OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lorenzo Victoriano Aguirre Sánchez

Lorenzo Victoriano Aguirre Sánchez (Pamplona, Espanya 1884 - Madrid 1942) fou un escenògraf i autor espanyol. És un personatge més conegut per la seua faceta de foguerer, pintor, cartellista, il·lustrador i caricaturista que per la seua producció dramàtica.
Nasqué a Pamplona al sí d'una família de comerciants bascos, que es traslladà a Alacant quan el nostre protagonista sols tenia tres anys d'edat. Aquí es formà com a pintor. Passà temporades a Madrid i París, on aconseguí un gran coneixement de l'escenografia moderna treballant en l'equip de decoradors del Teatre de l'Òpera. El seu contacte amb el teatre no fou solament en qualitat d'escenògraf, sinó que també s'atreví a posar la lletra a tres peces líriques del seu nebot, el compositor alacantí Josep Terol Corbí: el sainet Alfonso, el enterao (1918), la sarsuela La última canción (1919) i l'opereta La Estrella de Oriente (1920). També escrigué la revista Fogueres de Sant Joan, una obra inèdita de temàtica foguerera on, a manera de mosaic, desfilen diversos personatges de la mitologia grega junt a d'altres típicament alacantins. Als anys vint Lorenzo Aguirre ja havia assolit un gran renom per les seues pintures, que podem inscriure dins del denominat Art Nouveau fins al punt que va obtenir diversos premis nacionals i internacionals. Oposità al cos de policia i en la Guerra Civil fou nomenat Cap Superior de la policia de Madrid.
Al finalitzar la contesa va passar a territori francès, però durant la segona guerra mundial tornà a Espanya, essent immediatament detingut i posteriorment executat, com tants d'altres demòcrates. És el prototipus d'artista modernista, polifacètic i gran coneixedor de la cultura clàssica.
# Dionisio Fierros Álvarez

Dionisio Fernández Álvarez, conegut artísticament com Dionisio Fierros Álvarez (Ballota, Cudillero, 5 de maig de 1827 – Madrid, 24 de juny de 1894) va ser un pintor espanyol.
Enviat a Madrid a aprendre l'ofici de sastre amb el seu oncle. Gràcies a la protecció d'una família, va aconseguir entrar a formar-se al taller de José de Madrazo i, dos anys més tard, va esdevenir deixeble de Federico de Madrazo, alhora que cursava estudis a la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Ferran i copiava obres mestres al Museu del Prado. Va ampliar estudis a París amb el patronatge del marquès de San Adrián. Quan va tornar a Espanya, va residir a Santiago de Compostel·la entre 1855 i 1858. Allà va participar per primera vegada en un certamen el 1858, a l'Exposició Provincial i, com a premi, la Societat Econòmica de la ciutat el va nomenar individu de mèrit de l'entitat. Després va concórrer a les edicions de 1860, 1862, 1864 i 1866 de l'Exposició Nacional de Belles Arts, on va rebre tres medalles de primera, segona i tercera classe, i no va tornar a presentar cap obra en aquest certamen fins a 1881. Tanmateix, sí va participar en exposicions a Londres (1862), Baiona (1864), on ser guardonat amb una medalla d'argent, i París (1867). Posteriorment va tornar a establir-se a Galícia, entre 1872 i 1877.
Quant a la seva obra, va conrear sobretot el paisatge, escenes costumistes gallegues i el retrat. A banda de les seves obres presentades a les exposicions públiques, va participar en la Sèrie Cronològica dels Reis d'Espanya, amb el retrat d'Alfons V. També es conserva el Retrat de Moratín a la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Ferran, retrats d'Alfons XII i de Maria Cristina d'Àustria, obsequiats a l'Ateneu de Madrid el 1879, una Santa Teresa en èxtasi a la sala capitular del monestir del Escorial, entre d'altres.
Entre les seves obres hi ha:
* Retrat de senyora (1851)
* Alfons V (ca. 1853)
* Una llotja a l'òpera (1862)
* La sortida de missa, a una aldea de la rodalia de Santiago de Galícia (1862)
* La font, quadre de costums de la rodalia de Santiago de Galícia (ca. 1864)
* El pintor Manuel Castellano (1865)
* Episodi del regnat d'Enric III de Castella (1866)

