OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Biblioteca Sant Agustí

La Biblioteca Sant Agustí és una biblioteca pública de la ciutat pirinenca de la Seu d'Urgell (Alt Urgell), inaugurada el 1995. Obra de l'arquitecte Lluís Vidal i Arderiu, es tracta d'un edifici de cinc plantes d'estructura de ferro i vidre que contrasta fortament amb l'antiga construcció. L'edifici de vidre es troba dins de l'antiga església.

## Usos actuals

Equipament municipal i comarcal amb 11.000 socis que va efectuar l'any 2007 més de 47.000 documents en préstec. S'organitzen activitats com cicles de conferències, presentacions de llibres, tallers, hora del conte, etc. El pati interior de l'edifici s'ha convertit en un espai lúdic per a les nits d'estiu, que acull cicles de música i actuacions en viu organitzades des de la Regidoria de Cultura del consistori.
L'equipament disposa també d'un punt d'informació del Patronat Català Pro-Europa.

## Convent i església de Sant Agustí

L'església, que es trobava fora del portal de Soldevila, ara forma part de l'hospital i de la biblioteca.
De les edificacions originals encara existeix l'església d'una nau coberta amb volta de creueria, però en ruïna total. Ara forma part de l'hospital municipal, a vegades utilitzat com aparcament d'ambulàncies.
En aquest convent hi havia hagut la casa de Santa Magdalena, de la qual tenien cura els franciscans. El 1576 fou donada als agustins, que hi bastiren l'església de Sant Agustí que encara és dempeus, bé que la façana antiga fou malmesa després de l'exclaustració de 1835. És un edifici gòtic, molt reformant al segle xviii.

## Referències

* 1 2 3 «Biblioteca de Sant Agustí». Ajuntament de la Seu d'Urgell. Arxivat de l'original el 2008-12-05. [Consulta: 14 maig 2012].
* ↑ «La Seu d'Urgell: ruta pel seu patrimoni cultural». Castells de Lleida. [Consulta: 10 setembre 2010].
* ↑ «La Seu d'Urgell: Els monuments». GGCC. L'Enciclopèdia. Arxivat de l'original el 2015-09-24. [Consulta: 14 maig 2012].
* 1 2 «Convent de Sant Agustí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 maig 2012].

## Enllaços externs

* Biblioteca Sant Agustí
# Kristijan Đurasek

Kristijan Đurasek (Varaždin, Croàcia, Iugoslàvia, 26 de juliol de 1987) és un ciclista croat, professional des del 2005. Actualment corre a l'equip UAE Abu Dhabi, de l'UCI World Tour. Representà a Croàcia als Jocs Olímpics del 2012, finalitzant la cursa en ruta en 68a posició.
En el seu palmarès destaquen dos campionats nacionals, un en ruta i un en contrarellotge, els Tres Valls Varesines de 2013, i sobretot, la Volta a Turquia de 2015.

## Palmarès

* 2007
** Campió de Croàcia en ruta sub-23
* 2009
** Campió de Croàcia en ruta sub-23
* 2011
** Campió de Croàcia en ruta
** Campió de Croàcia en contrarellotge
** 1r al Gran Premi Folignano
** 1r al Trofeu Internacional Bastianelli
* 2013
** 1r als Tres Valls Varesines
* 2015
** 1r a la Volta a Turquia
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Suïssa
* 2017
** Vencedor d'una etapa al Tour de Croàcia

### Resultats al Tour de França

* 2014. 46è de la classificació general
* 2015. 76è de la classificació general
* 2016. 51è de la classificació general
* 2017. 50è de la classificació general
* 2018. 40è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2013. 68è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2015. 63è de la classificació general
* 2016. 67è de la classificació general

## Referències

* ↑ «El croata Durasek, vencedor de los Tres Valles Varesinos». El Mundo Deportivo, 23-08-2013 [Consulta: 1r maig 2015].
* ↑ «Durasek, campeón de la Vuelta a Turquía». Marca, 03-05-2015 [Consulta: 3 maig 2015].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a procyclingstats.com
# Riu Abakan

El riu Abakan és un curs fluvial de Sibèria a la República de Khakassia, Rússia, afluent del Ienissei. El riu s'utilitza per a la conducció de troncs i el reg. La ciutat d'Abakan es troba a la confluència de l'Abakan i el Yenisey.

