OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mercè Saurina Clavaguera

Mercè Saurina Clavaguera (Girona, 12 de setembre de 1966) és una professora de secundària i escriptora catalana resident a Quart.
Va ser finalista del Premi de novel·la curta Just Manuel Casero de 2010 amb la seva primera novel·la Com llunes de Saturn, premi que va guanyar el 2023 amb Fugint dels camps de blat. El 2013 va guanyar el Premi de Novel·la Breu Ciutat de Mollerussa amb Rèquiem per a contrabaix, publicat per l'editorial Pagès el 2014.
També ha publicat els llibres de contes Entrades exhaurides. Històries de desamor quotidià i altres psicopaties (Brau 2015) i El color de la pèrdua (Brau 2022), i el poemari La mirada de l'altre. Un oasi de llum (Cal·lígraf, 2022), amb fotografies de l'artista Jofre Sebastian.

## Referències

* ↑ «Entrevista Eduwiki». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 13 maig 2014].
* ↑ «Quan escric perdo el món de vista Entrevista a 50xcent, revista digital de l'INS de Vilabrareix, 11/04/2014». Arxivat de l'original el 2014-05-14. [Consulta: 13 maig 2014].
* ↑ Vilà Bartis, Cristina. «És la vida i tot el que perdem o no tenim el que ens fa ser com som», 22-05-2022. [Consulta: 21 desembre 2023].
* ↑ «Mercè Saurina narra l'exili al seu debut en la novel·la». El Punt Avui, 13-03-2028.
* ↑ Coll, Josep. «Mercè Saurina és la guanyadora del Premi Just Manuel Casero de novel·la curta». Diari de Girona, 30-10-2023. [Consulta: 21 desembre 2023].
* ↑ «Mercè Saurina guanya el Premi de Novel·la Breu de Mollerussa». Vilaweb, 06-04-2013. [Consulta: 21 desembre 2023].
* ↑ «Llum a les fosques». Ara, 12-04-2014.
8. https://www.elpuntavui.cat/cultura/article/2349826-merce-saurina-guanya-el-premi-just-m-casero.html?ItemId=2788&vermobil=0
9. https://www.diaridegirona.cat/cultura/2024/01/24/merce-saurina-reflexiona-lefecte-tragedia-97300341.html
# Miquel Àngel Serra

Miquel Àngel Serra és Doctor en Biologia. És gestor d'investigació al Laboratori de Neurofarmacologia del Departament de Ciències Experimentals i de la Salut de la Universitat Pompeu Fabra (des del 2005). Va ser investigador científic del Centre Comú d'Investigació de la Comissió Europea des del 1988. Va ser degà de la Facultat de Ciències de la Salut de la Universitat Internacional de Catalunya (2002-2005). Coautor i coordinador del llibre ¿Humanos o posthumanos? Singularidad tecnológica y mejoramiento humano (Fragmenta Editorial, 2015).

## Referències

* ↑ «Miquel Àngel Serra». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 10 març 2016].
# Ana María Martínez Martínez

Ana María Martínez Martínez (Rubí, 31 d'agost de 1972) és una treballadora social, antropòloga i política catalana, que exerceix d'alcaldessa de Rubí des del maig del 2015.

## Biografia

Va entrar com a regidora de l'ajuntament de Rubí al juny de 2003 amb l'alcaldessa Carme Garcia. De 2003 a 2015 va ser tinenta d’alcalde i regidora de l’Àrea de Cohesió Social i Serveis a les Persones, de Política Social, Ciutadania i Civisme i de Salut, i va deixar la seva feina de treballadora social a Ajuntament de Sant Boi de Llobregat on estava treballant de del 1996.
El 13 de juny de 2015 va ser escollida com a alcaldessa per primer cop i el 15 de junio de 2019 va repetir en el càrrec.
En les passades eleccions va revalidar el seu càrrec el 28 de maig de 2023.
És militant del Partit dels Socialistes de Catalunya des de l’any 2000 amb càrrecs en les diferents executives locals i comarcals. Actualment és la primera secretària del PSC Rubí i la primera secretària de la Federació PSC Vallès Oest.
La seva figura va donar-se a conèixer a nivell nacional per un episodi controvertit que va tenir lloc durant els mesos previs a les eleccions municipals del 2019. Davant la notícia anunciada conjuntament per la DGAIA i la Generalitat de Catalunya d'explorar la possibilitat de situar un centre d'acollida per a menors estrangers al municipi, Martínez va oposar-s'hi frontalment i va fer servir l'ocasió per fer precampanya electoral, alhora que assegurava que Rubí "no acolliria" menors estrangers en situació de vulnerabilitat. La DGAIA va assegurar que s'hi oposava per "desconeixement", mentre que altres forces polítiques, com ERC i la CUP van titllar-la directament de "racista".

