OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Rebel·lió del riu Red

La Rebel·lió del riu Red (en anglès: Red River Resistance (o la Red River Rebellion, Red River uprising, o First Riel Rebellion i en francès: Résistance de la rivière Rouge) va ser la seqüència d'esdeveniments que van portar l'any 1869 a la fundació d'un govern provisional per a l'ètnia Métis del Canadà la rebel·lió va ser liderada per Louis Riel a la Red River Colony, en l'actual província de Manitoba. Durant cert temps havia estat el territori anomenat Rupert's Land sota el control de la Hudson's Bay Company.
El govern del Canadà va comprar l'any 1869 Rupert's Land a la Companyia de la Badia de Hudson i nomenà l'angloparlant, contrari als francòfons Metis, William McDougall com a governador. Els Métis van crear un govern provisional. Riel negocià directament amb el govern canadenc per a fundar Manitoba com a província.
Els paridaris de Riel van arrestar membres de la facció pro-canadenca i executaren l'orangeman Thomas Scott acusat d'intentar assassinar Riel. El 1870 la llei Manitoba Act va permetre entrar a la Confederació del canadà a la Red River Colony com a província de Manitoba.Aquesta llei també va permetre escoles separades en anglès i francès i la protecció de la pràctica del catolicisme.
Després d'aquest acord una milícia britànica, anomenada Expedició Wolseley, va ser enviada a Manitoba. Riel fugí als Estats Units i va ser la fí de la rebel·lió.

## Referències

* 1 2 Scott, Thomas. «Dictionary of Canadian Biography». [Consulta: 21 desembre 2013].
* Boulton, Charles A. (1886) Reminiscences of the North-West Rebellions. Toronto. Online text Arxivat 2009-11-23 a Wayback Machine.
* W. L. Morton. (1956) Alexander Begg's Red River Journal and Other Papers Relative to the Red River Resistance of 1869-1870. Toronto: Champlain Society Publications.
* Stanley, George F.G.. Louis Riel. Ryerson Press, Toronto, 1963. ISBN 0-07-092961-0.
* Stanley, George F.G. (1989) Toil & Trouble: Military Expeditions to Red River. ISBN 1-55002-059-5
* Siggins, Maggie. Riel: a life of revolution. HarperCollins, Toronto, 1994. ISBN 0-00-215792-6.

## Enllaços externs

* Winnipeg looking north from near Upper Fort Garry 1870 (showing Schult's Store and residence)
* The Canadian Encyclopedia, The Red River Rebellion Arxivat 2012-05-09 a Wayback Machine.
* Canadian Confederation (The Orange Order)
# Roger Payne

Roger Searle Payne (nascut el 29 de gener de 1935) és un biòleg estatunidenc famós per haver descobert el 1967 (junt amb Scott McVay) el cant de les balenes entre les iubarta. Payne més tard s'implicà en la campanya contra la cacera de les balenes.

## Història

Payne va néixer a Nova York, Nova York, i va obtenir el títol de llicenciat en la Harvard University i el seu Ph.D. a Cornell. Va passar els primers anys de la seva carrera estudiant l'ecolocació dels ratpenats. Desitjant treballar amb alguna cosa més directament relacionada amb la conservació, més tard va centrar la seva recerca en balenes, on, juntament amb l'investigador Scott McVay, el 1967 van descobrir els complexos arranjaments sonors realitzats per les ballenas geperudes durant la temporada de reproducció.
Payne descriu les cançons de balena com "rius exuberants i ininterromputs de so" amb temes "repetits" llargs, cada cançó de fins a 30 minuts i cantada per un grup sencer de geperudes masculines alhora. Les cançons es variarien lleugerament entre cada temporada de reproducció, amb algunes frases noves afegides i unes quantes més Payne ha liderat moltes expedicions als oceans del món que estudien les balenes, les seves migracions, cultures i vocalitzacions.

## Obres

* Productor, Songs of the Humpback Whale, a 1970 LP (and later CD)
* Productor, Deep Voices, a 1975 LP of more Humpback songs as well as blue and Fin whales
* Co-Productor, Whales Alive, a 1987 LP collaboration with musicians Paul Winter and Paul Halley
* Host, In the Company of Whales, a 1991 TV documentary for The Discovery Channel
* Autor, Among Whales, a 1995 book
* Invitat, Finite Oceans, a 1995 TV documentary
* Co-escriptor/co-director, Whales: An Unforgettable Journey, a 1997 IMAX film

## Referències

* ↑ http://www.whaletrust.org/what-we-do/humpback-whale-research/whale-song/song-structure/ Arxivat 2014-11-29 a Wayback Machine.
* ↑ https://www.pbs.org/odyssey/odyssey/roger_payne.html

## Enllaços externs

* Roger Payne Bio on Ocean Alliance Website
* salon.com interview Arxivat 2007-04-01 a Wayback Machine.
# Romolo Staccioli

Romolo Staccioli, també anomenat Ròmul Staccioli o Stacioli, va ser un bronzista italià que es va establir a Barcelona a començaments del segle xx.

