OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# John Edward Lovelock

John "Jack" Edward Lovelock (Crushington, 5 de gener, 1910 - New York, 28 de desembre, 1949) fou un atleta de Nova Zelanda, especialista en proves de mig fons.
Lovelock competí als Jocs Olímpics de 1932 a Los Angeles, on fou setè a la final de 1.500 metres. L'any següent va batre el rècord del món de la milla amb un temps de 4' 07.6" i el 1934 guanyà la medalla d'or als Jocs de l'Imperi Britànic.
El punt àlgid de la seva carrera l'assolí als Jocs Olímpics de 1936, on guanyà la medalla d'or als 1.500 metres llisos, establint un nou rècord del món amb un temps de 3' 47.8".
Havia estudiat medicina i exercí de metge al Manhattan Hospital de Nova York. Va morir atropellat al metro d'aquesta ciutat el 1949.

## Millors marques

* 1.500 metres. 3' 47.8" (1936)
* Milla. 4' 07.6" (1933)

## Bibliografia

* The Legend of Lovelock by Norman Harris, A.H. & A.W. Reed, Wellington, New Zealand, 1964
* Lovelock: New Zealand's Olympic gold miler per Christopher Tobin, Dunedin, 1984
* Jack Lovelock - Athlete & Doctor per Dr Graeme Woodfield, Wellington, 2007
* As If Running on Air: The Journals of Jack Lovelock editat per David Colquhoun, Wellington 2008

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Jack Lovelock». [Consulta: 28 novembre 2024].
* ↑ Megede, Ekkehard zur (1970) Die Geschichte der olympischen Leichtathletik - Band 1: 1896-1936 Verlag Bartels & Wernitz KG
* ↑ Matthews, Peter a.o. (1993) The Guinness International Who's Who of Sport Guinness Publishing Ltd ISBN 0-85112-980-3
* ↑ Wallechinsky, David; Loucky, Jaime. The Complete Book of the Olympics 2012 Edition. London: Aurum Press, 2012, p. 104. ISBN 978-1-84513-695-6.
* ↑ «Track and Field Statistics». [Consulta: 28 novembre 2024].

## Enllaços externs

* Dictionary of New Zealand Arxivat 2010-05-25 a Wayback Machine.
* Encyclopaedia of New Zealand
* Foto de Jack Lovelock, després de la Milla del Segle el 1935 Arxivat 2016-09-14 a Wayback Machine.
# Ryōji Abe

Ryōji Abe (japonès: 阿部良二) (prefectura d'Iwate, 6 de març de 1953) va ser un ciclista japonès, que s'especialitzà en la pista. Va aconseguir una medalla de bronze al Campionat del món de velocitat de 1975.

## Referències

* ↑ «Ryoji Abe (Track Cycling) : Prize list and results». [Consulta: 29 novembre 2024].
* ↑ «CycleBase» (en anglès britànic). [Consulta: 29 novembre 2024].
# Billwerder

Billwerder (en baix alemany Billwarder) és un barri (Stadtteil) de la ciutat estat d'Hamburg a Alemanya al districte de Bergedorf. Té 1323 habitants.
El primer esment escrit Bilnawerthere data del 1162 el seu nom significa illa fluvial (=werder) del Bille. La ciutat d'Hamburg va comprar el barri i els altres Marschlande, el 1395 i per a protegir el seu comerç a l'Elba. Va construir dics i excavar wetterns per a assecar els prats húmids i transforma'ls a pòlders cultivables, protegits de la marea i de les marejades.
L'illa Billwerder és més llarga que l'actual barri del mateix nom. La punta occidental, el Billwarder Utslag va passar al barri Rothenburgsort. El 1913, el quarter Billbrook, aleshores recentment industrialitzat, va esdevenir un barri independent i passar al districte d'Hamburg-Mitte.