## Curs

Està format per la confluència dels rius Bolshoy Abakan i Maly Abakan. Neix a les muntanyes Sayan occidental i flueix al nord-est a través de la Depressió de Minusinsk fins al Ienissei. Té uns514 quilometres de llarg des de la font del Bolxoi Abakan, i 327 quilometres per a l'Abakan pròpiament dit. La seva conca de drenatge cobreix 32.000 quilometres quadrats.

## Referències

* ↑ «place/Abakan-River Riu Abakan | riu, Rússia | Britannica». Arxivat de l'original el 2017-08-17. [Consulta: 17 agost 2017].
* ↑ «Государственный водный реестр: река АБАКАН». [Consulta: 29 novembre 2024].
# Serguei Boríssov

Serguei Boríssov (Yasnogorsk, 25 de gener de 1983) Serguei Vladímirovitx Boríssov és un ciclista rus, especialista en la pista. Va participar en els Jocs Olímpics de 2012.

## Palmarès

* 2011
** Campió de Rússia en Velocitat per equips (amb Denís Dmítriev i Sergey Kucherov)

### Resultats a la Copa del Món en pista

* 2011-2012
** 1r a Pequín, en Velocitat per equips

## Referències

* ↑ «Joseph Veloce». Sports Reference. Arxivat de l'original el 21 February 2020. [Consulta: 7 agost 2012].
* ↑ Fitxa als Jocs Olímpics Arxivat 2012-12-17 a Wayback Machine.
# Elizaveta Botxkarova

Elizaveta "Liza" Valeriivna Botxkarova (en ucraïnès Елизавета Валеріївна Бочкарьова) (Lviv, 5 de maig de 1978) va ser una ciclista ucraïnesa. Especialista en pista també ha participat en proves en ruta. Va participar en els Jocs Olímpics de 2012.

## Palmarès en ruta

* 2006
** Campiona d'Ucraïna en ruta
* 2007
** Campiona d'Ucraïna en ruta

## Palmarès en pista
### Resultats a la Copa del Món

* 2007-2008
** 1a a Los Angeles, en Persecució per equips
* 2011-2012
** 1a a Pequín, en Persecució per equips

## Referències

* ↑ «Yelyzaveta Bochkarova» (en anglès). Olympedia. [Consulta: 4 febrer 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Concepció Bordalba i Simón

Concepció Bordalba i Simón, coneguda també amb el nom italianitzat Concetta Bordalba, (Barcelona, 1866 - Barcelona, 6 de juny de 1910) fou una soprano dramàtica catalana.
Va ser professora del Conservatori Superior de Música del Liceu, on va tenir com a alume destacada la soprano Elvira de Hidalgo.

## Biografia

Concepció Bordalba va néixer a Barcelona el 1862. Va iniciar els seus estudis als catorze anys al Conservatori del Liceu, on va debutar amb la òpera de Marià Obiols Laura Debellan.
Posteriorment, es va traslladar a Milà, on va estudiar amb el mestre espanyol Federico Blasco. La seva presentació a Itàlia va tenir lloc al Teatro Carlo Felice de Gènova el 1887 amb Don Carlo, de Verdi, i a Venècia amb Il Trovatore.
Va viatjar per actuar arreu del món: Estats Units (març de 1889), Roma, Florència i Moscou cantant amb Masini òperes com Les Huguenots i Aida. Van seguir viatges a Guatemala i Màntua. També va actuar al Teatro Real de Madrid (1890-1891), en una companyia d'òpera italiana, i al Gran Teatre del Liceu de Barcelona (temporada 1901-1902).
Dins del seu repertori excel·lí en obres com Mefistofele d'Arrigo Boito, i Lohengrin, de Wagner. La seva Elsa fou considerada per la crítica com una de les seves millors interpretacions.
Les característiques de la seva veu eren uns aguts molt potents, suavitat melodiosa en el registre mig, dolçor i delicadesa en l'emissió i en el dir i molt de treball dramàtic.

