OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Marie Byles

Marie Beuzeville Byles (8 d'abril del 1900 - 21 de novembre del 1979) fou una conservacionista ambiental, pacifista, primera advocada a Nova Gal·les del Sud, alpinista, exploradora, feminista, periodista i membre de la comunitat budista de Nova Gal·les del Sud (Austràlia).

## Biografia

Byles nasqué al 1900 a Ashton upon Mersey (llavors Cheshire), Anglaterra. Els seus germans foren David John Byles i Baldur Unwin Byles (1904–1975). Els seus pares eren unitaris universalistes, socialistes fabians i pacifistes. Sa mare, Anada Margaret, de soltera Unwin, sufragista, havia estudiat en The Slade School of Fini Art, fins que "el seu talent artístic es va perdre per la monotonia de la neteja", i li inculcà la necessitat de ser econòmicament independent. Son pare, Cyril Beuzeville Byles, era enginyer de senyals ferroviaris. A Anglaterra impulsà als seus fills a participar en campanyes contra les tanques que impedien l'accés públic a passeigs recreatius.
El 1932 entrà en el The Women's Club, que es creà a Sydney el 1901 per facilitar un lloc on poguessen reunir-se dones "interessades en el treball públic, professional, científic i artístic".

## Carrera
### Primera advocada

Byles fou una de les poques dones que estudiaren en la Universitat de Sydney. Es graduà amb una llicenciatura en arts el 1921, i el 1924 acabà una llicenciatura en dret i fou la primera dona a ser admesa com a advocada a Nova Gal·les del Sud. Tot i que Ada Evans s'havia graduat en dret al 1902, fou il·legal que una dona exercís l'advocacia a Austràlia fins al 1918. El 1929, després de treballar com a oficinista durant quatre anys, establí una pràctica legal, i fou la primera dona a fer-ho a Nova Gal·les del Sud.
Byles treballava en dos bufets d'advocats, un a Eastwood i l'altre a Sydney. Li donà a les dones joves l'oportunitat de participar en la professió. "El negoci a Eastwood va créixer perquè ella tenia la reputació de fer les coses molt ràpid i això era pràcticament desconegut en una oficina legal, era notòria": empleada Ruth Milton. Va treballar principalment en traspassos i successions, i també assegurant acords de divorci justos per a les seues clientes. Es va retirar al 1970.

## Referències

* ↑ «Byles, Marie Beuzeville (1900–1979)». A: Australian Dictionary of Biography. 13. National Centre of Biography, Australian National University, 1993.
* 1 2 Beecroft Cheltenham History Group. «Marie Byles (1900–1979) of Ahimsa: Pioneer feminist, conservationist and mountaineer», 2011. Arxivat de l'original el 2021-05-15. [Consulta: 17 març 2015].
* ↑ «Byles, Marie». A: Dictionary of Sydney. Dictionary of Sydney Trust, 2008.
* ↑ Julie Petersen «Marie Byles: A Spirited Life». Reflections: The National Trust Quarterly. The National Trust of Australia (NSW), febrer-abril de 2005, pàg. 17–20.
* ↑ Citada per Peterson (2005).
# Zuhal Demir

Zuhal Demir (Genk, 2 de març de 1980) és una advocada i política de Flandes d'origen kurd qui pertany al partit polític Nieuw-Vlaamse Alliantie (N-VA). L'any 2010 va ser escollida membre de la Cambra de Representants de Bèlgica i va ser secretària d'estat per a la reducció de la pobresa. Demir va estudiar dret a la Universitat Catòlica de Leuven del 1998 al 2003, llavors va fer un magister de lleis socials a la Vrije Universiteit Brussel del 2003 al 2004. Del 2013 al 2015 va ser alcaldessa del districte d'Anvers. El febrer del 2017 va succeir a Elke Sleurs com a secretària d'estat per a la reducció de la pobresa, igualtat d'oportunitats, persones amb invalideses i polítiques científiques.