## Llocs d'interès

* El museu de la laca i de la pintura
* El parc natural Boberger Niederung
* L'església de la Nicolau de Mira, una església barroca construïda de maons
* El camins al dic al Bille
* Església de Nicolau de Mira
* El museu de la laca i de la pintura: Façana oest
* La presó de Billwerder
* El Billwarder Utslag el 1789

## Referències i enllaços externs

* ↑ Stadteilprofile 2011 Arxivat 2014-07-19 a Wayback Machine. Statistisches Amt für Hamburg und Schleswig-Holstein, pàgina 232 (Servei d'estadística d'Hamburg i de Slesvig-Holstein)
* ↑ Horst Beckershaus, Billwerder, Die Namen der Hamburger Stadtteile, Hamburg, Editorial Ernst Kabel, 1998, pàgina 23 ISBN 3-8225-0471-8 (en català: Els noms dels barris d'Hamburg)
* ↑ Daniel Tilgner (redacció), Billwerder in: Hamburg von Altona bis Zollenspiecker: Das Haspa-Handbuch für alle Stadtteile der Hansestadt, Hamburg, Hoffmann & Campe, 2002, pàgines 203-215 ISBN 3-455-11333-8 (en català: Hamburg d'Altona cap a Zollenspiecker: el manual Haspa de tots els barris de la ciutat hanseàtica)
* ↑ Daniel Tilgner (redacció), Bilbrook, Hamburg von Altona bis Zollenspiecker: Das Haspa-Handbuch für alle Stadtteile der Hansestadt, Hamburg, Hoffmann & Campe, 2002, pàgines 184-185 ISBN 3-455-11333-8 (en català: Hamburg d'Altona cap a Zollenspiecker: el manual Haspa de tots els barris de la ciutat hanseàtica)
* ↑ Deutsches Maler- und Lackierer-Museum Arxivat 2011-12-30 a Wayback Machine. (alemany)
             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Billwerder
# Sant Esteve de Vinyoles (les Masies de Voltregà)

Sant Esteve de Vinyoles és una església de les Masies de Voltregà (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Aquesta església és d'una única nau amb un petit creuer on s'ubiquen les capelles laterals. Al davant del temple s'hi forma un atri porticat. El portal d'entrada és de mig punt amb dovelles de pedra picada que descriuen una forma estrellada. Exteriorment, el teulat descriu diversos cossos coberts independentment. L'interior és cobert per arcs parabòlics de pedra picada, i al creuer s'hi alça una llanterna amb forma cònica. Als murs laterals hi ha obertures amb vitralls. Als peus s'hi descriuen finestres graonades i es pot veure un òcul, també amb vitralls. Està adornada amb pintures murals de l'artista torellonenc Rifà.
Al seu interior es conserva un retaule de la Santa Cova o Cripta del santuari del segle XX (1950) de Josep Mª Camps i Arnau.

## Història

Aquesta església es construí en formar-se el nou poble de Vinyoles, als peus de la carretera de Barcelona a Puigcerdà, convertint-se en església parroquial en detriment de l'antiga, situada a la part alta del poble, la qual és d'estil romànic.
És dedicada a Sant Esteve protomàrtir. Edificada amb la col·laboració de tot el poble sobre el solar cedit per Maria Rovira del mas Ordeig i segons el projecte de l'arquitecte Jordi Bonet i Armengol.
El bisbe auxiliar de Vic, Ramón Masnou, col·locà la primera pedra el dia 23 d'abril de 1953 i s'inaugurà el 19 de juny de 1955.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Sant Esteve de Vinyoles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 16 agost 2021].
# Júlia Menéndez i Ortega

Júlia Menéndez i Ortega (Barcelona, 1 d'agost del 1985) és una exjugadora d'hoquei sobre herba.
Migcampista, es formà a la secció d'hoquei del Futbol Club Barcelona i debutà professionalment amb el Júnior FC el 2003, on jugà durant tota la seva carrera esportiva. També competí a la Lliga neerlandesa la temporada 2006-07 amb el MHC Laren. Amb l'equip cugatenc aconseguí diversos subcampionats de Lliga (2004-05, 2007-08 i 2008-09) i de la Copa de la Reina (2006 i 2010). Internacional amb la selecció espanyola en 115 ocasions, competí als Jocs Olímpics de Beijing 2008, finalitzant en setena posició. Es retirà al final de la temporada 2011-12.
Entre d'altres reconeixements, fou premiada amb un dels premis Ciutat de Sant Cugat per la seva participació als Jocs Olímpics de Beijing 2008 i la Federació Catalana de Hockey li atorga la Medalla de Bronze al Mèrit Esportiu el 2012.