## Referències

* ↑ Santolaria, Miguel Àngel. «Biografía d'Elvira de Hidalgo» (en castellà). Zaragoza Ciudad. Arxivat de l'original el 25 d’abril 2018. [Consulta: 21 novembre 2018].
* ↑ «Teatros - Real» (en castellà). El correo militar, 13-09-1890, pàg. 4.
* ↑ https://www.enciclopedia.cat/gran-enciclopedia-catalana/concepcio-bordalba-i-simon Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Casanovas, J. «Conchita Bordalba». A: La Música Ilustrada Hispano Americana (en castellà). II, 4, 10 febrer 1899.
* «Concepció Bordalba» (foto històrica) (en italià). Archivio digitale della Fondazione Giorgio Cini Onlus, 29-09-1894. [Consulta: 16 juny 2022].
* Rózsa, A., & Altés, J. (Eds.). (1983). Diccionario de música española e hispanoamericana (Vol. 1). Sociedad General de Autores y Editores.
# Glenn O'Shea

Glenn O'Shea (Swan Hill, Victòria, 14 de juny de 1989) és un ciclista australià, professional des del 2009.
Combina el ciclisme en pista amb la carretera. En pista destaquen, una medalla als Jocs Olímpics de Londres, cinc campionats del món, dos d'ells en categoria júnior, així com nombrosos campionats nacionals en diferents especialitats.

## Palmarès en pista

* 2007
** Campió del món júnior en Persecució per equips, amb Leigh Howard, Jack Bobridge i Travis Meyer
** Campió del món júnior en Òmnium
** Campió d'Oceania en Scratch
** Campió d'Oceania en Òmnium
** Campió d'Austràlia de Madison, amb Jack Bobridge
* 2008
** Campió d'Austràlia de Madison, amb Leigh Howard
** Campió d'Austràlia d'Òmnium
** Campió d'Austràlia de persecució per equips, amb Sean Finning, Leigh Howard i James Langedyk
* 2009
** Campió d'Austràlia de puntuació
* 2010
** Campió d'Austràlia de Madison, amb Leigh Howard
* 2011
** Campió d'Austràlia de persecució per equips, amb Alexander Edmondson, Damien Howson i Rohan Dennis
* 2012
** Medalla de plata als Jocs Olímpics del 2012 en persecució per equips, amb Jack Bobridge, Rohan Dennis i Michael Hepburn
** Campió del Món en Òmnium
** Campió d'Austràlia d'Òmnium
** Campió d'Austràlia de persecució per equips, amb Alexander Edmondson, Jack Bobridge i Rohan Dennis
** 1r als Sis dies de Gant (amb Iljo Keisse)
* 2013
** Campió del món de persecució per equips, amb Alexander Edmondson, Alexander Morgan i Michael Hepburn
** Campió d'Austràlia de Kilòmetre
** Campió d'Austràlia de persecució per equips, amb Alexander Edmondson, Luke Davison i Miles Scotson
* 2014
** Campió del món de persecució per equips, amb Alexander Edmondson, Luke Davison i Mitchell Mulhern
** Medalla d'or als Jocs de la Commonwealth en Persecució per equips, amb Jack Bobridge, Luke Davison i Alex Edmondson
** Campió d'Austràlia de persecució per equips, amb Alexander Edmondson, Jack Bobridge i Luke Davison
** Campió d'Austràlia de puntuació
* 2015
** Campió d'Austràlia de puntuació

### Resultats a la Copa del Món

* 2008-2009
** 1r a Melbourne, en Puntuació
** 1r a Pequín, en Persecució per equips
** 1r a Pequín, en Madison
* 2011-2012
** 1r a Astanà, en Persecució
** 1r a Astanà, en Madison
** 1r a Pequín, en Òmnium
* 2013-2014
** 1r a Aguascalientes, en Persecució per equips

## Palmarès en carretera

* 2013
** Vencedor d'una etapa a la Ronda de l'Oise

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Marc Ryan

Marc James Ryan (Timaru, Canterbury, 14 d'octubre de 1982) és un ciclista de Nova Zelanda, ja retirat, especialista en pista, professional entre el 2003 i l'abril de 2016. En el seu palmarès destaquen dues medalles de bronze als Jocs Olímpics de Pequín i Londres en la prova de persecució per equips. També ha guanyat cinc medalles als Campionats mundials en persecució i quatre medalles als Jocs de la Commonwealth.
En ruta destaca el Campionat de Nova Zelanda en contrarellotge del 2006.