## Referències

* ↑ «Zuhal Demir» (en flamenc). https://www.zuhaldemir.be,+13-12-2019.+[Consulta: 13 desembre 2019].
* ↑ «Zuhal Demir» (en flamenc). https://www.n-va.be,+21-01-2014.+[Consulta: 13 desembre 2019].
* ↑ «Belgium’s “Iron Lady” Zuhal Demir given justice brief in new government – T-VINE» (en anglès). http://www.t-vine.com,+13-12-2019.+[Consulta: 13 desembre 2019].
* ↑ «Privacy settings» (en flamenc). https://www.demorgen.be,+13-12-2019.+[Consulta: 13 desembre 2019].
# Carl Winter

Carl Winter (Melbourne, 10 de gener de 1906 - 21 de maig de 1966) fou un historiador d'art i conservador de museus britànic. Va treballar a la col·lecció de retrats en miniatura i aquarel·les angleses en el Victoria and Albert Museum abans d'anar al Museu Fitzwilliam de Cambridge el 1946 després del final de la Segona Guerra Mundial.
Winter va néixer a Melbourne, fill de Carl Winter i la seva muller Ethel Hardy. Va ser educat a la Xavier College i Newman College, Universitat de Melbourne. Va anar a Anglaterra el 1928 on va assistir al Exeter College, Oxford.
Es va casar amb Theodora Barlow el 1936 amb qui va tenir dos fills i una filla i es van divorciar el 1953.
Va ser nomenat com a ajudant de manteniment en els Departaments de Gravat, Il·lustració i Disseny, i de Pintures, del Victoria and Albert Museum el 1931, on va treballar amb Basil Long, dirigint el departament després de la mort de Long el 1936. El 1946 fou nomenat Director i Conservador Morley al Museu Fitzwilliam de Cambridge, i també membre de la Universitat de Trinity, Cambridge, on es va quedar fins a la seva mort el 1966. Va publicar Elizabethan Miniatures el 1943, i The British School of Miniature Portrait Painters el 1948.
Juntament amb Patrick Trevor-Roper i Peter Wildeblood, Winter va donar evidència al Comitè Wolfenden, l'informe del qual va dirigir el 1967 per la despenalització del sexe entre homosexuals adults. Va donar evidència anònimament com a "Mr.White". El seu testimoni al Comitè ha estat portat a la pantalla en el drama de la BBC, Consentint Adults.

## Referències

* ↑ Obituary of Carl Winter, Victoria and Albert Museum, citing an obituary in The Times newspaper.
* ↑ Mid-20th century consolidation: Louis Clarke & Carl Winter Arxivat 2017-10-21 a Wayback Machine., The Fitzwilliam Museum
* ↑ . ISBN 978-0-226-35462-0
* ↑ . ISBN 978-0-415-42200-0
* ↑ Patrick Higgins. Heterosexual dictatorship. Londres: Fourth Estate, p. 41-44. 1857023552. ISBN 1857023552.

## Enllaços externs

* ‘WINTER, Carl', Who Was Who, A & C Black, an imprint of Bloomsbury Publishing plc, 1920–2015; online edn, Oxford University Press, 2014 ; online edn, April 2014
* Carl Winter, Trinity College Chapel
# Milhac de Nontronh

Milhac de Nontronh (en francès Milhac-de-Nontron) és un municipi francès situat al departament de la Dordonya i a la regió de la Nova Aquitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 800 | 740 | 702 | 636 | 573 | 611 | 602 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1997- | Francis Leblanc | Divers droite |

## Referències

* ↑ «Toponímia occitana». Arxivat de l'original el 2012-03-15. [Consulta: 22 novembre 2010].
# Shirakabaha

El grup Shirakabaha (白樺派, "la societat del bedoll blanc"), va ser un influent cercle literari japonès que va publicar la revista literària Shirakaba entre el 1910 i el 1923.