## Palmarès

* 1 medalla d'argent al Campionat del Món d'hoquei sala: 2007

## Referències

* ↑ «Júlia Menéndez i Ortega». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Julia Menéndez confirma la seva retirada de l'hoquei sobre herba». Tot Sant Cugat, 28-05-2012. [Consulta: 27 abril 2022].
* ↑ «La participació als Jocs Olímpics de Pequín dona a Júlia Menéndez un Ciutat de Sant Cugat». Cugat Mèdia, 22-02-2009. [Consulta: 27 abril 2022].
* ↑ López Puig, Àlex. «Júlia Menéndez rebrà la Medalla de Bronze al Mèrit Esportiu». Tot Sant Cugat, 05-06-2012. [Consulta: 1r juny 2020].

## Enllaços externs

* Fitxa de Júlia Menéndez i Ortega - FIH (anglès)
* Fitxa de Júlia Menéndez i Ortega - COE
# Portada/efemèride desembre 17

Rosita Hernáez amb el seu marit Josep Santpere.
« 16 de desembre · 17 de desembre · 18 de desembre »
# Turó d'en Manel

El Turó d'en Manel és una muntanya de 625 metres que es troba al municipi de Valls, a la comarca de l'Alt Camp.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Pilar Távora Sánchez

María del Pilar Távora Sánchez és una directora, productora i guionista de cinema, teatre, televisió i flamenc gitana andalusa, així com empresària, tot sent de les primeres dones a crear una productora pròpia. A més, és feminista i activista antifranquista. El 2011 va entrar en política, sent militant i candidata primer pel Partit Andalusista i després, des de 2016, per Izquierda Andalucista, formació política que va concórrer a les eleccions a Andalusia en coalició amb Units Podem. Forma part del Consell Audiovisual d'Andalusia des de 2019.

## Premis i reconeixements

Ha rebut diversos reconeixements, com:
* Medalla d'Or de la Creu Roja, el maig de 2017.
* Premi Fundación Secretariado Gitano 2016.
* Premi Andaluz Gitano 2012.
* Medalla de la ciutat de Nantes (França) el 1999.
* Primer premi del Festival de Cinema de Nantes per Yerma el 1999.

## Filmografia com a directora

* 1984 – Nanas de espinas.
* 1998 – Yerma.
* 2003 - Eternos Interiores.
* 2007 – Brujas.
* 2009 – Madre amadísima.
* 2017 – Salvador Távora: la excepción (documental).

## Referències

* ↑ «“Nuestro lugar no es la marginación”. Deia, Noticias de Bizkaia» (en castellà). Deia. Arxivat de l'original el 24 de febrer de 2019. [Consulta: 23 febrer 2019].

## Enllaços externs

* Blog de Pilar Távora
# Yusuf Kurçenli

Yusuf Kurçenli (1947 – 22 de febrer de 2012) va ser un director, productor i guionista de cinema turc.
Kurçenli va néixer a Çayeli, província de Rize, Turquia. Va estudiar periodisme a la Universitat d'Istanbul. Entre 1973 i 1980, va treballar com a director i productor a TRT, la televisió pública turca. La seva pel·lícula de debut va ser Ve Recep Ve Zehra Ve Ayşe l'any 1983. La van seguir amb molts llargmetratges, inclosa la famosa pel·lícula de 1994 Çözülmeler que va guanyar molts premis en festivals de cinema. També va dirigir Baba Evi i Kurşun Kalem. La seva darrera pel·lícula va ser Yüreğine Sor. Li van diagnosticar càncer el mateix any i va morir a Istanbul als 65 anys, després d'haver patit la malaltia durant un any i mig.

