Escola d'Enginyers (1993-1998).
Entre els anys 2004 i 2008, va ser responsable del sistema universitari i de R+D al govern de la Junta d'Andalusia com a Secretari General, Recerca i Tecnologia. Va obtenir el Premi Nacional d'Investigació Leonardo Torres Quevedo d'Enginyeria en 2004 i el Premi Nacional de Restauració de Béns Culturals en 2006.
Com a investigador, va ser reconegut internacionalment per les seves contribucions en els camps de la Mecànica Computacional i Mecànica de Mitjans Continus. En 2012 va ingressar a la Reial Acadèmia d'Enginyeria d'Espanya. També era membre de l'Academia Europaea.

## Referències

* ↑ «Muere José Domínguez Abascal, expresidente de Abengoa y exsecretario de Estado de Energía» (en castellà), 01-06-2024. [Consulta: 1r juny 2024].
* ↑ Universidad de Sevilla. «El catedrático de Estructuras José Domínguez Abascal, nuevo presidente de Abengoa» (en español). Arxivat de l'original el 2017-12-01. [Consulta: 13 gener 2018].
* ↑ ‘Pepón' Domínguez, el hombre tranquilo de Abengoa, El País, 20 de desembre de 2015
* ↑ Diario de Sevilla. «José Domínguez Abascal, el cerebro tecnológico de la compañía» (en español).
* ↑ Expansión.com. «Domínguez Abascal es elegido nuevo académico de la RAI» (en español).
* ↑ Domínguez Abascal recibe hoy de manos de los Reyes el Premio Nacional de Investigación en Ingeniería 2004, Europa Press, 12 de gener de 2005
* ↑ Abengoa. «José Domínguez Abascal. Presidente No Ejecutivo» (en espanyol). Arxivat de l'original el 2016-03-14. [Consulta: 14 gener 2018].
* ↑ Universidad de Sevilla. «Vicerrectorado de investigación – Ficha personal (José Abascal)» (en español).
* ↑ José Domínguez Abascal Arxivat 2017-12-01 a Wayback Machine. al web de la RAING
* ↑ Acadèmia Europaea. «José Dominguez» (en espanyol).
# Memduh Ün

Arif Memduh Ün (14 de març de 1920 - 16 d'octubre de 2015) va ser un productor de cinema, director, actor i guionista turc. La seva pel·lícula, Kırık Çanaklar, es va presentar a l'11è Festival Internacional de Cinema de Berlín.

## Filmografia (selecció)

* Üç arkadas (1958)
* Kırık Çanaklar (1960)
* Üç Tekerlekli Bisiklet (1962)
* Altın Çocuk (1966)
* Cellat (1975)
* Postaci (1984)
* Bütün Kapılar Kapalıydı (1986)
* Zıkkımın Kökü (1993)

## Referències

* ↑ «Turkish director Memduh Un dies at age 95». News Fulton County. Arxivat de l'original el 25 October 2015. [Consulta: 16 octubre 2015].
* ↑ «PROGRAMME 1961». berlinale.de. Arxivat de l'original el 9 November 2013. [Consulta: 7 juny 2014].
* ↑ Memduh Ün'ü kaybettik, Hurriyet, 4 d'agost de 2017
# Ainhoa Tirapu de Goñi

Ainhoa Tirapu de Goñi (Pamplona, Navarra, 4 de setembre de 1984) és una exportera de futbol navarresa.
Començà a practicar el futbol amb deu anys a la Societat Esportiva Lagunak, amb el qual debutà a la Superlliga espanyola la temporada 2002-03. Dos anys després jugà al Club de Fútbol Puebla de Badajoz. La temporada 2005-06 fitxà per l'Athletic Club de Bilbao amb el qual guanyà dos títols de Lliga (2006-07 i 2015-16) i on arribà a ser-ne la capitana. Internacional amb la selecció espanyola femenina de futbol en quaranta-sis ocasions entre 2007 i 2015, participà a l'Eurocopa de 2013 i al Campionat del Món de 2015. Al final de la temporada 2019-20 es retirà esportivament després d'haver jugat 358 partits amb el club basc, essent la quarta futbolista amb més partits disputats a l'entitat. Fou internacional amb selecció femenina de futbol del País Basc en cinc ocasions entre 2006 i 2017.
Llicenciada en química, fou vicepresidenta de l'Associació de Futbol Femení i exercí de portaveu de les futbolistes a la taula de negociació del primer acord a què arribà el futbol femení. També presentà la seva candidatura per presidir la Lliga Femenina Professional de Futbol, que posteriorment retirà per manca de suports. Ha sigut comentaria del canal GOL i publicà el seu primer llibre, Bizitza eskukadaka, on relata les seves vivències en el món del futbol.