## Biografia

Es va especialitzar en la fosa d'escultures en bronze mitjançant la tècnica de la cera perduda i també en l'execució o ampliació d'esbossos escultòrics o la reproducció d'obres escultòriques.
El seu taller estava situat al carrer Consell de Cent, 430,. També va tenir seu al carrer de Mallorca 314.
Va col·laborar amb alguns dels escultors més notables de la seva època tals com Josep Llimona Joan Borrell Nicolau, Eduard Alentorn o Pau Gargallo.
Al seu taller es van fondre algunes de les escultures del monument a Bécquer que es troba a Sevila (1911).
Va presentar una mostra de la seva obra a les exposicions oficials d'Art celebrades a Barcelona els anys 1918 i 1919.
Poc abans de 1924 va traspassar la seva foneria a Gabriel Bechini i se'n va entornar a Roma.
Coetàniament apareix documentat a Barcelona un pintor anomenat Hugo (o Ugo) Staccioli Balvetti, molt probablement familiar de Romolo. Hi va fer dues exposicions individuals, una a la Casa Busquets (1918) i l'altra a la sala d'exposicions dels Magatzems El Siglo (1923). Va participar així mateix en les exposicions municipals d'art dels anys 1918, 1919, 1920, 1921 i 1922. Hi ha obra seva al Museu Morera de Lleida.

## Referències

* 1 2 Font, Mercè Doñate «Els Bechini, marbristes i fonedors». Butlletí de la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi, 2015, pàg. 113–133. ISSN: 2340-3802.
* 1 2 Ràfols, J.F.. Diccionario biogràfico de artistas de Cataluña. Barcelona: Millà, 1953.
* ↑ «Monumento a Bécquer» (en castellà). [Consulta: 18 març 2024].
* ↑ Fontbona, Francesc; Montmany, Antònia; Coso, Teresa; López, Cristina. Repertori d'exposicions individuals d'art a Catalunya: fins a l'any 1938. Barcelona: Institut d'estudis catalans, 2002. ISBN 978-84-7283-661-7.
# Sabata de fre

Una sabata de fre, és la part d'un sistema de frenada que transporta el revestiment de fre o soc dels frens de tambor utilitzats en els automòbils, en els carros o el bloc de fre dels frens del tren i de les bicicletes (popularment pastilles de fre). Un dispositiu que es col·loca en una via per frenar els vagons de ferrocarril també s'anomena sabata de fre.

## Fre de tambor d'automòbil

La sabata de fre porta el revestiment de fre, que està reblat o enganxat a la sabata. Quan s'aplica el fre, la sabata es mou i pressiona el revestiment contra l'interior del tambor. La fricció entre el folre i el tambor proporciona l'esforç de frenada. L'energia es dissipa en forma de calor.
Els cotxes moderns tenen frens de disc per tot arreu, o discos al davant i tambors al darrere. Un avantatge dels discos és que poden dissipar la calor més ràpidament que els tambors, de manera que hi ha menys risc de sobreescalfament.
El motiu per retenir els tambors a la part posterior és que un tambor és més efectiu que un disc com a fre d'estacionament.

## Fre de la banda de rodament del ferrocarril

La sabata de fre porta el bloc de fre. El bloc estava fet originalment de fusta, després l'ús de ferro colat (especialment ferro gris) sembla ser substituït més tard avui dia per material compost d'alta fricció . Quan s'aplica el fre, la sabata es mou i pressiona el bloc contra la banda de rodament de la roda. A més de proporcionar esforç de frenada, això també "frega" la roda i la manté neta. Aquest fregat provoca un desgast a la banda de rodament de la roda i sovint provoca el xiscle dels frens. Els frens de la banda de rodadura dels trens de passatgers s'han substituït en gran part pels frens de disc.
Alguns operadors de trens de mercaderies pesades han començat a utilitzar sabates de fre (i pastilles) amb diferents tipus de plàstic (com el kevlar). Un d'ells és DB Cargo, i cita menys desgast i sobretot menys soroll, que és important quan es condueix en zones urbanitzades.

## Fre de llanda de bicicleta

Comprèn un parell de caixes rectangulars obertes que es munten a les pinces de fre d'una bicicleta i que subjecten els blocs de fre que es pressionen contra la llanda per frenar o aturar la bicicleta.

## Catalogació

Existeixen diferents sistemes per a la catalogació de les sabates de fre. El sistema més utilitzat a Europa és el sistema de numeració WVA.

## Rail skids

Els Rail skids són un tipus de Sabata de fre per a vagons de ferrocarril. Es pot posar una sabata de fre sobre la via per aturar un vagó de tren en moviment. La roda s'enrotlla fins a la llengüeta i llavors la sabata llisca amb el vagó sobre la via fins que s'atura. També s'anomenen rail skids o rail skates .

## Referències

* ↑ Voir : Les freins sur jante, sur noos.fr, consulté le 11 octobre 2017
* ↑ Voir : Freins à mâchoires ou à jantes, sur ooreka.fr, consulté le 11 octobre 2017
* ↑ «WVA numbering system». Arxivat de l'original el 2014-07-13. [Consulta: 29 març 2022].
# Sunday Times Rich List

Sunday Times Rich List (en català: Llista de rics del Sunday Times) és una llista de les mil persones o famílies més adinerades del Regne Unit, actualitzada anualment a l'abril i publicada com una revista suplement per part del diari britànic The Sunday Times des de 1989. Les decisions editorials sobre la compilació de la llista es publiquen al diari i en la seva versió a Internet com les seves «regles de compromís».
Els editors estimen la riquesa dels subjectes en un espectre d'informació pública, basat en els valors de gener de cada any. Típicament, expliquen les seves accions declarant: «Mesurem la riquesa identificable, sigui terrenys, propietats, curses de cavalls, art o accions en companyies. Excloem comptes bancaris, a les quals no tenim accés... tractem de donar però considerant les nostres limitacions».
La llista més recent es va publicar el 21 d'abril de 2013.

## Llibre

Una versió més completa de la llista de rics, es publica també com a llibre, editat per Philip Beresford. Aquesta llista cobreix les 5.000 persones més riques i inclou les seves adreces comercials.
* Sunday Times Rich List 2006-2007 va ser publicat per A & C Black el desembre de 2006 (ISBN 978-0-7136-7941-0).
* Sunday Times Rich List 2007-2008 s'havia de publicar per part de A & C Black el novembre de 2007 (ISBN 978-0-7136-8515-2), però finalment no es va dur a terme donat un desacord entre els editors i The Sunday Times. Els editors volien publicar el llibre només si s'incloïa en el mateix una edició en format CD. The Sunday Times no va permetre això argumentant que donaria als seus competidors l'oportunitat de crear i desenvolupar la seva pròpia base de dades i publicar llistes rivals.

## Referències

* ↑ «The Sunday Times». Arxivat de l'original el 2011-06-12. [Consulta: 30 juliol 2013].
* ↑ «Rules of engagement - Rich List» (en anglès). The Sunday Times. Arxivat de l'original el 14 d’octubre 2013. [Consulta: 12 octubre 2013].
* ↑ «Times Online». Arxivat de l'original el 2010-05-25. [Consulta: 30 juliol 2013].
* ↑ «Resource talks to Philip Beresford». thinkresource.org. Arxivat de l'original el 2008-09-30. [Consulta: 1r gener 2009].

## Enllaços externs

* Sunday Times Rich List 2008 Arxivat 2010-05-25 a Wayback Machine.
# Savina Yannatou