## Premis

* 1990: "Millor pel·lícula" al 9è Festival de Cinema d'Istanbul
* 1994: "millor director" al 13è Festival de Cinema d'Istanbul per Çözülmeler
* 1994: "Millor pel·lícula" als 16è Premis d'Escriptors de Cinema Turcs per Çözülmeler
* 1995: "Millor director" i "Millor guió original" al 7è Festival de Cinema d'Ankara per Çözülmeler

## Filmografia
### Director

* 1977: Özgürlüğün Bedeli
* 1978: At Gözlüğü
* 1979: Savunma
* 1983: Ve Recep Ve Zehra Ve Ayşe
* 1984: Ölmez Ağacı
* 1986: Merdoğlu Ömer Bey
* 1987: Gramofon Avrat
* 1989: Gönül Garip Bir Kuştur
* 1990: Raziye
* 1990: Karartma Geceleri
* 1992: Taşların Sırrı
* 1993: Umut Taksi
* 1994: Çözülmeler 1994
* 1995: Aşk Üzerine Söylenmemiş Her şey
* 1997: Antika Talanı
* 1999: Baba Evi
* 2000: Çemberler
* 2000: Kurşun Kalem
* 2002: Gönderilmemiş Mektuplar
* 2006: Bebeğim
* 2008: Gurbet Kuşları
* 2010: Yüreğine Sor

### Productor

* 1994: Çözülmeler

### Guionista

* 1979: Savunma
* 1983: Ve Recep Ve Zehra Ve Ayşe
* 1984: Ölmez Ağacı
* 1986: Merdoğlu Ömer Bey
* 1987: Gramofon Avrat
* 1989: Gönül Garip Bir Kuştur
* 1990: Karartma Geceleri
* 1990: Raziye
* 1994: Çözülmeler
* 1995: Aşk Üzerine Söylenmemiş Her şey
* 2002: Gönderilmemiş Mektuplar

## Referències

* ↑ «Zaman: Turkish director Kurçenli passes away at 65». Arxivat de l'original el April 26, 2012. [Consulta: de juny 7, 2024].
* ↑ Yönetmen Yusuf Kurçenli yaşamını yitirdi (in Turkish)
# Luis Alfonso Gámez

Luis Alfonso Gámez (Bilbao, 1962) és un periodista especialitzat en informació científica i escepticisme. Va ser fundador de ARP-Societat per a l'Avanç del Pensament Crític (ARP-SAPC), i és fundador i soci actiu del Círculo Escéptico.
És autor del blog magonia, on escriure sobre l'anàlisi del mite ovni i els fenòmens paranormals. És conegut per les seves crítiques a la medicina alternativa i als moviments contraris a les vacunes.

## Periodisme i divulgació

A més de redactor del diari El Correu (1991-2023), ha estat col·laborador de la Cadena Ser, Ràdio Nacional de España i la revista Muy Interesante. Ha conduït la sèrie de televisió Escèptics de ETB i la secció El archivo del misterio del programa de La 2 Òrbita Laika. Des de 2010 manté una columna en espanyol, Paparruchas!, en la web del Comitè per a la Recerca Escèptica (CSI).
Va participar el 2001 en el llibre Skeptical odysseys. Personal accounts by the world’s leading paranormal inquirers (en català "Odissees escèptiques. Reflexions personals dels principals investigadors mundials sobre el paranormal"), editat pel filòsof Paul Kurtz.
Va coordinar l'obra col·lectiva Misterios a la luz de la ciencia (2008) (ISBN 9788498600810), publicada per la Universitat del País Basc.
Ha escrit els llibres El peligro de creer (2015), La cara oculta del misterio (2010) i Crónicas de Magonia (2012).

## Llibres publicats

* La cara oculta del misterio (2010) (ISBN 9788498367058)
* Crónicas de Magonia (2012) (ISBN 9788461577880)
* El peligro de creer (2015) (ISBN 9788415589365)
* El anciano que murió haciendo el amor con un fantasma (ISBN 9788419964113)