## Referències

* ↑ Arratibel Gascon, Ainara. «Atezain engaiatuaren agurra» (en basc). Berria, 29-04-2020. [Consulta: 19 abril 2023].
* ↑ «"Emakumezkoen futbolaren hitzarmena beste emakume batzuentzat lagungarria izango da"» (en basc). Argia, 14-06-2020. [Consulta: 19 abril 2023].
* ↑ «Ainhoa Tirapu cuelga los guantes con el final de la temporada | Athletic Club». Athletic Clib, 28-04-2020. [Consulta: 25 abril 2023].
* ↑ «Nazioartekotasunak partidaka» (en euskera). Euskadi Futbol Federakundea. Arxivat de l'original el 2022-01-29. [Consulta: 1r agost 2023].
* ↑ «AFE y Acff presentan en el Congreso el primer convenio colectivo del fútbol femenino» (en castellà). Palco23, 19-02-2020. [Consulta: 25 abril 2023].
* ↑ Villarrubia, Begoña. «Ainhoa Tirapu: "Los últimos años de desavenencias han hecho mucho daño"» (en castellà). Mundo Deportivo, 21-04-2022. [Consulta: 25 abril 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa d'Ainhoa Tirapu - Athletic Club
# Oihana Etxebarrieta Legrand

Oihana Etxebarrieta Legrand (Hondarribia, 10 de juny de 1987) és una periodista i política basca d'Euskal Herria Bildu. Va ser elegida diputada per primera vegada a les eleccions al Parlament Basc de 2016.

## Obra publicada

* Borroka armatua eta kartzelak (2016, Susa, ISBN 978-84-92468-87-4, amb Zuriñe Rodríguez)

## Referències

* ↑ «La papeleta de voto de EH Bildu es la papeleta del cambio» (en castellà). EiTB, 03-04-2024. [Consulta: 27 abril 2024].
* ↑ Rodríguez, Zuriñe. «Sería un honor ser la consejera de feminismos del próximo Gobierno vasco» (en castellà). El Salto', 15-04-2024. [Consulta: 27 abril 2024].
# The Ashley Book of Knots

The Ashley Book of Knots (traduït seria ‘El llibre dels nusos d'Ashley’) és una enciclopèdia temàtica sobre els nusos. Descriu més de tres mil nusos i les seves variants. Va ser publicat el 1944 pel mariner i artista Clifford Warren Ashley (1881-1947). Ashley hi va inventariar 3857 nusos que va il·lustrar amb més de set mil dibuixos seus. Hi va combinar els seu talent artístic amb el seu coneixement del món de la vela.
Cada entrada inclou les instruccions per nuar el nus, el seu ús i la seva història. Els nusos estan ordenats per categoria i ús. Sovint es cita el llibre amb l'abreviació ABoK o TABOK.
És el resultat de més d'onze anys de treball de recerca. Aquest llibre és encara avui la principal referència en nusos per a cordes i cables continua sent sens dubte un dels més complets, descriu tant els bons nusos com els dolents, i n'explica els matisos.

## Ús de les referències

Atès que és molt complet i ha estat àmpliament distribuït, The Ashley Book of Knots s'ha convertit en un llibre de referència en el món mariner. El número assignat a cada entrada es fa servir com a identificador únic de cada nus. Això és particularment útil en una àrea on els noms varien molt i van canviar sovint amb el temps. Molt noms comuns són ambigus o tenen significats múltiples i son difícil per a traduir. Les referències s'utilitzen sobretot en la forma següent: «Nus pla (ABoK #1402)», o simplement «#1402» si la referència és evident.

## Actualització

Ashley va patir un accident vascular cerebral el 1945 i no va poder supervisar una nova edició corrigida i eixamplada. En les edicions posteriors s'han fet unes correccions i adicions, entre d'altres sota l'instigació de l'International Guild of Knot Tyers (‘Gremi internacional dels nuadors’) com ara en l'edició de 1993.
| « | There are still old knots that are unrecorded, and so long as there are new purposes for rope, there will always be new knots to discover. | Encara en queden, de nusos vells no registrats i sempre que hi hagi noves propòsits per cordar sempre hi haurà nous nusos per descobrir | » |
| — Clifford Warren Ashley ||||

## Referències

* ↑ Ashley, 1944.
* ↑ Grainger, Stuart E. «Profil of knotsman Clifford W. Ashley» (pdf). Knotting matters. International Guild of Knot Tyers, 11, primavera 1985, pàg. 6-7.
* ↑ Ashley, Clifford W.; Budworth, Geoffrey. The Ashley book of knots. New York: Doubleday, 1993 (The Mariners' Museum no. 13). ISBN 978-0-385-42554-4.
* ↑ «Thou Shalt Knot: Clifford W. Ashley» (en anglès). New Bedford Whaling Museum, 2017-2019. [Consulta: 22 novembre 2024].
* ↑ Turner, J.C.; van de Griend, P. History and Science of Knots (en anglès). 11. World Scientific, 1996. DOI 10.1142/2940. ISBN 978-981-02-2469-1.

## Bibliografia

* Ashley, Clifford W. The Ashley Book of Knots (facsímil en línia) (en anglès). Nova York: Doubleday, 1944.
# Henicopernis

Henicopernis és un gènere d'ocells rapinyaires de la família dels accipítrids (Accipitridae) que habiten a les selves de Nova Guinea i Melanèsia.

## Taxonomia

Segons la classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 12.2, 2022) aquest gènere està format per dues espècies:
* Aligot vesper fosc (Henicopernis infuscatus).
* Aligot vesper cuallarg (Henicopernis longicauda).

## Referències

* 1 2 «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 268. ISBN 978-84-16728-37-4.
# Sent Vincenç (Alta Garona)

Sent Vincenç (occità Saint-Vincent) és un municipi francès situat al departament de l'Alta Garona i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana