OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Masaharu Taguchi

Masaharu Taguchi (japonès: 田口正治) (Kyoto, 9 de gener de 1916 - 29 de juny de 1982) fou un nedador japonès, especialista en proves d'estil lliure, que va competir durant la dècada de 1930.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Berlín, on va disputar dues proves del programa de natació. En els 4x200 metres lliures va guanyar la medalla d'or, tot formant equip amb Masanori Yusa, Shigeo Sugiura i Shigeo Arai, mentre en els 100 metres lliures fou quart, tot i que les fotografies del moment fan pesar que en realitat finalitzà en segona posició. En la final aconseguí del 4x200 metres lliures aconseguí el rècord del món de la distància, el qual fou vigent fins als Jocs de Londres de 1948.
Taguchi es va graduar a la Universitat Rikkyō, i posteriorment va treballar en els grans magatzems Daimaru. El 1961 fou escollit per entrenar la selecció nacional de natació dels Jocs Olímpics de Tòquio de 1964.

## Referències

* ↑ Masaharu Taguchi a Sports Reference (arxivat)
* ↑ «Swimming at the 1936 Berlin Summer Games: Men's 100 metres Freestyle | Olympics at Sports-Reference.com», 17-04-2020. Arxivat de l'original el 2020-04-17. [Consulta: 14 juliol 2020].
* ↑ «World Record Progression. 4x200 m Freestyle Long Course». Arxivat de l'original el 2020-02-03. [Consulta: 14 juliol 2020].
* ↑ オリンピック東京大会 水泳日本代表選手団 Arxivat 2016-08-05 a Wayback Machine.. 月刊水泳 第161～163号. Federació Japonesa de Natació
# Cyril Bourlon de Rouvre

Cyril Bourlon de Rouvre (Boulogne-Billancourt, 19 de desembre de 1945) és un empresari i polític francès. Va néixer el 19 de desembre de 1945 a Boulogne-Billancourt. Èra filh d'Évrard Bourlon de Rouvre, un industrial, e la siá esposa Claude Genty. Cyril Bourlon de Rouvre era hereu de les refineries de sucre i les propietats del seu besavi, Charles Bourlon de Rouvre (1850-1924), fillastre d'un dels homes més rics de finals del segle XIX, Gustave Lebaudy.
A principis de la dècada de 1990, era propietari de l'equip de carreres Équipe Ligier F1. El 1993, va ser acusat de la seva participació en un cas de frau d'actius. Aquest cas el va obligar a vendre l'equip de carreres a Flavio Briatore.
Cyril Bourlon de Rouvre es va graduar a l'Institut polytechnique des sciences avancées.

## Referències

* ↑ Cyril de Rouvre
* ↑ La drôle de faillite de Cyril de Rouvre, ancien patron de Ligier
* ↑ Les millions de Cyril
# Mélanie Vogel

Mélanie Vogel (Marsella, 22 de maig de 1985) és una acadèmica i política francesa d'Ecologia d'Europa - Els Verds (EELV), que és membre del Senat francès des de 2021, i que representa la circumscripció dels ciutadans francesos que viuen a l'estranger.

## Trajectòria política

Vogel va liderar la campanya d'EELV a les eleccions al Parlament Europeu de 2014 i més tard va treballar com a assessora del grup Els Verds/Aliança Lliure Europea en assumptes constitucionals.
Al Senat, Vogel va formar part de la Comissió d'Afers Socials.
Vogel és el copresidenta del Partit Verd Europeu juntament amb Thomas Waitz des del 5 de juny de 2022.

## Vida personal

Vogel està en una relació amb Terry Reintke. Viuen a Brussel·les.