## Referències

* ↑ «Luis Alfonso Gámez. Universidad del País Vasco.».
* ↑ «El autor – Magonia». [Consulta: 12 abril 2024].
* ↑ Pereda, Olga. «Luis Alfonso Gámez: "La medicina alternativa ni cura ni existe"» (en castellà). elperiodico, 21-08-2018. [Consulta: 16 juny 2023].
* ↑ «Luis Alfonso Gámez: "La medicina científica no lo cura todo, pero la alternativa no cura nada"».
* ↑ BOLAÑOS, VICKY. «Luis Alfonso Gámez: Los 'antivacunas' l RTVE.es» (en castellà). RTVE.es, 05-07-2015. [Consulta: 16 juny 2023].
* ↑ «Artículos escritos por Luis Alfonso Gámez» (en castellà). El Correo. [Consulta: 29 maig 2023].
* ↑ SER, Cadena. «Gámez: "La luna llena influye, claro, pero en los hombres lobo"» (en espanyol europeu). cadena SER, 04-10-2017. [Consulta: 29 maig 2023].
* ↑ «Escépticos | EITB» (en castellà). www.eitb.eus. [Consulta: 29 maig 2023].
* ↑ «¡Paparruchas! | Skeptical Inquirer». [Consulta: 29 maig 2023].
* ↑ «Luis Alfonso Gámez | TEDxSevilla» (en castellà). [Consulta: 29 maig 2023].
* ↑ Gámez, Luis Alfonso. Misterios a la luz de la ciencia. Ehupress, 2008. ISBN 978-84-9860-081-0.
* ↑ «El fantasma de Sherlock Holmes | Desde el más allá (más o menos) | Blogs | elmundo.es». www.elmundo.es. [Consulta: 15 juny 2023].
* ↑ «'El peligro de creer', de Luis Alfonso Gámez» (en espanyol europeu). El Correo, 17-07-2015. [Consulta: 29 maig 2023].
* ↑ «El anciano que murió haciendo el amor con un fantasma - Menoscuarto Ediciones» (en castellà). [Consulta: 12 abril 2024].
# Maite Brik

Maite Brik (el Raval, 29 de maig de 1945 - Madrid, 28 de setembre de 2024) va ser una actriu catalana que va treballar principalment en el teatre, però també en el cinema, en actiu des dels anys 1960.

## Biografia

Els seus inicis professionals se situen a mitjan dècada de 1960 quan s'incorporà a la companyia de teatre de Núria Espert on va romandre durant tres anys i va tenir l'ocasió d'interpretar grans autors tant clàssics com contemporanis. Després de formar-se al costat de John Strasberg va desenvolupar una carrera interpretativa fonamentalment sobre els escenaris. Entre les peces en les quals va intervindre figuren Yerma, Nuestra Natacha (1966), La casa de las chivas (1969), de Jaume Salom, Lisístrata (1972), d'Aristòfanes, Divinas palabras (1973), de Valle-Inclán, Esperando a Godot (1978), de Samuel Beckett, La señorita de Tacna (1983), de Mario Vargas Llosa, Don Álvaro o la fuerza del sino (1983), del Duc de Rivas, El público (1987), de Federico García Lorca o Salomé (2016), d'Oscar Wilde.
El 1994 va tenir especial èxit la seva interpretació de Frida K, de Gloria Montero, sobre la pintora Frida Kahlo. Més endavant va intervenir a Amor de Don Perlimplín con Belisa en su jardín (2006), de García Lorca i La reina de belleza de Leenane (2011).
Quant a la seva carrera en cinema i televisió, no representà el gruix de la seva trajectòria. Tot i així, va rodar nou pel·lícules, entre les quals destacà Extramuros (1985), de Miguel Picazo. A la pantalla petita va intervenir en algunes obres de teatre televisades dins de l'espai Estudio 1, entre les quals mereix especial esment Los amantes de Teruel (1969).