## Referències

* ↑ Rebollo, Àlex. «Ana Maria Martínez: «No estic d'acord a utilitzar políticament el deute a Endesa»». El Periódico, 27-09-2019. [Consulta: 4 juliol 2020].
* ↑ «Ana M. Martínez Martínez diputada - La Diputació - diba.cat». [Consulta: 18 març 2024].
* ↑ «Así ven los vecinos de Rubí la controversia local con los 'menas' ante las municipales del 26-M (castellà)». El Periódico. [Consulta: 4 juliol 2020].
# Ievgueni Kàrlovitx Àlbrekht

Ievgueni Kàrlovitx Àlbrekht, rus: Евге́ний Ка́рлович А́льбрехт, en alemany Eugen Maria Albrecht, (Sant Petersburg, 4 o 16 de juliol de 1842 - idm. 28 de gener o 9 de febrer de 1894) fou un violinista i compositor rus.
Eugene era fill del director i compositor alemany Karl Franzevich Albrecht (1807-1863), i germà del violoncel·lista Konstantin Karlovich Albrecht (1836-1893). El 1838 la família Albrecht es mudà de Düsseldorf a Sant Petersburg, on es convertiren en ciutadans russos naturalitzats. El 1857 Eugen es matriculà en el Conservatori de Leipzig, on estudià el violí sota la direcció del mestre
En 1857 Eugene es matriculà en el Conservatori de Leipzig, on estudià el violí sota la direcció de Ferdinand David i, després de graduar-se, es convertí en violinista de l'orquestra de l'Òpera Italiana de Sant Petersburg. El 1872 fundà la Societat de Música de Cambra en la capital russa, i actuà activament amb ells i amb el quartet de la Societat Musical Russa. També fou president de la Societat Filharmònica de Sant Petersburg des de 1881 fins 1886.
Va compondre nombroses petites peces de cambra i cançons, i publicà una recopilació de cançons russes de caràcter popular. A més, de servir com a professor de violí als membres de la família imperial russa, treballà extensament en la branca més ampla de l'educació musical i serví com a inspector de música en els teatres de Sant Petersburg des de 1877 i com a bibliotecari de la Central Music Library des de 1892.

## Referències

* ↑ Benedict, Carl. Albrecht, Eugen Maria. In: Neue Deutsche Biographie (NDB) (Vol 1),. Berlín: Duncker & Humblot, 1953, p. 179. ISBN 3-428-00182-6.
# Agnès Ferré i Cañellas

Agnès Ferré i Cañellas és una política bisbalenca militant de Centrem i alcaldessa de la Bisbal del Penedès des de 2015.
És llicenciada en Administració i Direcció d'Empreses per la Universitat de Barcelona. Entrà a la política el 2003 militant a Convergència Democràtica de Catalunya i com a regidora de cultura, joventut i festes. Arran de la mort de l'alcalde Joan Poch, el març de 2005 va ser anomenada alcaldessa del municipi de la Bisbal del Penedès. A les eleccions municipals a Catalunya del 2007 es presentà per a alcaldessa de la Bisbal del Penedès, sense ser-ho altre cop, essent succeïda com a alcalde per Josep Maria Puigibet i Mestre. Fou regidora de CiU a la Bisbal havent-se presentat com a número dos de la llista municipal a les eleccions municipals del 2011.
El 2022 es va incorporar al projecte de partit polític de Centrem, liderat per Àngels Chacón.

## Referències

* ↑ «Agnès Ferré és la nova alcaldessa en substitució de Joan Poch, que deixa el càrrec per motius de salut». lafura.cat, 17-03-2005 [Consulta: 7 agost 2011]. Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 7 agost 2011].
* ↑ «Candidatures a les eleccions municipals 2011 a la Bisbal del Penedès». PDF
* ↑ «Resultats eleccions municipals - La Bisbal del Penedès]» (en castellà). Ministeri de l'Interior d'Espanya. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 7 agost 2011].
* ↑ «El congrés fundacional de Centrem escull Àngels Chacón com a secretària general». [Consulta: 11 agost 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa d'Agnès Ferré al web de CiU Arxivat 2011-11-24 a Wayback Machine.
# Friedrich von Wickede