## Història

El 1910, un grup derivat de l'associació d'antics alumnes de la prestigiosa Gakushuin o Peer's School de Tòquio va iniciar una societat literària. Entre els seus membres, s'incloïen escriptors, artistes, crítics literaris, i d'altres que rebutjaven el Confucianisme i l'ortodòxia dels estils literaris i artístics tradicionals del Japó. En particular, el grup proclamava valors idealistes, humanistes i individualistes, per damunt del naturalisme que havia estat la tendència dominant a la literatura Japonesa del període Taisho. El Shirakabaha tenia un concepte molt elevat de l'estètica Occidental (especialment de l'Expressionisme i del Post-Impressionisme) i considerava la seva missió difondre les idees de l'art i la literatura occidentals al Japó. A diferència de molts altres cercles literaris, els interessos del Shirakabaha, no es limitaven a la literatura, sinó que també incloïen d'altres formes d'art. No obstant això, el grup va mantenir un profund interès per la cultura Japonesa, especialment per l'art popular, que prèviament havia estat menyspreat pels crítics d'art.
Entre els membres fundacionals hi figuraven Shiga Naoya (1883-1971), Mushanokōji Saneatsu (1885-1976), Yanagi Sōetsu (1889-1961), Satomi Tona (1888-1983), Arishima Takeo (1878-1923) i Nagayo Yoshirō (1888-1961). Moltes de les seves obres literàries es poden incloure dins el gènere watakushi shōsetsu o shishōsetsu (novel·la en primera persona), manifestant una especial preocupació per la vida de l'individu i incorporant una filosofia optimista a la seva obra. Molts dels seus membres provenien de famílies riques i van intentar emular Tolstoi creant comunitats agràries utòpiques en zones remotes del Japó. La revista literària mensual auto-editada Shirakaba (Bedoll blanc) va publicar-se des de l'abril de 1910 fins al 1923, arribant al cim de la seva popularitat el 1918. No obstant això, la publicació es va suspendre després del Gran terratrèmol de Kantō.

## Referències

* Suzuki, Tomi. Narrating the Self: Fictions of Japanese Modernity. Stanford University Press. (1997) ISBN 0804731624
* Yamanouchi, Hisaaki. The Search for Authenticity in Modern Japanese Literature. Cambridge University Press. (1980) ISBN 0521299748

## Enllaços externs

* Shirakaba Literary Society home page Arxivat 2017-08-23 a Wayback Machine. (japonès)
# Beatriu de Castella i de Guzmán

Beatriu de Castella i de Guzmán (portuguès: Beatriz de Castela e Gusmão) (Saragossa, 1242 $^{(Gregorià)}$ - 27 d'octubre de 1303 $^{(Gregorià)}$) va ser una noble castellana, filla natural del rei Alfons X. Va ser reina consort de Portugal (1253-1279) com a esposa d'Alfons III.

## Biografia

Va ser filla natural del rei Alfons X de Castella i la seva amant, Maria Guillén de Guzmán. Es desconeix la data exacta del seu naixement, anterior al 31 de desembre de 1244, quan és documentada en una carta.
Va ser una de les filles més estimades del monarca, l'única que el va acompanyar mentre va estar aïllat a Sevilla al final de la seva vida. A més, va ser hereva universal de la seva mare, per tant, d'acord amb el testament, va ser l'única filla que va tenir.

## Matrimoni

Com el seu pare no tenia filles legítimes, el maig de 1253 va casar-se amb el rei Alfons III de Portugal, esdevenint el matrimoni un acord en la disputa sobre l'Algarve; el rei portuguès va cedir temporalment l'usdefruit d'aquest territori i els de l'est del riu Guadiana, al castellà. Val a dir que Alfons III encara estava casat amb la comtessa Matilde de Boulogne, raó per la el papa Alexandre IV va protestar contra la bigàmia del rei. Fins i tot amb la mort de Matilde, els problemes van continuar perquè el casament es considerava incestuós, els monarques eren parents en quart grau de consanguinitat. Per apaivagar els ànims, el 1260 els bisbes i capítols catedralicis portuguesos van elevar una exposició a Urbà IV, on demanaven aixecar l'interdicte sobre Portugal, perquè els reis ja tenien dos fills. A més, es va enviar fins i tot una ambaixada a Roma, que va comptar amb el suport dels reis de Castella, França i Navarra. La disputa va ser resolta mitjançant la publicació d'una butlla papal l'any 1263.
La parella va tenir vuit fills:
* la infanta Blanca de Portugal (1259-1321), abadessa dels Convents de Lorvão i de Las Huelgas (Burgos)
* l'infant Ferran de Portugal (1260-1262)
* l'infant Dionís I de Portugal (1261-1325), rei de Portugal
* l'infant Alfons de Portugal (1263-1312), senyor de Portalegre
* la infanta Sança de Portugal (1264-1279)
* la infanta Maria de Portugal (1264-1284), religiosa al Monestir de Santa Cruz
* la infanta Constança de Portugal (1266-1271)
* l'infant Vicenç de Portugal (1268-1271)

## Mort

Va morir, segons sembla, a Almoster el 7 d'agost de 1306. Va ser sebollida a Alcobaça.