## Referències

* 1 2 3 «Fierros, Dionisio» (en castellà i gallec). Museo de Belas Artes da Coruña. [Consulta: 19 gener 2023].
* 1 2 3 «Fierros Álvarez, Dionisio» (en castellà). Museu del Prado. [Consulta: 19 gener 2023].
* 1 2 Ossorio y Bernard, Manuel. Galería biográfica de artistas españoles del siglo XIX (en castellà). Madrid: Moreno y Rojas, 1883-1884, p. 245-246.
# David Bravo i Bordas

David Bravo i Bordas (Barcelona, 1975) és un arquitecte i urbanista català. Va treballar per a l'Ajuntament de Barcelona en el govern d'Ada Colau com a assessor responsable de l'estratègia contra la gentrificació.

## Trajectòria

Des de l'any 2003 col·labora amb el Centre de Cultura Contemporània de Barcelona en el desenvolupament del Premi Europeu de l'Espai Públic Urbà, del qual és responsable de continguts i secretari del jurat.
Va dirigir per a Televisió Espanyola el documental Europa Ciudad (2012), sobre la vigència del model europeu de ciutat, i també va col·laborar en la publicació del llibre Europe City: Lessons from the European Prize for Urban Public Space (Lars Müller Publishers, 2015). Va comissariar el cicle de conferències «Adéu al cotxe! Com alliberar Barcelona del vehicle privat?» a la Sala Beckett, així com l'exposició «Pis pilot» (2015) sobre el dret a l'habitatge i a la ciutat.

## Referències

* ↑ «En lloc de cotxes, per les rondes hi hauria de passar un metro de circumval·lació». Vilaweb, 19-03-2024. [Consulta: 23 març 2024].
* ↑ «Arxiu #64 // David Bravo //La ciutat ideal». Betevé, 22-01-2018. [Consulta: 23 març 2024].
* ↑ Bravo, David. «Fira Montjuïc, recinte o barri?». Directa, 11-04-2019. [Consulta: 23 març 2024].
* ↑ «L'oracle - David Bravo: "Ha acabat el temps de la construcció"». CCMA, 29-06-2015. [Consulta: 23 març 2024].
* ↑ «David Bravo». CCCB. [Consulta: 23 març 2024].
# Sergio Sayas López

Sergio Sayas López (Buñuel, 6 de juliol de 1979) és un polític navarrès pertanyent a la Unió del Poble Navarrès (UPN), diputat per Navarra en les XIII i XIV legislatures. Llicenciat en Filologia Hispànica per la Universitat de Navarra, va ser regidor per UPN en l'Ajuntament de Berriozar de 2003 a 2011. Va ser diputat del Parlament de Navarra del 2007 fins al 2019. El 2019, va ser cap de llista de la coalició Navarra Suma al Congrés dels Diputats, després de l'acord entre UPN, Ciutadans i Partit Popular de Navarra.

## Referències

* ↑ «Ficha de Sergio Sayas». Congreso de los Diputados. [Consulta: 31 desembre 2019].
* ↑ «Sayas se presentará a las primarias regionalistas para intentar estar en el Congreso». Diario de Navarra. [Consulta: 31 desembre 2019].
* ↑ «UPN elige cabeza de lista al Congreso a Sergio Sayas, antes muy crítico con PP y Ciudadanos». Naiz. [Consulta: 31 desembre 2019].
# Birte Christoffersen

Birte Christoffersen (Copenhaguen, 28 de març de 1924), coneguda també amb el nom de casada Hanson i Ekberg, és una saltadora danesa, ja retirada, que va competir durant les dècades de 1940 i 1950. El 1951, després de casar-se amb Hans Hanson, va emigrar a Suècia i es nacionalitzà sueca. El 1973 es va tornar a casar amb Sture Ekberg.
Durant la seva carrera esportiva va prendre part en tres edicions dels Jocs Olímpics d'Estiu, la primera defensant Dinamarca i les dues següents defensant Suècia. El 1948, als Jocs de Londres, va disputar dues proves del programa de salts. Guanyà la medalla de bronze en la prova de palanca de 10 metres, rere les estatunidenques Vicki Draves i Patsy Elsener, mentre en la prova de trampolí de 3 metres fou novena. Vuit anys més tard, als Jocs de Melbourne, tornà a disputar dues proves del programa de salts. Fou vuitena en la prova del salt de palanca de 10 metres i novena en el de trampolí de 3 metres. La tercera i darrera participació en uns Jocs fou el 1960 a Roma, on fou dotzena en la prova del salt de palanca de 10 metres.
En el seu palmarès destaquen dues medalles de bronze representant Dinamarca al Campionat d'Europa de natació de 1950, dues de plata als de 1954 i una de bronze al de 1958. També guanyà 11 campionats nòrdics, 17 campionats danesos i 40 campionats suecs.