## Referències

* ↑ Fitxa de Maite Brik al Diccionario del teatro, Manuel Gómez García. Página 117 (en castellà)
* ↑ Fitxa de Maite Brik (en castellà) a l' Enciclopedia del Cine Español. [Accedit el 9-07-2021].
* ↑ «Resolución de 5 de noviembre de 1998, del Instituto Nacional de las Artes Escénicas y de la Música, de corrección de errores de la Resolución de 6 de octubre de 1998 por la que se conceden ayudas para actividades escénicas y circenses correspondientes a 1998» (en castellà), Boletín Oficial del Estado (BOE), 5 novembre 1998, Madrid. [Accedit el 9-07-2021].
* ↑ «Al habla con...: ... MAITE BRIK (Septiembre 2011)», sábado, 14 enero 2012. [Consulta: 29 setembre 2024].
* ↑ «Mor l'actriu catalana Maite Brik», 28-09-2024. [Consulta: 29 setembre 2024].
* ↑ 'Frida K' resume la trágica vida de la pintora Frida Kahlo, El Periódico de Aragón, 7 de desembre de 2004
* ↑ Torres, Rosana «Premios de la Unión de Actores» (en castellà). El País [Madrid], 20-05-2006. ISSN: 1134-6582.

## Bibliografia

* Brik, Maite. «La actriz Maite Brik habla de Frida K.» (en castellà). Assaig de teatre: revista de l'Associació d'Investigació i Experimentació Teatral, [en línia], 2007, Núm. 59, pàg. 67-68, [Consulta: 9-07-2021]. ISSN 1134-7643
# Jane Aaron

Jane Frances Aaron (16 d'abril de 1948 - 27 de juny de 2015) va ser una cineasta i il·lustradora de llibres infantils estatunidenca, més coneguda pel seu treball a Between the Lions i Sesame Street. Aaron va barrejar plans d'acció en directe i imatges animades per ensenyar als nens l'alfabet, les habilitats de comptar i els oposats, com ara el davant i el darrere o ple i buit.

## Biografia

Jane Aaron va néixer el 16 d'abril de 1948 a Manhattan, filla de Sam Aaron i Florence Goldberg. Va estudiar a la High School of Music & Art i es va graduar a la Universitat de Boston amb una llicenciatura en belles arts. A més del seu treball d'animació, Aaron va il·lustrar la sèrie de llibres When I'm... escrita per Barbara Gardiner. També va treballar amb Oralee Wachter en dues pel·lícules sobre l'abús i la prevenció sexual infantil, No More Secrets for Me i Close to Home. Més tard, les pel·lícules es van convertir en llibres il·lustrats per Aaron.
Les pel·lícules independents d'Aaron s'han projectat a la Whitney Biennial i al Museum of Modern Art. Les col·leccions permanents de la seva obra existeixen al Museu d'Art Modern, al Museu Metropolitan d'Art, al Museu i Jardí d'Escultures Hirshhorn i al Centre d'Art Walker. Va rebre una beca Guggenheim el 1985.
Aaron es va casar amb Skip Blumberg el 17 de gener de 1988, amb qui va tenir un fill, Timothy Aaron. Va morir de càncer a Manhattan el 27 de juny de 2015, als 67 anys. A més del seu marit i el seu fill, li van sobreviure la seva mare i tres germans.

## Referències

* ↑ «Jane Aaron Dies at 67; Her Film Animation Sprouted on 'Sesame Street'». New York Times, 05-07-2015 [Consulta: 21 juliol 2015].
* ↑ «Independent Stop-Motion Animator Jane Aaron Dies at 67». Animation World Network, 29-06-2015 [Consulta: 24 juliol 2015].
* ↑ «In Memoriam: Jane Aaron». New York Women in Film and Television, 30-06-2015 [Consulta: 21 juliol 2015].
* ↑ «Jane Aaron Wed to Skip Blumberg, a TV Producer». New York Times, 18-01-1988 [Consulta: 7 agost 2015].
# Oscar Shumsky