Friedrich von Wickede (Dömitz, 28 de juliol de 1834 - Schwerin, 9 de setembre de 1904) fou un compositor alemany.
En la seva joventut fou militar i el 1867 ingressà en el cos de Correus i des de 1872 es dedicà exclusivament a la composició i va viure successivament, a Leipzig, Hamburg, Mannheim, Múnic i Schwerin ciutat en la que morí.
Es donà conèixer com a autor de lieder i peces per a piano, així com per l'òpera Ingo, l'obertura Per aspera et aspra i per una marxa fúnebre dedicada a l'emperador Guillem I de Prússia.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, vol. 70, pàg. 191. (ISBN-84-239-4570-7)
# Pierre Vacher

Pierre Vacher, també anomenat Pierre-Jean Wacher (París, 1772 - 1819) fou un violinista i compositor francès.
Deixeble de Giovanni Viotti, després de destacar com a concertista, va dedicar-se a la direcció d'orquestra, primer a Bordeus i posteriorment a París, al teatre de Vaudeville i al Feydeau. Va compondre un gran nombre de romances, duets trios que van fer-se populars en la seva època.

## Referències

* ↑ «Vacher, Pierre». A: Enciclopèdia Espasa (en castellà). vol. 66, pàg. 314-315. ISBN 84-239-4566-9.
# Alfred Rahlwes

Alfred Rahlwes (Wesel, 23 d'octubre de 1878 - Halle, 20 d'abril de 1946), fou un compositor i director d'orquestra alemany.
Després d'assistir a les escoles de Wesel, Rahlwes, va estudiar música del 1893 al 1898 al "College of Music de Colònia". El 1898 va aprovar l'examen de matrícula. El 1899 va començar una formació de mestre de capella al "Hoftheater Stuttgart". Va ser director a Liegnitz, Königsberg i Elbing; el 1902 fundà en aquella última ciutat el Cor Philarmonic, i el 1913 esdevingué director musical universitari a Halle, al mateix temps que treballava com a professor de temes de musicologia. En 1917 Rahlwes va rebre el títol de professor. El 1917/18 va ser obligat al servei auxiliar. Després de la Primera Guerra Mundial, també va tornar a dirigir el "Robert-Franz-Singakademie". Retirat a l'agost de 1945, va ser reintegrat al setembre de 1945 i va morir després d'una breu malaltia.
Entre les seves composicions hi figuren un quintet per a instruments d'arc i piano (opus 4), obres corals, cants i l'òpera còmica Jungfer Potiphar, estrenada a Essen el 1907.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, vol. 49, pàg. 374. (ISBN-84-239-4549-9)
* https://www.catalogus-professorum-halensis.de/rahlwesalfred.html
* https://www.kotte-autographs.com/en/autograph/rahlwes-alfred/
# Jung Byung-gil

Jung Byung-gil (정병길 nascut el 7 d'agost de 1980) és un director de cinema i guionista de Corea del Sud. Jung es va formar a l'Escola d'Acció de Seül. Es va graduar a la Chung-Ang University, creixent en el cinema, abans de debutar com a director amb un documental sobre els dobles, Action Boys, el 2008. Jung va obtenir reconeixement internacional amb el thriller d'acció The Villainess, que va ser premiat al Festival de Cinema de Cannes el 2017. Està previst que debuti a Hollywood amb Afterburn, una adaptació del còmic del mateix nom, protagonitzada per Gerard Butler.

## Filmografia

* Three Important Components for Rock'n Roll (2006, urt documental) - director, guionista, productor executiu, director de fotografia, productor
* Action Boys (2008) - director, guionista, director de fotografia, editor, actor
* Bandhobi (2009) - actor (passant)
* Confession of Murder (2012) - director, guionista
* The Villainess (2017) - director, guionista, productor executiu
* Carter (2022) - director, guionista
* Afterburn (pròximament) - director

## Premis i nominacions

| Any | Premi | Categoria | Treball nominat | Resultat |
| 2008 | Premis Director's Cut | Millor director de pel·lícula independent | Action Boys | Guanyador |
| 2008 | Festival Internacional de Cinema de Jeanju | Premi del Públic | Action Boys | Guanyador |
| 2008 | Festival Internacional de Cinema de Jeanju | CGV Korean Independent Feature Distribution Award | Action Boys | Guanyador |
| 2009 | Premis Max Movie | Millor pel·lícula independent | Action Boys | Guanyador |
| 2013 | 49th Baeksang Arts Awards | Millor guió | Confession of Murder | Guanyador |
| 2013 | Camerimage | Millor debut a la direcció | Confession of Murder | Guanyador |
| 2013 | 50ns Premis Grand Bell | Millor director novell | Confession of Murder | Guanyador |