## Palmarès en ruta

* 2005
** Vencedor d'una etapa del Tour de Southland
* 2006
** Campió de Nova Zelanda en contrarellotge
* 2007
** Vencedor d'una etapa del Tour de Southland
* 2008
** Vencedor d'una etapa de la Benchmark Homes Series
* 2013
** Vencedor d'una etapa de la Benchmark Homes Series

## Palmarès en pista

* 2005
** Campió d'Oceania en Persecució per equips, amb Timothy Gudsell, Jason Allen i Peter Latham
* 2006
** Campió d'Oceania en Persecució per equips, amb Hayden Godfrey, Jason Allen i Gregory Henderson
** Campió de Nova Zelanda en Madison, amb Timothy Gudsell
** Campió de Nova Zelanda en Persecució per equips
* 2008
** Medalla de bronze als Jocs Olímpics del 2008 en persecució per equips, amb Jesse Sergent, Sam Bewley, Hayden Roulston
* 2009
** Campió d'Oceania en Persecució per equips, amb Sam Bewley, Peter Latham i Westley Gough
* 2011
** Campió d'Oceania en Persecució per equips, amb Jesse Sergent, Sam Bewley i Aaron Gate
* 2012
** Medalla de bronze als Jocs Olímpics del 2012 en persecució per equips, amb Jesse Sergent, Sam Bewley, Aaron Gate i Westley Gough
* 2013
** Campió d'Oceania en Persecució
** Campió d'Oceania en Persecució per equips, amb Pieter Bulling, Dylan Kennett i Aaron Gate
** Campió de Nova Zelanda en Persecució per equips
* 2015
** Campió del món en Persecució per equips, amb Alex Frame, Pieter Bulling, Regan Gough i Dylan Kennett

### Resultats a la Copa del Món

* 2003
** 1r a Sydney, en Persecució per equips
* 2004-2005
** 1r a Sydney, en Persecució per equips
* 2005-2006
** 1r a Manchester, en Persecució per equips
* 2009-2010
** 1r a Melbourne, en Madison
* 2010-2011
** 1r a Cali, en Persecució per equips
* 2011-2012
** 1r a Cali, en Persecució per equips

## Referències

* ↑ «Double Olympic medallist Marc Ryan retires from track cycling».
* 1 2 «Olympedia – Marc Ryan». [Consulta: 21 desembre 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Tepui

Un tepui (de vegades també tepuy) és una formació geomorfològica de les muntanyes en forma de tossal (o mesa) que es troba en els altiplans de Guiana a Amèrica del Sud, especialment a Veneçuela i a l'oest de Guyana. El terme tepui significa "casa dels déus" en l'idioma dels indígenes Pemon, que habiten la zona de Gran Sabana.
Els tepuis tendeixen a estar allats i per això hi viuen endemismes d'espècies d'animals i de plantes. Alguns tepuis estan dins la zona del Cerro de la Neblina com per exemple, Autana, Auyantepui i Mont Roraima. La composició geològica típica és de blocs del precambrià, guars i pedra sorrenca i emergeixen de forma abrupta des de la jungla. A Auyantepui hi ha el sanl d'aigua més alta del món: el Salto Angel.

## Morfologia

Aquestes muntanyes tabulars són les restes d'un altiplà sorrrenc que havia cobert elsòcol granític entre la conca nord de l'Amazones i l'Orinoco. Aquest altiplà es va erosionar i es van formar els tepuis.
Hi ha unes 115 muntanyes tabulars en Gran Sabana al sud-est de veneçuela a la frontera amb Guiana i Brasil. Al cim d'aquestes muntanyes hi creixen espècies de plantes orquídies, bromeliàcies, i plantes carnívores.
Hi ha un gènere endèmic de granotes,Tepuihyla.
L'altitud dels tepuis oscil·len entre 1.000 i 3.000 m.
Alguns tepuis presenten coves càrstiques com la de 671m de fondària anomenada Abismo Guy Collet.
Molts dels tepuis es troben al Parc Nacional Canaima de Veneçuela, el qual és Patrimoni de la Humanitat.

## Tepui en la literatura

La hipòtesi que la fauna i la flora dels tepus representava les restes d'espècies antigues va inspirar la novel·la d'Arthur Conan Doyle The Lost World (1912), la qual transcorre en un tepui.

## Referències

* ↑ «tepui». enciclopèdia.cat. [Consulta: 19 juliol 2018].
* 1 2 Salerno, Patricia E.; Ron, Santiago R.; Señaris, J. Celsa; Rojas-Runjaic, Fernando J. M.; Noonan, Brice P. «ANCIENT TEPUI SUMMITS HARBOR YOUNG RATHER THAN OLD LINEAGES OF ENDEMIC FROGS». Evolution, 66, 10, 04-05-2012, pàg. 3000–3013. DOI: 10.1111/j.1558-5646.2012.01666.x. ISSN: 0014-3820.
* ↑ «Tepuis». Terrestrial Ecoregions. World Wildlife Fund. [Consulta: 13 març 2012].
* ↑ Rollins, James «Author's Note to Readers: Truth or Fiction - Locations». The 6th Extinction, 2014, p. 11 of 11.