## Referències

* ↑ Taburet, Marceau. «Mélanie Vogel, la nouvelle élue écologiste qui espère bousculer le Sénat» (en francès). Libération.
* ↑ Mael Thierry (28 January 2019), Les eurodéputés accepteront-ils de dévoiler leurs rencontres avec des lobbyistes ? L'Obs.
* ↑ Mélanie Vogel Senate of France.
* ↑ «Kogler/Stoytchev: Gratulation an Thomas Waitz zur Wiederwahl als Ko-Vorsitzender der Europäischen Grünen». www.ots.at. [Consulta: 5 juny 2022].
* ↑ Marceau Taburet (27 September 2021), Révolution? Mélanie Vogel, la nouvelle élue écologiste qui espère bousculer le Sénat Libération.
# Adrian Monger

Adrian Monger (anglès: Adrian Calero Monger) (Mount Lawley, 6 de desembre de 1932 - Perth, 9 de juliol de 2016) fou un remer australià que va competir durant la dècada de 1950.
De jove va practicar l'atletisme i la boxa, per centrar-se en el rem quan anà a estudiar a la Geelong Grammar School i al Trinity College de la Universitat de Melbourne. També va competir pel Mercantile Rowing Club. El 1956 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Melbourne, on guanyà la medalla de bronze en la prova del vuit amb timoner del programa de rem. El 1954 i 1956 també guanyà el campionat nacional australià.

## Referències

* ↑ «Adrian Monger Death Notice - Melbourne, Victoria | The Age». [Consulta: 16 maig 2024].
* 1 2 «Monger Profile at Guerin Foster». Arxivat de l'original el 22 April 2018. [Consulta: 28 agost 2018].
* ↑ «Olympedia – Adrian Monger». [Consulta: 16 maig 2024].
* ↑ «World Rowing - Adrian MONGER» (en anglès). [Consulta: 16 maig 2024].
# Manana Doijashvili

Manana Doijashvili (Tbilisi, 5 de novembre de 1947 - 17 de gener de 2023) va ser una pianista georgiana, artista popular de la RSS de Geòrgia (1989), rector del Conservatori Estatal Vano Sarajishvili de Tbilisi (2000-2012), primera vicerectora i Professora, directora de la "Georgian Music Competitions Foundation".
Manana Doijashvili es va graduar al Conservatori Estatal de Tbilisi sota la direcció del professor Tengiz Amirejib. Les seves victòries al "Concurs George Enescu" de Bucarest (1970), al "Concurs Bedřich Smetana " de Txecoslovàquia (1974) i als primers concursos internacionals a Sydney (1977) li van suposar un gran reconeixement. Músics i amants de la música clàssica de Rússia, Bulgària, Finlàndia, Amèrica, Espanya, Àustria, Alemanya, Argentina, Corea, Austràlia i altres països coneixen les seves arts escèniques.
Sota el seu lideratge, després d'un llarg període d'inactivitat, el Gran Saló del Conservatori va ser restaurat i va tornar a la vida musical de Tbilisi; Manana Doijashvili es va convertir en la fundadora del moviment de competició a Geòrgia: va posar les bases dels Músics-Intèrprets de Geòrgia (1995) i dels Concursos Internacionals de Pianistes de Tbilisi (1997). A més, és la iniciadora i organitzadora del festival anual - "Trobades musicals d'Any Nou". Per iniciativa de Manana Doijashvili, es va constituir el Simposi Internacional de Polifonia Tradicional (I — el 2002; II — el 2004).

## Premis i reconeixements

* 1976: Artista Honorat de la RSS de Geòrgia
* 1989: Artista popular de la RSS de Geòrgia
* 1999: Orde del Mèrit
* 2003: Premi que porta el nom de Zakaria Paliashvili
* 2004: Premi de la Fundació d'Arts Escèniques de Rússia (per contribució a les arts escèniques)
* 2005: Títols honorífics de "Cavaller de l'Ordre de la Literatura i les Arts" i "Ambaixador de la Pau" de la República Francesa
* 2010: Ordre d'Excel·lència Presidencial

## Referències

* ↑ «მანანა დოიჯაშვილი (1947-2023)». [Consulta: 11 octubre 2024].
* ↑ ალია. «პიანისტი მანანა დოიჯაშვილი გარდაიცვალა» (en georgià), 17-01-2023. [Consulta: 11 octubre 2024].
* ↑ პიანისტი მანანა დოიჯაშვილი გარდაიცვალა
# Elena Amat Calderón