## Referències

* 1 2 3 4 Baquero Moreno, Humberto. «Beatriz de Castilla» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 1r gener 2022].
* ↑ Martínez, H. Salvador. Alfonso X, the Learned: A Biography (en anglès). Leiden: Brill, 2010, p. 81.
* ↑ McMurdo, Edward. The History of Portugal (en anglès). Londres: Sampson Low, Marston, Searle, & Rivington, 1888, p. 443.
# Febre del dissabte nit

Febre del dissabte nit (títol original en anglès Saturday Night Fever) és una pel·lícula estatunidenca de John Badham del 1977 i doblada al català.

## Argument

Tony Manero, un jove novaiorquès d'origen italià de 19 anys, intenta fer divertida la seva avorrida existència a Brooklyn gràcies als seus talents de ballarí anant cada dissabte a la tarda a una discoteca on és el rei de la festa.
La pel·lícula va ser un dels principals eixos de la difusió internacional de la música i de la moda disco, sent-ne John Travolta el símbol. De la banda original de la pel·lícula, composta de cançons dels Bee Gees es van vendre 20 milions d'exemplars per tot el món, un rècord que no va ser superat fins 6 anys més tard per l'àlbum Thriller de Michael Jackson.

## Repartiment

* John Travolta: Tony Manero
* Karen Lynn Gorney: Stephanie Mangano
* Barry Miller: Bobby C.
* Joseph Cali: Joey
* Paul Pape: Double J.
* Donna Pescow: Annette
* Bruce Ornstein: Gus
* Julie Bovasso: Flo Manero
* Martin Shakar: Frank Manero Jr
* Sam Coppola: Fusco
* Nina Hansen: l'àvia
* Lisa Peluso: Linda
* Denny Dillon: Doreen
* Bert Michaels: Pete
* Robert Costanzo: client botiga de pintura
* Fran Drescher: Connie

## Premis i nominacions
### Nominacions

* 1978: Oscar al millor actor per John Travolta
* 1978: Globus d'Or a la millor pel·lícula musical o còmica
* 1978: Globus d'Or al millor actor musical o còmic per John Travolta
* 1978: Globus d'Or a la millor banda sonora original pels Bee Gees
* 1978: Globus d'Or a la millor cançó original pels Bee Gees amb "How Deep Is Your Love"
* 1979: BAFTA a la millor música pels Bee Gees
* 1979: BAFTA al millor so per Michael Colgan, Les Lazarowitz, John Wilkinson, Robert W. Glass Jr. i John T. Reitz

## Al voltant de la pel·lícula

* Es pot veure la germana de John Travolta (la dona a la pizza) així com la seva mare (la dona per qui agafa la pintura).
* El rodatge va haver de ser interromput algun temps per la mort de Diana Hyland, la companya de John Travolta en aquell temps.
* El personatge Tony Manero té a la seva cambra un cartell de la pel·lícula Rocky (John G. Avildsen, 1976), Sylvester Stallone va realitzar la continuació de Febre del dissabte nit el 1983 amb el títol de Staying Alive.
* Tony Manero té també un cartell de Bruce Lee, de Farrah Fawcett, d'Al Pacino i de Lynda Carter a Wonder Woman.
* La discoteca que Tony visita cada dissabte a la tarda es diu 2001 Odyssey, un homenatge evident a la pel·lícula 2001: una odissea de l'espai de Stanley Kubrick.

## Referències

* ↑ Títol en català a Ésadir.cat
* ↑ «Saturday night fever». The New York Times.
* ↑ «The 50th Academy Awards» (en anglès). Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques. [Consulta: 20 desembre 2023].