## Enllaços externs

* The Making of the Tepuis Film : "The Living Edens : The Lost World"
* Mongabay.com—pictures from Tepuis in Venezuela.
# Sant Julià de Vilamirosa

Sant Julià de Vilamirosa és una església ubicada a la zona de Granollers de la Plana i situada al sud del municipi de Manlleu (Osona) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
És una capella de nau única amb l'absis situat a llevant i la façana a ponent. El portal d'entrada és en arc de mig punt rebaixat; al seu damunt hi ha un òcul ortogonal. A la banda esquerra hi ha una torre de campanar adossada, coberta a quatre vessants i amb finestres a la part superior. Fou transformada als segles xvii i XVIII. El primer esment que se'n té és de 946. Des del 1042 hi consta la parròquia de Sant Julià, que al segle xiv s'uní com a sufragània a la de Granollers de la Plana i que deixà d'existir el 1868.
L'absis presenta arcs cecs i faixes llombardes, recentment lliurades de l'enguixat que les cobria; també les finestres han estat recuperades. A la part de la capçalera, després del presbiteri, hi ha una capella lateral a cada banda, cobertes ambdues amb volta quatripartita amb nerviacions (afegides a principis del segle XVII). Als peus hi ha el cor i una capella fonda de menys alçada que la nau.
El lloc és conegut des del 946 i, com Manlleu, formava part de l'antiga demarcació de la civitas de Roda. En un document datat el 20 de maig de l'any 947, els esposos Ató i Liviria venen a Almalric el dret d'usar durant sis mesos, cada any, cinc molins situats al comtat d'Osona, al terme de Roda ciutat, al riu Ter iusta Villamirosa, o sigui, prop Vilamirosa.
L'antiga parròquia, situada a l'extrem sud del terme de Manlleu, està documentada l'any 1040. El 1561 passà a ser sufragània de Granollers de la Plana, i a principis del s. XIX es fusionà amb Manlleu.
Dins el programa d'activitats litúrgiques de la parròquia, se sap que en el segle xvii, els fidels de San Esteve de Granollers, per la diada de la Santa Creu, en el mes de maig, després de la missa matinal a l'església parroquial, anaven en processó a Sant Julià de Vilamirosa on hi resaven una segona missa i, després es dirigien al serrat de les Comelles per beneir el terme. L'any 1868 va perdre la parroquialitat i el culte el perdé el 1936. Des d'aleshores restà abandonada.
Als anys 90 del segle xx va estar restaurada pel Servei de Patrimoni de la Diputació amb uns criteris que preveuen la conservació dels diferents estils que engloba l'edifici. Actualment es dedica a activitats culturals.

## Referències

* ↑ GEC
* ↑ Unknown. «Manlleu Històric: Sant Julià de Vilamirosa», diumenge, 19 gener 2020. [Consulta: 27 agost 2023].
* 1 2 3 4 5 6 7 «Sant Julià de Vilamirosa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 agost 2014].
* ↑ Junyent, Eduard. Diplomatari de la catedral de Vic. Segles IX i X. Vol. 2. Vic: Patronat d'Estudis Ausonencs, 1980, p. Doc. 242.
* ↑ Rial, Ramon. Granollers de la Plana : nou-cents anys d'història. Vic: Eumo, 1988, p. 72. ISBN 8476020287.
# Esquena d'ase

Esquena d'ase o serrera en arquitectura s'utilitza per indicar diferents estructures amb doble pendent més o menys simètric, com ara l'acabament d'un mur amb un doble rengle de teules, el carener d'una coberta de doble pendent, el joc d'inclinacions transversals que es dona, en una recta d'una carretera o d'un carrer, entre les dues vores de la calçada, per a desguassar l'aigua de pluja o en ponts formats d'arcs apuntats que li donen un fort pendent al seu punt central. Els ponts d'esquena d'ase són construccions posteriors al segle xiv i que van continuar edificant-se fins al segle xviii. Al món ferroviari, en una estació de classificació es diu esquena d'ase per a un canvi de rasant en la via d'entrada al feix des d'on hom deixa anar els vagons cap a la via que calgui. En la construcció viària, s'utilitza per a un cert tipus de reductor de velocitat.
* Pont de Capella (Ribagorça) amb perfil d'esquena d'ase
* Esquena d'ase a l'estació de classificació de Petingen (Luxemburg)