Elena Amat Calderón de Wienken (València, 13 de gener del 1910 – Madrid, 4 d'agost del 2006) va ser una professora universitària i arxivera valenciana. Va ser la primera dona docent de la Facultat de Geografia i Història de la Universitat Central de Madrid, actual Universitat Complutense; on també va exercir tasques de bibliotecària. A més, va ser directora de la biblioteca de l'Ateneu de Madrid entre el 1941 i el 1953, càrrec que va abandonar per passar a dirigir les Biblioteques Populars de Madrid. Al llarg de la seva vida, va rebre diversos reconeixements per la seva feina com a bibliotecària i arxivera, com l'orde civil d'Alfons X el savi (1953), la medalla de l'Institut del Llibre Espanyol (1971) i el llaç de dama de l'orde d'Isabel la Catòlica (1980).

## Referències

* ↑ «Fondo 10 - Fondo Elena Amat Calderón de Wienken, Archivo del Ateneo de Madrid».
* ↑ «Francisco de Paula Amat y Villalba, en Real Academia de Doctores de España».
* ↑ «Recordando a Elena Amat Calderón, directora de las Bibliotecas Populares de Madrid».
# Jaume Farguell i Sitges

Jaume Farguell i Sitges (Barcelona, 12 de maig de 1936) és un advocat i polític berguedà, alcalde de Berga i diputat al Parlament de Catalunya en la V Legislatura.

## Biografia

Es llicencià en dret en la Universitat de Barcelona i en filosofia i lletres per la Universitat de Madrid. Exercí d'advocat adscrit al Col·legi d'Advocats de Barcelona. Entre 1970 i 1980 va militar al Front Nacional de Catalunya i posteriorment a CDC, participà activament en l'Assemblea de Catalunya.
Fou el primer alcalde escollit democràticament a Berga a les eleccions municipals espanyoles de 1979. Va mantenir el càrrec fins a 1987, però fou reescollit alcalde a les eleccions municipals espanyoles de 1991, mantenint-se en el càrrec fins a 1999. De 1987 a 1999 fou president del consell Comarcal del Berguedà.
Fou elegit diputat al Parlament de Catalunya a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1999 i ha estat vicepresident de la Comissió de Justícia, Dret i Seguretat Ciutadana del Parlament de Catalunya També ha estat president d'Òmnium Cultural al Berguedà i del Casal d'Europa del Berguedà.

## Referències

* ↑ «C A T A L U N Y A 1640 - ACTE d'HOMENATGE FNC». Arxivat de l'original el 2009-12-04. [Consulta: 15 juliol 2008].
* 1 2 Diputats del Parlament de Catalunya en la VI Legislatura p. 115
* ↑ Històric d'alcaldes de Berga Arxivat 2015-07-23 a Wayback Machine. a municat.gencat
* ↑ «Berga atorga el Premi a la Cultura a Jaume Farguell, que el va crear el 1981». Regió 7, 06-11-2013. [Consulta: 9 octubre 2016].
# Roviros Manthoulis

Robert Manthoulis o Rovíros Manthoúlis (Ροβήρος Μανθούλης) (Komotini 10 de juliol de 1929 – 21 d'abril 2022, és un director de cinema grec autor de pel·lícules i documentals de cinema i televisió.

## Biografia

Nascut el 1929 a Komotini, al nord-est de Grècia, va créixer a Atenes. Va estudiar ciències polítiques allà abans de marxar als Estats Units per fer cursos de teatre i cinema a les universitats de Syracuse i després de Columbia, a l'Estat de Nova York.
Es va instal·lar al 14è districte de París des de 1967 i l'inici de la dictadura dels coronels.