## Referències

* ↑ Birte Christoffersen a Sports Reference (arxivat)
* ↑ «European Swimming Championships (Women)». [Consulta: 8 agost 2020].
* ↑ «Birte Hanson-Ekberg (Vem är det : Svensk biografisk handbok / 1977)» (en suec). [Consulta: 7 agost 2020].
# Marco Borriello

Marco Borriello (Nàpols, Província de Nàpols, Itàlia, 18 de juny de 1982) és un exfutbolista professional italià que jugava com a davanter.

## Trajectòria
### Triestina, Treviso i AC Milan

Va començar la seva carrera professional a la US Triestina Calcio, que jugava a la Serie C2 italiana, l'equip va ascendir de categoria encara que Borriello només va jugar 9 partits. Abans que comencés la temporada Marco va fitxar pel FC Treviso que militava a la Serie C1, en aquesta temporada Borriello va jugar molts més partits que a la seva primera temporada, un total de 27, i va marcar 10 gols, l'equip va quedar quart de la categoria i no va poder ascendir. A la temporada 2003-2004 fitxa pel AC Milan de la Serie A, aquesta temporada obté uns números molt pobres jugant únicament 4 partits i sense marcar cap gol.

### Reggina, Sampdoria i retorn al Treviso

A la temporada 2003-2004 el Reggina Calcio obté els seus servicis, al final de temporada l'equip va acabar salvant-se, però, no va ser precisament gràcies a ell, ja que només va marcar 2 gols en 30 partits. A la temporada següent fitxa per la UC Sampdoria encara que només va durar mitja temporada, ja que al mercat d'hivern fitxa pel FC Treviso, on va tornar a obtenir uns números bastant pobres marcant només 5 gols en els 20 partits que va disputar en el seu retorn al club, al final de temporada l'equip descendeix a la Serie B.

### AC Milan i Genoa CFC

Va fitxar per segon cop per l'AC Milan a la temporada 2006-2007 on va marcar només 1 gol i a la temporada següent el Genoa CFC el fitxa, amb els Grifone fa la seva millor temporada, ja que va marcar 19 gols en 35 partits, quedant com a tercer màxim golejador de la Serie A, tot i això, el Genoa CFC no va entrar en competicions europees i va acabar la temporada com a 10º classificat,

### AC Milan i AS Roma

La seva tercera etapa com a jugador de l'AC Milan es va produir entre els anys 2008 i 2010, va jugar 37 partits i va marcar 15 gols. A la temporada 2010-2011 fitxa per l'AS Roma, on va estar una temporada i mitja, a la seva primera temporada amb l'AS Roma fa bons números, ja que va marcar 17 gols, però la seva segona temporada amb l'AS Roma comença malament, ja que a la primera volta només va jugar 7 partits i no va marcar cap gol, això va fer que l'AS Roma el cedeixi fins al final de temporada a la Juventus FC, a la segona meitat de temporada va jugar 13 partits i va marcar 2 gols, al final de la temporada el seu equip guanya la Serie A.

## Selecció italiana

Amb la selecció de futbol d'Itàlia ha jugat 7 partits. Va debutar amb la selecció azzurra el dia 6 de febrer de l'any 2008 en un partit que la seva selecció va jugar amb la selecció de futbol de Portugal, el partit va acabar 3-1 a favor dels italians.
# Andreu Calzada i Echevarria

Andreu Calzada i Echevarria (Barcelona, 30 de novembre de 1892 - 5 d'abril de 1938) fou un arquitecte, historiador i assagista català.