## Referències

* ↑ «Esquena d'ase». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Esquena d'ase». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Esquena d'ase». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Esquena d'ase». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* ↑ Ripoll i Masferrer, Ramón. L'arquitecte, l'arquitectura i la ciutat : Girona, 1760-1835. 1. ed. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2005, p. 207 (Núm. 269 de Biblioteca Abat Oliba). ISBN 9788484157519.
* ↑ Cabestany i Fort, Joan-F. «Els ponts medievals». Amics de l'Art Romànic: circular, 3-2002, pàg. 21. Arxivat de l'original el 2018-01-09 [Consulta: 8 gener 2018].
* ↑ «Esquena d'ase». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Delort, Joan. «2.1. Les esquenes d'ase i els passos de vianants de ressalt». A: Dossier tècnic de seguretat viària: Elements reductors de velocitat (pdf). Servei català de Trànsit, p. 7-9. Arxivat 2018-01-09 a Wayback Machine.
# Jordi Calvís i Burgués

Jordi Calvís i Burgués (Balaguer, 24 de maig de 1977) és dissenyador gràfic i il·lustrador català que viu a les Borges Blanques.
Va estudiar a l'Escola d'Art i Superior de Disseny Ondara de Tàrrega. Treballa a Can Antaviana, agència de disseny, disseny web, intranet, eines en línia, gestor de continguts Houdini (2003) i comunicació en mitjans socials. És l'impulsor de diverses campanyes gràfiques reivindicatives (BoiCATeja'm, Herois indepes, Popes) i creador d'infografies i animacions virals de referència a les xarxes socials, de les quals és activista.
Col·labora amb el setmanari Som Garrigues, així com assíduament amb l'Assemblea Nacional Catalana, entre altres organitzacions socials i culturals arreu de Catalunya. En aquest sentit, ha realitzat de forma desinteressada diverses il·lustracions i logotips relacionats amb el procés, com ara els elements gràfics de diverses campanyes independentistes, el marxandatge i el web via.assemblea.cat. Ha estat el creador de dissenys de referència entre les quals destaquen les campanyes per a la a Via Catalana i Ara és l'Hora.
Des de Can Antaviana, empresa fundada el 1996 i dirigida per Xavier Pastó, també van fer el web 11s2013.cat, que tal com s'havia fet l'any anterior amb l'11s2012.cat recollia totes les piulades de Twitter i les fotografies d'Instagram en temps real, vinculades als hashtags de la Via Catalana. Aquest web va monitorar 8.000 fotografies a Instagram i prop de 300.000 piulades a Twitter.
A les eleccions al Parlament de Catalunya de 2015 va formar part de la llista electoral de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent en novena posició per la circumscripció de Lleida.

## Referències

* ↑ «Cartell "Casat amb Les Borges Blanques"», 23-05-2009. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 31 març 2015].
* ↑ «Facebook d'Herois Indepes» (en català). [Consulta: 31 març 2015].
* ↑ «Entrevista de ràdio». Ràdio Les Borges, 06-06-2013. [Consulta: 31 març 2015].
* ↑ Rosenfeld, Anna; Serra, Joan. 17:14 L'hora del poble. Com vam fer la Via Catalana. Ara Llibres, 2014, p. 224. ISBN 9788415642657.
* ↑ «Jordi Calvís». Saül Gordillo, 15-02-2009.
* ↑ 11s2013.cat
* ↑ Gordillo, Saül. Sobirania.cat. Primera. Arenys de Mar: Crea't Edicions, Juny de 2014, p. 83, 128 i 176. ISBN 978-84-942772-0-7. Arxivat 2015-03-27 a Wayback Machine.
* ↑ «L'il·lustrador Jordi Calvís anirà a la llista de la CUP de Lleida». NacióLleida, 08-08-2015 [Consulta: 8 juny 2016].

## Enllaços externs

* Entrevista a La Mañana. "Quan dibuixo, a vegades escolto de fons a Jiménez Losantos", 07/12/2014
* Entrevista al Nació Digital. "Els catalans no sabem posar-nos calents sense Madrid", 08/02/2015