## Enllaços externs

* Pàgina de la pel·lícula a l'IMDb (anglès)
# Walter Howell

Walter Howell (anglès: Walter Neville Howell) (Preston, 17 de desembre de 1929) és un remer australià, ja retirat, que va competir durant les dècades de 1950 i 1960.
El 1956 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Melbourne, on guanyà la medalla de bronze en la prova del vuit amb timoner del programa de rem. Quatre anys més tard, als Jocs de Roma, quedà eliminat en sèries en la prova del dos amb timoner. En el seu palmarès també destaca una medalla d'or en el vuit amb timoner als Jocs de la Commonwealth de 1962.
El 2020 va rebre la medalla a l'Orde d'Austràlia.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Neville Howell». [Consulta: 16 maig 2024].
* 1 2 «Howell, W Neville - Australian Rowing History». [Consulta: 16 maig 2024].
* ↑ «World Rowing - Walter HOWELL» (en anglès). [Consulta: 16 maig 2024].
# Waluigi

En Waluigi és un personatge de videojocs creat per Nintendo. És el company d'en Wario i va ser creat per participar en jocs de minijocs, ja que mai ha participat en cap joc amb una història a seguir. La seva primera aparició va ser al joc Mario Tennis de la consola Nintendo 64, de Nintendo, l'any 2000. Es caracteritza per la seva alçada i per les seves cames desproporcionadament llargues. Sempre vesteix de morat i el seu símbol és una "L" girada, simbolitzant la seva rivalitat amb el bàndol d'en Luigi.

## Aparicions

* Nintendo 64
** Mario Tennis
** Mario Party 3
* Gameboy Advance
** Mario Tennis: Power Tour
** Mario Golf: Advance Tour
* Nintendo Gamecube
** Super Mario Strikers
** Mario Power Tennis
** Mario Kart: Double Dash!!
** Mario Golf: Toadstool Tour
** Dance Dance Revolution: Mario Mix
** Mario Superstar Baseball
** Mario Party 4
** Mario Party 5
** Mario Party 6
** Mario Party 7
* Nintendo DS
** Mario Kart DS
** Mario Party DS
** Mario Hoops 3-on-3
* Wii
** Mario Strikers Charged Football
** Mario & Sonic at the Olympic Games
** Super Smash Bros. Brawl (com a trofeu)
** Mario Party 8
** Mario Kart Wii
** Mario Super Sluggers
* Altres
** Mario Kart Arcade GP 2

## Referències

* ↑ Fahey, Mike. «Mario's Voice Yearns For Waluigi Games». Kotaku.com. [Consulta: 25 octubre 2010].
* ↑ «The Ups And Downs Of Mario Sports Games». Kotaku, 17-05-2018. Arxivat de l'original el 2018-06-13. [Consulta: 13 juny 2018].

## Enllaços externs

* Waluigi al Super Mario Wiki
# Nuit et brouillard

Nuit et brouillard (en català: Nit i boira) és una cançó de Jean Ferrat apareguda el mes de desembre de 1963 dins de l'àlbum del mateix títol. Ferrat n'és l'autor de la lletra i de la música, així com l'intèrpret.
Nuit et brouillard és una cançó a la memòria de les víctimes del camps de concentració nazis de la Segona Guerra Mundial i, en particular, a la memòria del seu pare, jueu emigrat de Rússia i mort a Auschwitz. El títol fa referència a la directiva Nuit i brouillard signada el 1941 per Adolf Hitler, que estipula que les persones que representin una amenaça per al Reich o l'armada alemanya dins els territoris ocupats seran condemnats a mort o deportats.
Per aquesta cançó Jean Ferrat va rebrer el gran premi del disc de l'Académie Charles-Cros el 1963. Aquí va començar l'èxit del cantant.
Altres intèrprets s'han fet seva aquesta cançó: David Olaïzola, Enrico Macias, Isabelle Aubret, Natacha Ezdra.

## Enllaços externs

* Jean Ferrat canta Nuit et brouillard
# Margaret Hemsley

Margaret Hemsley (Canberra, 11 d'agost de 1971) va ser una ciclista australiana professional del 2001 al 2004. Del seu palmarès destaca el Campionat nacional en ruta de 2002.