## Biografia

Catedràtic d'Història de les Arts Plàstiques i Arquitectura de l'Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona, fou assassinat durant la Guerra Civil espanyola. Entre les seves obres destaca el Palau del Vestit (també dit del Treball) per a l'Exposició Internacional de Barcelona de 1929, en col·laboració amb Josep Maria Jujol. Autor del Diccionario clásico de arquitectura y bellas artes.
# Carrer Metge Curcó

El Carrer Metge Curcó és una obra de la Bisbal de Montsant (Priorat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un curiós carrer amb cases a un costat i una gran massa de conglomerat a l'altre, al damunt del qual hi ha cases pertanyents a un altre carrer. La construcció es feu aprofitant el replà que hi ha entre el peu del conglomerat i el pendent que mena cap al llit d'inundació del riu. És un carrer típic, que es repeteix també a Margalef i que constitueixen estranyes síntesis de la natura i de l'home. Les cases són de planta i pis o, a tot estirar, de planta baixa, pis i golfes, altures limitades un xic a causa de l'estretor del carrer, constituïdes en molts casos per obra de maó o de penal.

## Història

A jutjar pel tipus de casa, no sembla un carrer massa antic, i, atesa la morfologia urbana, correspondria a les cases bastides ran el camí que menava a Margalef de Montsant, possiblement cap al segle xviii. Fins als darrers anys del segle passat s'anomenava la Drecera.

## Referències

* 1 2 «Carrer Metge Curcó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2018].

## Enllaços externs

* «Carrer Metge Curcó». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Antoni Coderch

Antoni Coderch (Olot, 1770 - Lleida, 1836) fou un destacat organista i compositor català. Es considera que probablement va ser escolà de Montserrat entre 1780 i 1786, període durant el qual es formà sota l'ensenyament d'Anselm Viola i Narcís Casanoves. Posteriorment, esdevingué un organista de reconegut prestigi a La Seu d'Urgell.
El 1804 es presentà a les oposicions al magisteri de la capella de la catedral de Girona, i el 1816 ho provà a les oposicions d'orgue, sense aconseguir èxit en cap de les dues convocatòries
A l’abadia de Montserrat es conserven les seves obres Psalmòdia, Simfonia i Rondó.

## Referències

* ↑ Cortada, Maria Lluïsa. Anselm Viola: compositor, pedagog, monjo de Montserrat (1738-1798). 1998. L'Abadia de Montserrat: L'Abadia de Montserrat, p. 36. ISBN 9788478269969.
* ↑ Gregori i Cifré, Josep Maria. Inventaris dels fons musicals de Catalunya. Volum 10: Fons de la catedral de Girona. Universitat Autònoma de Barcelona: Servei de Publicacions de la Universitat Autònoma de Barcelona, 29 d’abr. 2019, p. 46. ISBN 9788449086175.
* ↑ Galdón Arrué, Monti. La música a la Catedral de Girona durant la primera meitat del segle XIX (tesi). Bellaterra: Universitat Autònoma de Barcelona, 2003.
* ↑ M. E. C. «Coderch, Antonio». Diccionario de la música española e hispanoamericana, 1999.
# Maksim Ópalev

Maksim Ópalev (Volgograd, 4 d'abril de 1979) Maksim Aleksàndrovitx Ópalev, és un piragüista rus, guanyador de tres medalles olímpiques.

## Biografia

Va néixer a la ciutat de Volgograd, capital de l'óblast de Volgograd, població situada en aquells moments a la Unió Soviètica i que avui en dia forma part de Rússia.

### Carrera esportiva

Gran especialista en distàncies curtes, va participar als 21 anys en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2000 realitzats a Sydney (Austràlia), on va aconseguir guanyar la medalla de plata en la prova de C-1 500 metres i va finalitzar sisè en la prova de C-1 1000 metres. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 2004 realitzats a Atenes (Grècia) va aconseguir la medalla de bronze en la prova de C-1 500 metres, just per darrere del piragüista espanyol David Cal. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 2008 realitzats a Pequín (Xina) va aconseguir guanyar la medalla d'or en aquesta última prova, just per davant de David Cal.
Al llarg de la seva carrera ha guanyat vint medalles en el Campionat del Món de piragüisme: onze medalles d'or, sis medalles de plata i tres medalles de bronze. L'any 2003 va aconseguir guanyar dues medalles més en el Campionat del Món disputat a Gainesville (Geòrgia, Estats Units) en les proves de C-4 200 m. i C-4 500 metres, si bé l'equip rus fou desqualificat i desposseït de les medalles en demostrar-se el dopatge del company d'equip Sergei Ulegin.