Oscar Shumsky (Filadèlfia (Pennsilvània), 23 de març, 1917 - Rye (Nova York), 24 de juliol, 2000), a va ser un violinista i pedagog musical nord-americà.
Era fill d'immigrants russos tocava el violí des de la primera infància i sovint actuava amb el pianista i director d'orquestra Ernest Schelling. Als vuit anys, per invitació de Leopold Stokowski, va tocar la Fantasia per a violí i orquestra de Josef Suk amb l'Orquestra de Filadèlfia. El 1925 va ingressar al Curtis Institute of Music, on el seu professor va ser Leopold Auer i, després de la mort d'aquest, fou Efrem Zimbalist.
Després d'un viatge a Europa, Arturo Toscanini el va portar a l'Orquestra Simfònica de la NBC el 1939, on va ser membre fins al 1942. Al mateix temps es va convertir en primer violinista del Primrose Quartet (amb William Primrose, Josef Gingold i Harvey Shapiro). Durant la Segona Guerra Mundial, Shumsky va servir a la Marina dels EUA, després de la qual va reprendre la seva carrera com a solista de violí. Va fer enregistraments d'estudi amb la RCA Victor Symphony Orchestra i la Columbia Symphony Orchestra i va aparèixer a la ràdio, sovint acompanyat pel pianista Earl Wild. Al costat de Glenn Gould i Leonard Rose, va ser codirector del Festival de Stratford a Toronto des de 1959.
Des del 1953 Shumsky va ensenyar a la Juilliard School de Nova York, del 1961 al 1965 al Curtis Institute i del 1975 al 1981 a la Universitat Yale. Entre els seus estudiants hi ha Steven Staryk, Kathleen Lenski, Elliot Chapo, Ida Kavafian, Eugene Drucker i Philip Setzer. El seu fill Eric Shumsky també es va fer conegut com a violinista.

## Fonts

* Shumsky Music – Oscar Shumsky
* Oscar Shumsky bei AllMusic (englisch)
* New York Times, 27. Juli 2000: Oscar Shumsky, 83, Violinist In the Grand Romantic Tradition
* The Telegraph, 9. August 2000 – Obituaries – Oscar Shumsky
# Jay Graber

Jay Graber (Tulsa, 1991) és una enginyera de programari estatunidenca i executiva en cap de Bluesky, una plataforma social de microblogging i societat de benefici i interès comú.

## Trajectòria

Graber va néixer el 1991 a Tulsa, filla de pare suís-estatunidenc i mare xinesa-estatunidenca. La seva mare la va anomenar «Lantian», que significa «cel blau» en mandarí, com un desig perquè tingués «llibertat il·limitada».
Graber es va matricular a la Universitat de Pennsilvània el 2009. Durant el seu últim any va guanyar una beca per a cofundar un programa de banc de temps per a estudiants. Es va graduar amb una llicenciatura en ciència, tecnologia i societat.
El 2015, Graber va començar a treballar com a enginyera de programari per a SkuChain a Mountain View. Després va treballar en una fàbrica de Moses Lake, soldant equips de mineria de bitcoins. El 2016 va començar a treballar com a desenvolupadora júnior per a la criptomoneda Zcash. El 2019, va fundar Happening, Inc., un lloc web de planificació d'esdeveniments. Va ser nomenada executiva en cap de Bluesky l'agost de 2021, dos anys després que el projecte s'anunciés per primera vegada com a iniciativa a Twitter.

## Referències

* ↑ Knibbs, Kate. «Jay Graber, CEO de Bluesky: “Siempre habrá opciones gratuitas y no podemos ensuciar esta red con anuncios”» (en espanyol de Mèxic), 09-02-2024. [Consulta: 30 octubre 2024].
* ↑ «Jack Dorsey's Former Boss Is Building A Decentralized Twitter». Forbes, 11-09-2022.
* 1 2 «A Twitter-funded company trying to build a new kind of social media taps its first leader». , 16-08-2021.
* ↑ «Bluesky's CEO wants to build a Musk-proof, decentralized version of Twitter». The Verge, 17-04-2023.
* ↑ «Inside Twitter rival Bluesky's first major crisis, as investors pressured CEO Jay Graber to speak out about racist incident». Fortune, 31-07-2023.
* 1 2 3 «Jack Dorsey-Backed Decentralized Twitter Rival Prepares to Launch with One Million Users». Forbes, 25-04-2023.
* ↑ «Twitter's decentralized social network project finally has a leader». The Verge, 16-08-2021.
* ↑ «Twitter taps crypto developer to lead 'bluesky' decentralized social network effort». TechCrunch, 16-08-2021.
* ↑ Klee, Miles (April 27, 2023). «Bluesky Becomes the Hottest Club Online as Twitter Users Fight for Invites». Rolling Stone.