## Filmografia

* 1958 : Lefkada, to nisi ton poiiton (documental)
* 1960 : I kyria dimarhos (pel·lícula)
* 1960 : Oikogeneia Papadopoulou (pel·lícula)
* 1960 : Akropolis ton Athinon (documental)
* 1962 : Psila ta heria Hitler (pel·lícula)
* 1963 : I pio megali dynami (documental), seleccionat a la Setmana del Cinema Grec de 1963 (Tessalònica)
* 1965 : Anthropoi kai theoi (documental), seleccionat a la Setmana del Cinema Grec de 1965 Tessalònica)
* 1966 : Prosopo mé prosopo (pel·lícula)
* 1972 : Le Blues entre les dents (documental)
* 1984 : Akyvernites politeies (sèrie de televisió segons la novel·la de Stratís Tsírkas)
* 1987 : Les Cinq Dernières Minutes, episodi Une paix royale de Gérard Gozlan (sèrie de televisió)
* 1997 : La Guerre civile grecque (documental)
* 2002 : I istoria tis Lily (pel·lícula)

## Premis

* Festival del Cinema Grec de 1966 (Tessalònica) :
** selecció per Prosopo mé prosopo
** Millor director per Prosopo mé prosopo

## Referències

* 1 2 Nicole Zand. «Robert Manthoulis et la jeune école grecque». lemonde.fr, 28-11-1967..
* ↑ «Robert Manthoulis». film-documental.fr..

## Bibliografia

* (francès) Michel Demopoulos (dir.), Le Cinéma grec, Cinéma/Pluriel, Centre Georges-Pompidou, 1995. ISBN 2858508135

## Enllaços externs

* Fitxa al Centre de Cinema Grec
# Vytautas Bacevičius

Vytautas Bacevičius (Łódź, Polònia, (aleshores Imperi Rus), 9 de setembre, 1905 - Nova York (Estats Units), 15 de gener, 1970), va ser un compositor lituà de tendències radicals i modernistes. La majoria de les seves obres estan en un llenguatge àton ideat per ell mateix. Va desenvolupar una teoria de la "música còsmica" i va arribar a considerar la música de 12 notes de Schoenberg com a obsoleta, considerant-se a si mateix com el successor de Skriabin, Jolivet i Varèse.
Bacevičius va estudiar a Łódź amb, entre d'altres, Kazimierz Sikorski i es va traslladar a Kaunas a Lituània el 1926. El 1927 va anar a París, on va estudiar composició amb Nikolai Txerepnín i es va graduar al Conservatori de París el 1928. Tornant a Lituània el 1928, es va establir com a pianista, compositor i professor. Es va convertir en el President de la Secció Lituana de l'ISCM. Va estar de gira per l'Argentina el 1939 quan els alemanys van envair Lituània, exiliant-lo a Amèrica. Es va traslladar als Estats Units l'any 1940 i va viure principalment a Nova York, continuant fent recitals però sobretot mantenint-se fent classes. Va fer el seu debut a Nova York al Carnegie Hall el 28 de novembre de 1940. Va mantenir estudis a Nova York i Bridgeport, Connecticut.
Encara que va néixer a Polònia, va adoptar la forma lituana del seu nom (Bacevičius); era germà de la compositora polonesa Grażyna Bacewicz, a qui va dedicar la seva Segona Simfonia, della Guerra, el 1940. Bacevičius considerava les seves obres orquestrals com la part més important de la seva producció, i va compondre sis simfonies en total. com quatre concerts per a piano, un per a violí i nombroses obres per a piano sol.

## Enregistraments

* Orchestral Music: Graphique, Poème Électrique, Piano Concerto No. 1, Symphony No. 2, Della Guerra, Symphony No. 6, Cosmique; Aidas Puodžiukas, piano. Lithuanian State Symphony Orchestra dir. Vytautas Lukočius i Martynas Staškus, conductors. Toccata Classics 2007