Savina Yannatou (en grec: Σαβίνα Γιαννάτου, Savína Yannátou; nascuda el 16 de març de 1959, Atenes) és una cantant grega, investigadora de la història del cant a Europa.
Després d'anar a classes de guitarra clàssica i participar en el cor infantil de Yannis Nousias durant uns anys, va estudiar cant amb Gogo Georgilopoulou i Spiros Sakkas a Atenes, i més tard va cursar estudis de postgrau a la Guildhall School of Music and Drama de Londres. L'any 1979 va començar a treballar com a professional i dos anys més tard va participar en l'enregistrament del disc Εδώ Λιλιπούπολη ("Lilipoupolis aquí", és a dir, "Estem emetent des de Lilipoupolis"); després d'això, la seva carrera va prendre volada i des de llavors ha publicat molts àlbums, col·laborant amb molts compositors grecs. A mitjans dels anys noranta, va unir forces amb diversos músics de jazz i de música tradicional i formà una banda coneguda com Primavera en Salonico, que va començar interpretant cançons sefardites i mediterrànies, però després es va expandir a la música de diverses zones del món. A poc a poc ha ampliat les seves tècniques vocals per incloure-hi cant de gola, glosolàlia i ululació entre d'altres.
A més d'això, el seu repertori consisteix principalment en música grega, tot i que ha estat membre fundadora d'un conjunt de música antiga (Εργαστήρι Παλιάς Μουσικής), i sempre ha mostrat un gran interès per explorar el free jazz i la música d'avantguarda. Aquestes exploracions l'han portat a col·laboracions dins i fora de l'escenari i sessions amb músics internacionals com Barry Guy, Peter Kowald, Floros Floridis, Günther Pitscheider, Gerald Preinfalk del grup BPM, Ken Vandermark, Sussan Deyhim, Damo Suzuki del krautrock. grup Can, i Kiya Tabassian de l'Ensemble Constantinoble.
Yannatou també és compositora de cançons ("Somnis de la sirena. Viu el rei Alexandre?", "Rosa das Rosas", "Musique Des Chambres"), així com compositora de teatre, dansa i videoart. De tant en tant participa en tallers, ensenyant improvisacions vocals a actors i músics. La majoria dels seus primers àlbums van ser publicats pel segell musical grec Lyra. Des de l'àlbum Sumiglia (2005) enregistra amb la discogràfica l'ECM.

## Referències

* ↑ «Savina Yannatou» (en polonès). Cracòvia Jazz Autumn, Fundació Centre Cultural Alchemia. [Consulta: 29 gener 2024].
* ↑ Kostas. «URBAN ASPIRINES: Savina Yannatou And Primavera en Salonico : Ta Sefaraditika 1994», 30-12-2009. [Consulta: 29 gener 2024].
* ↑ Δρόμοι Arxivat 30 July 2012 at Archive.is, a biographical coverage show from the Hellenic Broadcasting Corporation (in Greek)
* ↑ La Nuit Aux 1000 Oreilles, from the 2009 session with D. Kimm and the Ensemble Constantinople, in homage to Sappho
* ↑ Radart Team Improvisation
* ↑ Vocal improvisation workshop, at the Music Village 2009 festival
* ↑ Vocal improvisation workshop, at the Music Village 2010 festival
* ↑ ECM 2057
# Star Model Z-45

El Star Z-45 era un subfusell espanyol, derivat del MP40 alemany.

## Disseny

Els seus mecanismes interns són semblants als del MP40. Però al contrari del subfusell alemany, el Z-45 té un selector de tret que li permet disparar en mode semiautomàtic o en mode automàtic. L'arma es va fabricar en versions amb culata plegable i amb culata fixa de fusta. La recambra del canó del Z-45 estava acanalada per facilitar l'extracció del potent cartutx 9 x 23 Llarg. La majoria dels Z-45 van ser subministrats amb un carregador de 30 cartutxos, però també estava disponible un carregador de 10 cartutxos per als oficials de policia o guàrdies de presó.
També es van produir versions que disparaven els cartutxos 9 x 19 Parabellum, .38 Super i .45 ACP, ja que el canó podia reemplaçar-se amb facilitat.

## Servei i historial de combat

Va ser dissenyat entre 1943 i 1945. El Star Z-45 va ser adoptat per la Guàrdia Civil el 1945, pel Cos de Policia Armada i de Trànsit a l'any següent, per la Força Aèria el 1947 i finalment per l'Exèrcit el 1948. Va ser emprat en combat durant la guerra d' Ifni contra l'Exèrcit d' Alliberament Marroquí.

## Usuaris

* Angola
* Aràbia Saudita
* Xile
* Cuba
* Egipte
* Espanya
* Mauritània
* Perú
* Portugal
* Uruguai
* Zimbàbue