## Referències

* ↑ «정병길» (en coreà). Naver.
* ↑ Kil, Sonia. «Cannes: Director Jung Byung-gil on 'The Villainess,' His Stuntman Background». Variety, 25-05-2017. [Consulta: 29 agost 2018].
* ↑ «Q&A with Jung Byung-gil | Anthem Magazine». anthemmagazine.com. [Consulta: 29 agost 2018].
* ↑ «JUNG Byung-gil to Direct Gerald Butler in Hollywood Debut» (en anglès). Korean Film Biz Zone. [Consulta: 29 agost 2018].
* ↑ Fleming, Mike Jr. «Jung Byung-Gil To Direct Gerard Butler In 'Afterburn'». Deadline, 15-02-2018. [Consulta: 29 agost 2018].

## Enllaços externs

* Jung Byung-gil a HanCinema
# Ben Patterson

Ben Patterson (Pittsburgh, EUA, 29 de maig de 1934 – Wiesbaden, Alemanya, 25 de juny de 2016) fou membre fundador del grup Fluxus. Format en música clàssica, durant els anys cinquanta va tocar en diverses orquestres com a baix. A principis dels seixanta va endinsar-se en la música experimental i va participar en el Festival Internacional de Música Nova de Wiesbaden, considerat el punt de partida del grup Fluxus, al qual continuaria vinculat junt amb George Maciunas, La Monte Young, Nam June Paik o Yoko Ono, entre d'altres.

## Referències

* ↑ La Muga Caula, MACBA: Trobada internacional de poesia d'acció i performance, La Muga Caula,Juliol 2016
# William Pickens

William Pickens (Comtat d'Anderson, Carolina del Sud, 15 de gener de 1881 – 6 d'abril de 1954) va ser un educador i assagista afroamericà estatunidenc.

## Biografia

Fill d'esclaus alliberats, William Pickens va néixer a Carolina del Sud, però va créixer a Arkansas. Va estudiar a la Universitat de Talladega (1902) i a la Universitat Yale (1904), on va obtenir un grau de filologia clàssica. Posteriorment va fer estudis de postgrau a la Universitat de Fisk (1908) i a la De Selma. Era de religió metodista. Tenia facilitat per les llengües i va aprendre'n i ensenyar diverses, incloent-hi el llatí, el grec, l'alemany i l'esperanto. És considerat el primer esperantista de raça negra. Explica Pickens que va aprendre la llengua auxiliar internacional el 1906, el mateix any va aconseguir un diploma de l'Associació Británica d'Esperanto i de seguida va començar a escriure's amb esperantistes d'arreu del món.
Va ensenyar a la Universitat de Talladega i després a la Universitat de Wiley. També va ser professor de sociologia i degà a la Universitat Estatal de Morgan. En el període d'entreguerres era un dels oradors negres més populars als EUA. Entre 1920 i 1940 Pickens va ser un membre molt actiu de l'Associació Nacional per l'Avenç de les Persones de Color (NAACP, per les seves sigles en anglès). També va servir en el Ministeri d'Hisenda dels EUA, on s'encarregava de convèncer els ciutadans perquè invertissin en bons per a sufragar els costos de la Segona Guerra Mundial. En aquesta època (1941-1950) Pickens era el líder afroamericà que tenia més contacte amb la població afroamericana dels EUA. És autor d'una autobiografia (L'hereu dels esclaus), que va ampliar en una segona edició (Esclatant vincles) amb cinc capítols nous sobre els disturbis racials que van tenir lloc als EUA entre 1919 i 1921.

## Obres

* "The new international language", article publicat a The Voice of the Negro (1906).
* "La vojo", traducció comentada del clàssic poema de Lluís Llàtzer Zamenhof (1910).
* L'hereu d'esclaus, autobiografia (1910/11).
* "The Kind of Democracy the Negro Expects", discurs pronunciat diverses vegades durant i després de la Primera Guerra Mundial.
* Esclatant Vincles (1923), autobiografia ampliada.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 Avery, Sheldon. William Pickens and the Negro Struggle for Equality. University of Delaware Press, 1989.
* ↑ «Ars Poetica #17: First Afro-American Esperantist» (en anglès). [Consulta: 18 gener 2016].
* ↑ Pickens, William. The Heir of Slaves (en anglès), 1910, p. 135.