## Referències

* ↑ New Statesman 136第 4851-4863 2007
* 1 2 "Noted Pianist to Visit Here". The Waterbury Democrat. Waterbury, CT. January 23, 1941. p. 3. Retrieved May 10, 2023 – via Newspapers.com. Open access icon
* ↑ "To Present Recital". The Bridgeport Post. Bridgeport, CT. January 14, 1960. p. 40. Retrieved May 9, 2023 – via Newspapers.com. Open access icon
* ↑ "Piano Studio Is Opened by Vytautas Bacevicius". The Bridgeport Post. Bridgeport, CT. October 11, 1964. p. 8. Retrieved May 11, 2023 – via Newspapers.com.
* ↑ "Concert Pianist, Composer, Teacher: That's the Broad Range of Bacevicius". The Bridgeport Post. Bridgeport, CT. July 23, 1961. p. 63. Retrieved May 12, 2023 – via Newspapers.com. Open access icon
# Reha Erdem

Reha Erdem (ascuda el 1960 a Istanbul) és un director i guionista de cinema turc.

## Biografia

Va assistir al Liceu de Galatasaray i va estudiar història a la Universitat de Boğaziçi abans de marxar a estudiar cinema el 1983. Va participar en dos tallers dels Ateliers Varan a París el 1984 on va aprendre sobre el cinema directe i va dirigir dos curts documentals. Van obtenir un B.A. en Estudis Cinematogràfics i un M.A. en Arts Plàstiques per la Universitat de París VIII.
L'enfocament crític de la masculinitat d'Erdem li dona un lloc únic entre els directors del nou cinema turc.

## Filmografia

Cinema, televisió i vídeo :
| Any | Títol | Acreditat com a | Acreditat com a | Acreditat com a | Notes |
| Any | Títol | Director | Guionista | Editor | Notes |
| 1984 | Eric : indirect | Sí | Sí | | Primer curtmetratge documental en Cinema directe. |
| 1984 | Attendez piétons | Sí | Sí | | Segon curtmetratge documental en Cinema directe. |
| 1988 | A Ay | Sí | Sí | | Llargmetratge de debut |
| 1999 | Kaç Para Kaç | Sí | Sí | | |
| 2004 | Korkuyorum Anne | Sí | Sí | | |
| 2006 | Ekim'de Hiçbir Kere | Sí | Sí | | Curtmetratge. |
| 2006 | Beş Vakit | Sí | Sí | Sí | |
| 2008 | Hayat Var | Sí | Sí | Sí | |
| 2010 | Kosmos | Sí | Sí | Sí | |
| 2013 | Jîn | Sí | Sí | Sí | |
| 2013 | Şarkı Söyleyen Kadınlar | Sí | Sí | Sí | |
| 2016 | Koca Dünya | Sí | Sí | Sí | |

## Premis

* 3rs Premis Yeşilçam (March 23, 2010) - Best Director Award for Hayat Var (Won)

## Referències

* ↑ «Reha Erdem». TSA. Arxivat de l'original el 3 de juliol 2014. [Consulta: 26 juliol 2015].
* ↑ Çakırlar Cüneyt and Özlem Güçlü. "Gender Family and Home(land) in Contemporary Turkish Cinema" Resistance in Contemporary Middle Eastern Cultures: Literature, Cinema and Music. Laachir, Karima and Talajooy, Saeed, 2012: 169.
* ↑ «3rd Yeşilçam Awards presented». Turkish Daily News. [Consulta: 23 març 2010].
# La gran ruta cap a la Xina

La gran ruta cap a la Xina (títol original: High Road to China) és una pel·lícula còmica d'aventures dirigida per Brian G. Hutton, estrenada el 1983, i doblada al català.

## Repartiment

* Tom Selleck: Patrick O'Malley
* Bess Armstrong: Eve 'Evie' Tozer
* Jack Weston: Struts
* Wilford Brimley: Bradley Tozer
* Robert Morley: Bentik
* Brian Blessed: Suleman Khan