## Referències

* ↑ «Canoeresults». [Consulta: 27 novembre 2024].
* 1 2 3 4 «Olympedia – Maksim Opalev». [Consulta: 27 novembre 2024].
# Múrgola

Les múrgola, rabassola o barret de capellà, és un bolet de la classe dels ascomicets i del gènere Morchella. Altres formes dialectals: Múrgula,múrmula, múrbula, búrbula, morúgula, murguela, murga. Produeixen ascocarps molt porosos, que són molt apreciats a la cuina. Tot i que hi ha diferents espècies, el nom genèric se sol assignar a la Morchella rotunda (de l'alemany Morchel: múrgola; del llatí rotunda: rodona) la més comuna a casa nostra.

## Descripció

Té una cama blanquinosa que sosté un barret de forma esfèrica, arrodonida o ovoide, de 6 a 10 cm d'amplada, de color palla enrossida o de mel, amb alvèols ocupats per l'himeni constituïts gairebé com un vesper. El peu, que també és buit, és blanquinós, engruixit cap a la part de sota i, poc o molt, solcat. La carn és fràgil i molt minsa i és pràcticament inodora.

## Hàbitat

Apareix en llocs molt diversos a la primavera, però sobretot en llocs oberts, boscos aclarits o cremats i terres remogudes, i no sol aparèixer en els mateixos indrets d'un any a l'altre. Preferentment sota verns, pollancres, oms i freixes, però també en prats i pinedes sorrencoses. Es troba des del litoral fins als Pirineus.

## Gastronomia

Malgrat que es considera un excel·lent comestible, és prudent de coure'l, llençar l'aigua i afegir-lo ja cuit als guisats. Així s'eliminen alguns principis tòxics que duu, per bé que en poca quantitat. També es destrueixen si es deixa assecar enfilant-los i penjant-los, amb l'avantatge que d'aquesta manera el bolet millora la seva exquisida aroma.
No hi ha perill de confusió amb altres espècies de múrgoles, ja que totes són comestibles.

## Referències

* ↑ «Gran enciclopèdia catalana - múrgola». Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 7 desembre 2019].
* 1 2 «Diec 2. Diccionari de la llengua catalana. Condicions de cerca: Entrada coincident: múrgola.». Institut d'Estudis Catalans. [Consulta: 7 desembre 2019].
* ↑ «Diccionari Català-Valencià-Balear. Cerca: Múrgula». Institut d'Estudis Catalans-Institució Francesc de Borja i Moll. [Consulta: 7 desembre 2019].
* ↑ «Gran Diccionari de la llengua catalana - múrgola». Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 7 desembre 2019].

## Enllaços externs

* El bolet de primavera
* The Great Morel (anglès)
* Wild Harvest (anglès)
* MushroomExpert.com (anglès)
* Múrgoles de Michigan Arxivat 2006-05-08 a Wayback Machine. (anglès)
# Diprotodòntids

Els diprotodòntids (Diprotodontidae) són una família extinta de grans marsupials que visqueren en allò que avui en dia és Austràlia entre l'Oligocè i el Plistocè (entre fa 28,4 milions d'anys i fa 11.000 anys).
* Pyramios
* Nototherium
* Euryzygoma
* Diprotodon

## Referències

* ↑ Gosàlbez, 1987, «Aproximació sumària a la mastofauna del món» (J. Nadal).
* ↑ «Còpia arxivada» (en anglès). Arxivat de l'original el 2013-05-27. [Consulta: 6 desembre 2011].

## Bibliografia

* Gosàlbez, J. Història natural dels Països Catalans. Volum 13: Amfibis, rèptils i mamífers. Enciclopèdia Catalana, 1987. ISBN 84-7739-005-3.
# Blanfordimys

Blanfordimys és un subgènere de rosegadors de la família dels cricètids i el gènere Microtus. Anteriorment era considerat un gènere a part.

## Referències

* ↑ Liu, Shaoying; Jin, Wei; Liu, Yang; Murphy, Robert W.; Lv, Bin; Hao, Haibang; Liao, Rui; Sun, Zhiyu; Tang, Mingkun «Taxonomic position of Chinese voles of the tribe Arvicolini and the description of 2 new species from Xizang, China» (en anglès). Journal of Mammalogy, vol. 98, 1, 08-02-2017, pàg. 166-182. DOI: 10.1093/jmammal/gyw170. ISSN: 0022-2372. PMC: 5901085. PMID: 29674783.
# Xenohyla

Xenohyla és un gènere de granotes de la família dels hílids que es troba als estats de Bahia i Rio de Janeiro (Brasil).