## Vegeu també

* Moviment afroamericà pels drets civils

## Enllaços externs

* Arxiu de William Pickens a la Biblioteca Pública de Nova York
* William Pickens (1881-1954). Material recollit per Ralph Dumain (en esperanto)
# Scalabis

Scalabis fou una ciutat de Lusitània entre Olisipo i Emèrita. Plini el Vell diu que era colònia romana (Praesidium Julium Scalabium) i seu d'un convent jurídic. Ptolemeu l'esmenta erròniament com Σκαλαβίσκος, probablement per corrupció de Σκαλαβίς κολ. (κολωνία). És la moderna Santarém.
# Tsapko

Tsapko (en rus: Цапко) és un poble de l'óblast de Sakhalín, a l'Extrem Orient de Rússia, que en el cens del 2010 tenia un habitant. Pertany al districte de Makàrov.

## Referències

* ↑ «Закон Сахалинской области от 21 июля 2004 г. № 524 «О границах и статусе муниципальных образований в Сахалинской области»». Arxivat de l'original el 2013-07-19. [Consulta: 21 novembre 2019].
# Cianoacrilat

El nom cianoacrilat s'utilitza per designar un conjunt de substàncies usades com a adhesius d'enduriment ràpid, de manera que se les coneix també com a superpegaments. S'empren per a reparacions domèstiques i en la indústria. Els dos tipus de cianoacrilats usats actualment es distingeixen per posseir un èster de metil o d'etil al monòmer.
El cianocrilat més comú és un tipus de resina epoxídica que s'utilitza habitualment com a material adhesiu d'alta potència, de tipus monocomponent. El material se solidifica als pocs segons d'aplicar-ho mitjançant l'aigua, per exemple, provinent de la humitat ambient. Es comercialitza sota nombrosos noms comercials. Un d'ells és superglue™, que pertany a l'empresa Loctite, que al seu torn és una filial de Henkel.

## Característiques

El cianoacrilat és un adhesiu monocomponent. S'endureix en pocs segons mitjançant aigua, que pot provenir de la humitat ambient. No obstant això, un excés d'aigua (a causa d'una alta humitat, ambiental o en la superfícies de les peces) pot espatllar la unió.
Alguns derivats aprovats per usar en medicina s'utilitzen àmpliament com adhesius tissulars en reemplaçament de la sutura quirúrgica per tancament de ferides, com segelladors i hemostàtics, encara que s'ha de tenir cura en l'aplicació per no generar adhesió en llocs indesitjats. En cirurgia estètica continua emprant-se perquè no deixa cicatrius, obtenint resultats cosmètics molt acceptables.

## Reacció d'enduriment

El monòmer del cianoacrilat és essencialment, Metil Cianoacrilat o un Alquil Cianoacrilat:
La reacció química que es produeix durant l'enduriment produeix el següent polímer

## Usos

El cianoacrilat s'utilitza en electrònica, en usos domèstics i en medicina. En els usos domèstics es pot emprar per enganxar metall amb vidre, alguns plàstics, porcellana i ceràmica. Aquests materiales es poden adherir els uns amb els altres o entre ells.

## Precaució

S'ha d'utilitzar amb molt de compte, ja que s'adhereix a la pell instantàniament. En cas que això passi, s'ha d'utilitzar acetona per desenganxar-ne a poc a poc la part afectada.

## Vegeu també

* Cola calenta
* Adhesiu
* Engrut

## Referències

* ↑ Garg, Ashok; Alió, Jorge L. Oculoplasty and Reconstructive Surgery (en anglès). JP Medical Ltd, 2010, p. 131. ISBN 8184488173.
# Les Codines (Montesquiu)

Les Codines és una masia de Montesquiu (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Antiga masia integrada per tres cossos construïts a partir del principal. Amb la façana principal al nord, té la porta d'accés avui dia privada per un mur que dona a un petit pati. Els tres cossos, de planta quadrangular, tenen coberta de teula a dues vessants i presenten una planta baixa i un sol pis, destinats a feines agràries i a residència respectivament. A l'exterior de la casa hi ha una cabana que ha estat objecte de restauració igual que la casa. La part del darrere destaca una galeria ara tancada, que dona a la casa in peculiar aspecte. Els dos cossos afegits a ponent del nucli originari a nivells diferents, li donen un aspecte pintoresc.