## Argument

Eve Tozer (Bess Armstrong) és una jove hereva de l'alta societat gens convencional que porta una bona vida el 1920 a Istanbul. Necessita trobar el seu pare (Wilford Brimley) abans que se'l declari oficialment mort o arriscar-se a perdre la seva herència a favor del seu soci Bentik (Robert Morley). Contracta el pilot Patrick O'Malley (Tom Selleck) i els seus avions per localitzar el seu pare. O'Malley està frisós per agafar la feina: necessita marxar de la ciutat urgentment. Tanmateix, Eve, una pilot consumada, està decidida a acompanyar-lo, el que provoca la primera de les molts discussions que tindran entre Londres i la Xina.
El seu viatge en dos biplans (anomenats Dorothy i Lillian) a través de sis països els porta a trobar finalment l'excèntric Bradley Tozer a la Xina, on està ajudant un poble petit a lluitar contra un senyor de la guerra que els envaeix. O'Malley i Eve els ajuden a guanyar la batalla final, però el pare d'Eve es nega a retornar amb ella a Londres.

## Referències

* ↑ esadir.cat. La gran ruta cap a la Xina. esadir.cat.
* ↑ «High Road to China». The New York Times.
# No es pot guanyar sempre

No es pot guanyar sempre (títol original en anglès: You Can't Win 'Em All) és una pel·lícula britànica de Peter Collinson estrenada el 1970. Ha estat doblada al català.

## Argument

Les aventures d'un veterà britànic (Charles Bronson) de la Gran Guerra i d'un armador americà (Tony Curtis) a Turquia, durant la Guerra d'independència turca.

## Repartiment

* Tony Curtis: Adam Dyer
* Charles Bronson: Josh Corey
* Michèle Mercier: Ayla
* Grégoire Aslan: Osman Bey
* Fikret Hakan: Coronel Ahmet Elçi
* Salih Güney: Capità Enver
* Patrick Magee: Mustapha Kayan
* Tony Bonner: Reese
* John Acheson: Davis
* Horst Janson: Wollen
* Leo Gordon: Bolek
* Paul Stassino: Major

## Bibliografia

* Monthly Film Bulletin, Número 444 (anglès)

## Referències

* ↑ «No es pot guanyar sempre». esadir.cat.
* ↑ «You can't win 'em all». The New York Times.
# Celia Lledó Rico

Celia Lledó Rico (Villena, Alacant; 8 d'agost de 1974) és una política alacantina. Es llicencià en Dret per la Universitat d'Alacant el 1997, tot i que va començar els seus estudis a València el 1992. Va ingressar a l'Ajuntament de Villena com a regidora el 1999 en Recursos Humans i Informàtica. Va obtenir l'alcaldia com a representant del Partit Popular amb majoria absoluta l'any 2007, i la va perdre el 2011.

## Referències

* ↑ «VILLENA CUÉNTAME». [Consulta: 1r abril 2024].
# Léon Jongen

Léon Jongen (Lieja (Valonia), 2 de març, 1884 - Brussel·les, 18 de novembre, 1969), va ser un compositor, pianista, director d'orquestra i professor belga. És germà del també compositor Joseph Jongen.

## Biografia

Després d'estudiar al Conservatori Reial de Lieja, va guanyar el primer Gran Prix de Rome a Bèlgica amb la seva cantata Les fiancés de Noël (1913), després va ocupar els càrrecs de director i cap de l'Òpera Francesa de Hanoi i director del Conservatori Reial de Brussel·les. Succeí al seu germà Joseph Jongen a l'orgue de l'església de Saint-Jacques de Lieja.
Va fer nombrosos viatges a Àsia (Xina, Indoxina, Japó) i al Marroc. Instal·lat a Tonkin, va ser nomenat director musical i primer director de l'Òpera francesa de Hanoi. Nomenat professor de fuga al Conservatori de Brussel·les al seu retorn a Bèlgica l'any 1934, va succeir al seu germà com a director d'aquest establiment de 1939 a 1949. També va ser rector de la capella de la Reina Isabel (1956).