## Taxonomia

* Xenohyla eugenioi
* Xenohyla truncata

## Referències

* IUCN (anglès)
# Paramiacis

Paramiacis és un gènere de mamífers carnivoraformes extints. Christian Mathis el definí per diferenciar els «miàcids» europeus del gènere americà Miacis. N'hi ha dues espècies, P. exilis (Henri Filhol, 1876) i P. teilhardi (Mathis, 1987) que fins als anys vuitanta havien estat considerats, no sense dubtes, com una mateixa espècie amb un marcat dimorfisme sexual.

## Referències

* ↑ «Précisions sur le genre Paramiacis Mathis (Carnivora, Miacidae)» (en francès). Bulletin du Muséum national d'histoire naturelle [París], 9, 3, 1987, pàg. 313-236.
# Diacodexis

Diacodexis és un gènere de mamífer artiodàctil extint de la família dels diacodèxids. Es tracta de l'artiodàctil més antic conegut. La seva forma corporal i les proporcions de les potes posteriors eren molt semblants a les dels tragúlids d'avui en dia. Se n'han trobat restes fòssils a Bèlgica, els Estats Units, França, l'Índia, el Kirguizstan, Mèxic, el Pakistan, Portugal i el Regne Unit, així com als jaciments catalans de La Coma, Les Saleres i la Masia de l'Hereuet.

## Referències

* 1 2 Entrada «Diacodexis» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ Orliac, M. J.; Benoit, J.; O'Leary, M. A. «The inner ear of Diacodexis, the oldest artiodactyl mammal» (en anglès). Journal of Anatomy, 221, 5, 2012, pàg. 417–426. DOI: 10.1111/j.1469-7580.2012.01562.x. ISSN: 00218782.
# Mançac

Mansac (en francès Mansac) és un municipi francès situat al departament de la Corresa i a la regió de la Nova Aquitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 1.104 | 1.114 | 1.227 | 1.281 | 1.341 | 1.311 | 1.372 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Marie-Josée Rousselie | UMP |
| 2008- | Isabelle David | PS |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana a lemosin.net i toponímia de la Corresa.
# Wanda von Debschitz-Kunowski

Wanda von Debschitz-Kunowski (nascuda com a Wanda von Kunowski; Hammer, Czarnikau, Posen, 8 de gener de 1870 - Berlín, 23 d'abril de 1935) fou una fotògrafa independent alemanya establerta a Múnic.
Kunowski nasqué a Hammer, Kreis Czarnikau, província de Posen, sent filla d'August von Kunowski i Helene von Bethe. Fou la primera muller de Wilhelm von Debschitz; tingueren tres descendents, inclosa la filla Wanda Ziegert von Debschitz. Des de 1902 fins al 1914, va treballar a l'Escola Debschitz, primer al taller de metal (1902-1905) i després ensenyant fotografia (1905-1914).
El 1921 havia obert el seu propi estudi de fotografia a Berlín. Les seues obres incloïen cossos humans nuets i persones ballarines. La visió de Debschitz-Kunowski era coneguda per ser diferent de la de la fotògrafa Cami Stone en algunes de les seues col·laboracions.
Debschitz-Kunowski morí el 1935 a Berlín.

## Referències

* ↑ «Debschitz-Kunowski, Wanda von (1870-1935)» (en alemany). Germanischen Nationalmuseum. Das Deutsche Kunstarchiv (DKA). [Consulta: desembre 2024].
* 1 2 Toepfer, Karl Eric. Empire of ecstasy nudity and movement in German body culture, 1910-1935. Berkeley: University of California Press, 1997, p. 375. ISBN 978-0-520-91827-6.
* 1 2 «Debschitz-Kunowski, Wanda von» (en alemany). Germanisches National Museum. Arxivat de l'original el 13 d’agost 2016. [Consulta: 29 maig 2016].
* ↑ Bertolotti, Alessandro. Books of nudes. Nova York: Abrams, 2007, p. 51. ISBN 9780810994447.
* ↑ Baudin, Antoine. Photography, modern architecture and design : the Alberto Sartoris Collection, objects from the Vitra Design Museum ; [with the Exhibition "Der Blick der Moderne", organised by the Vitra Design Museum ... Weil am Rhein, Vitra Design Museum, 12.3.-29.5.2005]. 1. ed.. Lausanne: EPFL Press [u.a.], 2005, p. 164. ISBN 978-2-940222-07-0.