## Referències

* ↑ de Quesada, Alejandro. MP 38 and MP 40 Submachine Guns. Osprey Publishing, 2014. ISBN 978-1780963884.
* ↑ Smith, Joseph E. Small Arms of the World. 11. Harrisburg, Pennsilvania: The Stackpole Company, 1969, p. 544–546.
* 1 2 Hogg, Ian V. and Weeks, John, Military Small Arms of the 20th Century, 6th ed. DBI Books, Inc. (1991)
* 1 2 3 4 5 6 Huon, Jean «The STAR Z-45 Submachine Gun». Small Arms Review, 11, 2, 11-2007.
* ↑ ; Bueno; Bueno Carrera La Legión: 75 años de uniformes legionarios, 1994, p. 94. ISBN 9788460495529.
* ↑ Gander, Terry J. «National inventories, Angola». A: Jane's Infantry Weapons 2001-2002, 2000.
* ↑ Gander, Terry J. «National inventories, Cuba». A: Jane's Infantry Weapons 2001-2002, 2000.
* ↑ Gander, Terry J. «National inventories, Egypt». A: Jane's Infantry Weapons 2001-2002, 2000.
* ↑ Gander, Terry J. «National inventories, Spain». A: Jane's Infantry Weapons 2001-2002, 2000.
* ↑ Gander, Terry J. «National inventories, Mauritania». A: Jane's Infantry Weapons 2001-2002, 2000.
* ↑ Gander, Terry J. «National inventories, Peru». A: Jane's Infantry Weapons 2001-2002, 2000.
* ↑ Gander, Terry J. «National inventories, Portugal». A: Jane's Infantry Weapons 2001-2002, 2000.
# Stdarg.h

stdarg.h és una capçalera de la biblioteca estàndard C del llenguatge de programació C que permet que les funcions acceptin un nombre indefinit d'arguments. Proporciona facilitats per passar per una llista d'arguments de funció de nombre i tipus desconeguts. C++ proporciona aquesta funcionalitat a la capçalera cstdarg .
El contingut de stdarg.h s'utilitza normalment en funcions variàdiques, encara que es poden utilitzar en altres funcions (per exemple, vprintf ) cridades per funcions variàdiques.

## Declaració de funcions variàdiques

Les funcions variàdiques són funcions que poden prendre un nombre variable d'arguments i es declaren amb punts suspensius en lloc de l'últim paràmetre. Un exemple d'aquesta funció és printf. Una declaració típica és
Les funcions variàdiques han de tenir almenys un paràmetre anomenat, per tant, per exemple,
no està permès en C. (En C++ i C23, aquesta declaració està permesa.) En C, una coma ha de precedir els punts suspensius si s'especifica un paràmetre amb nom; en C++, és opcional.

## tipus stdarg.h

| Nom | Descripció | Compatibilitat |
| va_list | escriviu per iterar arguments | C89 |

## Accés als arguments

Per accedir als arguments sense nom, cal declarar una variable de tipus va_list a la funció variadic. La macro va_start s'anomena llavors amb dos arguments: el primer és la variable declarada del tipus va_list, el segon és el nom de l'últim paràmetre de la funció. En C23 el segon argument serà opcional i no s'avaluarà. Després d'això, cada invocació de la macro va_arg produeix el següent argument. El primer argument de va_arg és va_list i el segon és el tipus del següent argument passat a la funció. Finalment, la macro va_end s'ha de cridar a la va_list abans que torni la funció. (No cal llegir tots els arguments.)

## Exemple

Aquest programa dona la sortida:

## Referències

* ↑ «IEEE Std 1003.1 stdarg.h». [Consulta: 4 juliol 2009].
* ↑ «<cstdarg> (stdarg.h)». [Consulta: 25 desembre 2023].
* ↑ Gilding, Alex. «WG14-N2975 : Relax requirements for variadic parameter lists, v3», 15-04-2022.
* ↑ Gilding, Alex. «WG14-N2975 : Relax requirements for variadic parameter lists, v3», 15-04-2022.
# Stig Westerberg

Stig Evald Börje Westerberg (26 de novembre de 1918 - 1 de juliol de 1999) va ser un director i pianista suec, la carrera del qual es va basar principalment al seu país natal.

## Biografia

Nascut a Malmö, Stig Westerberg va estudiar a la Reial Acadèmia de Música d'Estocolm de 1937 a 1942, amb Melchior Melchers (teoria) i Tor Mann (direcció). Després de la Segona Guerra Mundial, també va estudiar a París amb Paul Kletzki.
Va ser repetidor a la Òpera Reial Sueca de 1943 a 1946, i també va debutar dirigint l'⁣Orquestra Simfònica de la Ràdio Sueca el 1946. Altres càrrecs ocupats durant aquest temps van ser director de l'⁣Oscarsteatern de 1947 a 1948, i director musical de l'Orquestra Simfònica de Gävle de 1949 a 1953, i director de la Òpera Reial Sueca de 1953 a 1957. Durant 25 anys, Westerberg va dirigir l'Orquestra Simfònica de la Ràdio Sueca, de 1958 a 1983, i va elevar el nivell del conjunt a nivell internacional. Va defensar compositors suecs com Hugo Alfvén, Kurt Atterberg, Allan Pettersson i Wilhelm Stenhammar al costat del repertori bàsic.
De 1978 a 1985, va ser director titular de l'⁣Orquestra Simfònica de Malmö.
Westerberg va estrenar més de 80 obres i va deixar un important llegat d'emissions i d'enregistraments als segells BIS, Caprice, Sterling i Swedish Society.
Westerberg va morir a Lidingö.