## Palmarès

* 2001
** 1a a la Volta a Castella i Lleó i vencedora de 2 etapes
* 2002
** Campiona d'Austràlia en ruta
* 2003
** 1a al Crono de les Nacions-Les Herbiers-Vendée
** Vencedora d'una etapa al The Bellarine Tour

## Referències

* ↑ «The Margaret Hemsley Diary» (en anglès). cyclingnews, 01-09-2002. [Consulta: 6 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Ramón Feced Gresa

Ramón Feced Gresa (Aliaga, 4 de desembre de 1894 - Madrid, 10 d'abril de 1959) fou un advocat i polític aragonès. Notari i registrador de la propietat a Terol, com a membre del Partit Republicà Radical Socialista va ser triat diputat a Corts a les eleccions de 1931 per la circumscripció de Terol. En la crisi del radicalsocialisme es va alinear amb el sector més conservador, liderat per Félix Gordón Ordás. Va ser ministre d'Agricultura al Primer Govern Radical de la Segona República Espanyola que, entre el 12 de setembre i el 8 d'octubre de 1933 va presidir Alejandro Lerroux i que va caure al no superar el president del Consell la qüestió de confiança que havia presentat a les Corts.
Es va presentar a les eleccions de 1933 de nou per Terol, en coalició amb el Partit Republicà Radical, sense aconseguir ser escollit. Després del fracàs electoral, no va seguir Gordón Ordás en la creació d'Unió Republicana, vinculant-se en el seu lloc amb el Partit Nacional Republicà de Felipe Sánchez Román. Feced va ser un dels tres representants del PNR, designat per a la mateixa cartera que havia ocupat en 1933, al govern “nonat” del 19 de juliol de 1936 presidit per Diego Martínez Barrio.
Amb l'inici de la Guerra Civil es va exiliar a França, retornant en finalitzar la contesa per continuar amb la seva activitat professional de registrador de la propietat gràcies al fet que va ajudar a escapar Ramón Serrano Suñer de les milícies antifeixistes.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Ramón Feced Gresa | Real Academia de la Historia». [Consulta: 6 desembre 2024].
* 1 2 3 «FECED GRESA RAMON . 54. Elecciones 28.6.1931 - Congreso de los Diputados». [Consulta: 6 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Ramón Feced Gresa Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. a la Gran Enciclopedia Aragonesa
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Memorial de Claudi M. Broch

'Memorial de Claudi M.Broch' és una novel·la de l'escriptor, periodista i crític literari Robert Saladrigas i Riera, publicada l'any 1986. Premi de la Crítica de narrativa catalana (1986).

## Argument

Claudi M. Broch, fill d'una família de l'alta burgesia barcelonina és un nen sensible i interessat per la poesia. Després d'un fracàs amb el seu matrimoni amb Clara Daunis, viatjarà cap a Itàlia amb Clara-Glòria de Vallclara, una escultora amb qui viurà una intensa relació amb un final tràgic. Interessat per la literatura, manté relació amb autors com Herman Hesse o Vita Sackrville. Manté una relació amb una estudiant francesa, Vivette Biroux, fruit de la qual naixeran dues filles. Malauradament totes tres moriran en un accident. Claudi trobarà la pau al Japó, on escriurà les seves memòries.

## Anàlisi de l'obra

Amb Memorial de Claudi M.Broch Saladrigas representa la voluntat de reviure els temes i les ambicions de la novel·la moderna. El nom del protagonista és un homenatge a Hermann Broch, escriptor austríac, autor de la trilogia Els somnàmbuls i un dels renovadors de la narrativa en llengua alemanya, juntament amb Franz Kafka. L'estructura de la novel·la es força complexa, es divideix en set capítols i sis contes intercalats independents, però relacionats amb la temàtica central.

## Premis

* Premi de la Crítica de narrativa catalana (1986)

## Referències

* ↑ «Biografia | Associació d'Escriptors en Llengua Catalana». [Consulta: 18 abril 2020].
* 1 2 «Memorial de Claudi M. Broch». Diccionari de la literatura catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Gran Enciclopèdia Catalana (català)
* ↑ Guillamon, Julià. La ciutat interrompuda. Anagrama, 2019-05-22. ISBN 978-84-339-4019-3.