## Llistat d'obres

És autor de nombroses obres líriques i instrumentals. El seu concert per a violí va ser l'obra obligatòria del Concurs Internacional de Musica Reina Elisabeth de Bèlgica el 1963.
* Geneviève de Brabant - per a sol, cor masculí i orquestra (1907)
* Étude symphonique pour servir de prélude à l'Œdipe Roi (1908)
* Les fiancés de Noël - per a sol, cor i orquestra (1913)
* Le rêve d'une nuit de Noël - per a cors i orquestra masculins i infantils (1917)
* Quatuor - per a 2 violins, viola i violoncel (1919) - edició produïda per Adrien Tsilogiannis
* Thomas l'Agnelet, gentilhomme de fortune - per a sol, cor i orquestra (1922)
* In Memoriam Regis - per a orgue (1934)
* Malaisie - per a orquestra (1935)
* Venezuela - per a orquestra de cambra(1936)
* Trilogie de psaumes - per a cor amb 4 veus mixtes, orquestra i orgue (1937)
* Trio - per a oboè, clarinet i fagot (1937)
* Tempo di Mazurka - per a violoncel i piano (1937)
* Rapsodia Belgica - per a violí i orquestra (1948)
* Humoresque - per a oboè i piano (1952)
* Pastorale et gigue - per a clarinet i piano (o viola i piano) (1955)
* Le masque de la mort rouge - per a orquestra (1956)
* Concerto - per a violí (1963)

## Referències

* ↑ Le Conservatoire, un peu d'histoire. [archive]

## Enllaços externs

* (fr) Lloc del Conservatori Reial de Brussel·les [arxiu] (secció de parla francesa)
* (nl) Site du Koninklijk Conservatorium Brussel [arxiu] (secció de parla neerlandesa)
# Jake Paltrow

Jake Paltrow (nascut el 26 de setembre de 1975) és un director de cinema, guionista i actor nord-americà. Procedent d'una família d'actors, és el germà petit de Gwyneth Paltrow i el fill de Bruce Paltrow i Blythe Danner.

## Vida personal

Paltrow és fill del productor i director Bruce Paltrow i de l'actriu Blythe Danner.
El seu pare és jueu i va fer la Bar Mitzvah.
El 1999, Paltrow va conèixer la fotògrafa i artista Taryn Simon, amb qui es va casar el 2010; tenen dos fills junts.

## Carrera

La feina més destacada de Paltrow va ser dirigir alguns episodis de NYPD Blue, com ara: Andy Appleseed (2003), Brothers Under Arms (2000) i Big Bang Theory (1999), seguint els passos del seu pare com a director de televisió.
L'any 2006, va debutar com a director de cinema amb la pel·lícula The Good Night, que va protagonitzar la seva germana Gwyneth. La pel·lícula es va estrenar al Festival de Cinema de Sundance de 2007. Paltrow ha produït curtmetratges sobre actors per al New York Times. El 2014, va escriure, dirigir i produir el distòpic western de ciència-ficció Young Ones, que li va valer el premi al millor guió al XLVII Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Catalunya.

## Filmografia

Pel·lícula :
| Any | Títol | Director | Guionista | Productor | Notes |
| 2007 | The Good Night | Sí | Sí | No | |
| 2010 | Greenberg | No | No | No | apareix com a Johno |
| 2014 | Young Ones | Sí | Sí | Sí | |
| 2015 | De Palma | Sí | No | No | Documental Co-dirigida mb Noah Baumbach |
| 2022 | June Zero | Sí | Sí | No | |
Televisió :
| Any | Títol | Director | Guionista | Notes |
| 1997–2004 | NYPD Blue | Sí | No | Deu episodis |
| 2013–2014 | Boardwalk Empire | Sí | No | Dos episodis |

## Referències

* ↑ Rudolph, Ileane. «Blythe Danner Gets Huffy». TV Guide, 11-11-2004. [Consulta: 20 maig 2015].
* ↑ «Gwyneth Paltrow, Movies, Stardom and Judaism - Old Stories». Jewish Journal. Arxivat de l'original el October 1, 2015. [Consulta: 20 maig 2015].
* ↑ «Taryn's World». W magazine, 01-11-2011. Arxivat de l'original el July 6, 2013. [Consulta: 26 abril 2013].
* ↑ Palmarès de Sitges 2014 a Fotogramas