## Enregistraments

La discografia de Westerberg consta de moltes obres orquestrals sueques dels segles XIX i XX, com ara Förklädd Gud de Larsson amb Lars Ekborg, Elisabeth Söderström i Erik Saedén, així com alguns discos d'òpera, com Aniara i Estrella de Soria. Les gravacions de ràdio inclouen Elgar, Grieg i Offenbach.

## Referències

* 1 2 3 4 Karlsson H. "Stig Westerberg". In: The New Grove Dictionary of Music and Musicians, 2nd edition. Macmillan, London and New York, 2001.
* 1 2 3 Royal Court Orchestra home page Accessed 16 May 2011
* ↑ Wolf, Hans «Dödsfall: Stig Westerberg» (en swedish). Dagens Nyheter [Stockholm], 08-07-1999 [Consulta: 17 agost 2017].
* ↑ Svensk Mediedatabas; National Library of Sweden, accessed 13 February 2010.
# Subtinent

El sotstinent o tinent segon és un grau d'oficial subaltern en les Forces Armades d'alguns països. A Espanya és un rang de sotsoficial.
A Espanya se situa entre els graus de brigada i sotsoficial major (el de major rang entre els sotsoficials), i al qual s'ascendeix pel sistema de selecció (concurs de mèrits entre els avaluats per a l'ascens).
Es començà a utilitzar-se el 1702, introduït pel rei Felip V, llavors era el primer grau de l'escala d'oficials, després estava el tinent segon o tinent. En 1867 es converteix en el d'alferes, usat actualment com a rang acadèmic dels alumnes de les Acadèmies Militars d'Oficials i com a rang dels oficials reservistes voluntaris. Es recupera el 1931, aquesta vegada enquadrat dins del recentment creat Cos de Sotsoficials (la seua divisa era una estrela de cinc puntes), sent el seu rang més alt fins al 1989 (se li afegeix a la divisa un angle damunt de l'estrela).
* Divisa de sotstinent de l'Exèrcit de Terra.
* Divisa de sotstinent de l'Armada.
* Divisa de sotstinent d'Infanteria de Marina.
* Divisa de sotstinent de l'Exèrcit de l'Aire.
* Divisa de sotstinent de la Guàrdia Civil.

## Referències

* ↑ http://devale.blogspot.com.es/search/label/Cuerpo%20de%20Suboficiales
* ↑ http://www.ejercito.mde.es/personal/reservistas-voluntarios.html#tres
# Walter Kauzmann

Walter J. Kauzmann (Mount Vernon, New York 18 d'agost de 1916 − 27 de gener de 2009) va ser un químic dels Estats Units i professor emèrit de la Universitat Princeton. Treballà en química física i bioquímica. La seva contribució més important va ser la d'evidenciar que l'efecte hidròfob té un paper clau en determinar l'estructura en tres dimensions de les proteïnes. També és notable la seva visió de la naturalesa dels líquids superrefredats el que ara es coneix com la "paradoxa Kauzmann" en la temperatura de transició vítria.
El 1944, Kauzmann va ser reclutat per l'altament secret Manhattan Project va produir el detonador per la primera bomba atòmica, Trinity test, i per la de plutoni Nagasaki (Fat Man).

## Referències

* ↑ Walter Kauzmann, Some Factors in the Interpretation of Protein Denaturation, Advances in Protein Chemistry (1959) Vol. 14, pgs 1–63.
* ↑ [Walter Kauzmann, The Nature of the Glassy State and the Behavior of Liquids at Low Temperatures, Chemical Reviews (1948), Vol 43, pg. 219.]
* ↑ Jon Blackwell, 1944: Brain power into nuclear power, The Trentonian

## Enllaços externs

* Princeton University's Walter Kauzmann Obituary.
* Town Topics (local Princeton Newspaper) Walter Kauzmann Obituary.
* Walter Kauzmann: the master of thermodynamics by Ross H. McKenzie.