## Història

Per bé que aquesta casa ens apareix en els capbreus medievals, l'edifici que podem veure data d'època moderna, possiblement de mitjans del segle xviii. La seva pertinença al Parc Comarcal de Montesquiu ha estat factor decisiu a l'hora d'endegar la seva restauració, obra de Jordi Ambròs, que tingué lloc l'any 1985. Actualment, perduda ja la seva funció original, és la seu de l'Escola de la Natura del Parc. La restauració ha comportat el canvi radical del seu interior, adaptant-la a residència escola. És digne de menció la restauració de la cabana, element arquitectònic sovint menystingut.

## Referències

* ↑ GEC
* 1 2 «Les Codines». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 octubre 2017].
# Lleopard persa

El lleopard persa (Panthera pardus ciscaucasica) és la subespècie més grossa de lleopard i és nativa del nord de l'Iran, est de Turquia, el Caucas, sud del Turkmenistan, i parts occidentals de l'Afganistan. És una espècie amenaçada en tota la seva distribució amb menys de 871–1,290 individus madurs i amb una població en declivi. Possiblement també es troba al nord de l'Iraq.

## Característiques

El lleopard persa pesa uns 90 kg i és de color clar. La seva coloració varia i a l'Iran es troben tant individus pàl·lids com de foscos.
La llargada mitjana és de 259 cm.

## Referències

* ↑ {{{autor}}} (2008). "{{{títol}}}." 2008 Llista Vermella de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, edició 2008. [Consulta: {{{consulta}}}]
* ↑ Al-Sheikhly, O. F. (2012). The hunting of endangered mammals in Iraq. Wildlife Middle East 6: 2–3.
* ↑ Lukarevsky, V., Malkhasyan, A., Askerov, E. (2007). Biology and ecology of the leopard in the Caucasus. Cat News 2: 4–8
* ↑ Sanei, A. (2007). Analysis of leopard (Panthera pardus) status in Iran (No.1). Sepehr Publication Center, Tehran. Pp. 298 (In Persian)
* Zakaria, M. and Sanei, A. (2011). Conservation and management prospects of the Persian and Malayan leopards. Asia Life Sciences Supplement 7: 1–5.
* Sanei, A., Zakaria, M. (2008). Distribution of “Panthera pardus” in Iran in relation to its habitat and climate type. In: Saiful, A. A., Norhayati, A., Shuhaimi, M.O., Ahmad, A.K. and A.R. Zulfahmi (eds.) “Third Regional symposium on environment and natural resources.” Universiti Kebangsan Malaysia, Malaysia
* Sanei, A. (2007). Analysis of leopard (Panthera pardus) status in Iran (No.1). Sepehr Publication Center (In Persian), Tehran, 298 p. ISBN 978-964-6123-74-8.
* Aghili, A. (2005). Leopard Survey in Caucasus Ecoregion (Northwest) of Iran. Leopard Conservation Society, Centre for Sustainable Development (CENESTA), Iran Department of Environment, Natural Environment & Biodiversity Office
* Shakula, V. (2004). First record of leopard in Kazakhstan. Cat News 41: 11–12.
* Zulfiqar, A. (2001). Leopard in Pakistan's North West Frontier Province. Cat News 35: 9–10.
* Woodroffe, R. (2000). Predators and people: using human densities to interpret declines of large carnivores. Animal Conservation (2000) 3: 165–173.
* Janashvili, A. (1984). "Leopard". Georgian Soviet Encyclopedia. Vol. 11. Tbilisi, Pp. 567
* Gasparyan, K.M. and F. S. Agadjanyan. (1974). The panther in Armenia. Biological Journal of Armenia 27: 84–87.

## Enllaços externs

* IUCN/SSC Cat Specialist Group: Panthera pardus in Asia and P. p. saxicolor
* Leopards .:. wild-cat.org — Information about research and conservation of leopards in Asia
* Asian Leopard Specialist Society: Research, Conservation and Management of Asian leopard subspecies
* msnbc.com August 2007 : Zoo reveals rare Persian leopard triplets
* Iranian Cheetah Society : Leopards in Crisis in Northern Iran Arxivat 2011-11-05 a Wayback Machine.
# Xuvàlovo

Xuvàlovo (en rus: Шувалово) és un poble (un possiólok) de l'óblast de Vladímir, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia un habitant. Pertany al districte de Kirjatx.

## Referències

* ↑ «Историко-статистическое описание церквей и приходов Владимирской епархии : Вып. 2-4 / сост. В. Добронравов. Вып. 4: Меленковский, Муромский, Покровский и Судогодский уезды. - 1897.». Arxivat de l'original el 2018-05-09.