OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Batalla de Calanda

La batalla de Calanda fou un dels episodis de la primera guerra carlina.

## Antecedents

La rebel·lió va esclatar després de la convocatòria de les Corts el 20 de juny de 1833 quan el pretendent don Carles, refugiat a Portugal es va negar a jurar lleialtat a Maria Cristina de Borbó-Dues Sicílies i l'1 d'octubre, recolzat per Miquel I de Portugal va el seu dret al tron.
A la pràctica la rebel·lió va començar el dia 2 a Talavera de la Reina quan els voluntaris reialistes locals van proclamar a Carles rei d'Espanya iniciant una sèrie d'insurreccions de guerrillers, ex militars i voluntaris, assumint en molts casos el control del govern municipal. A Catalunya, la rebel·lió de Josep Galceran a Prats de Lluçanès el 5 d'octubre va ser sufocada pel capità general Llauder. A Morella, Rafael Ram de Viu Pueyo va proclamar rei a Carles V el 13 de novembre, però davant de la dificultat de defensar la vila del governador de Tortosa Manuel Bretón que s'hi dirigia amb 600 homes i artilleria, evacuà la vila 9 de desembre amb els seus 1.200 partidaris en direcció a Calanda i va ser ocupada per forces liberals el 10 de desembre, mentre el coronel Linares es dirigia a Calanda per interceptar els carlins amb 800 homes i 27 genets.

## Batalla

El 6 de desembre de 1833, en veure els liberals, els carlins de Ram de Viu que ocupaven l'ermita de Santa Bàrbara van obrir foc, retirant-se a les trinxeres muntades a Calanda, que ocupaven el gruix dels rebels, on reberen un atac frontal fins que sortiren en desbandada i foren capturats pels liberals.

## Conseqüències

Ram de Viu va escapar, deixant dona i fills en mans dels liberals, però fou reconegut i capturat el 27 de desembre a Manzanera, i jutjat i afusellat a Terol el 12 de gener de 1834. Manuel Carnicer va assumir la prefectura militar de l'exèrcit carlí al Baix Aragó i el Maestrat, i intentà unir les forces del Maestrat amb les que operaven al Principat i estendre la revolta a la vall del Segre i l'Urgell, però va patir una severa derrota prop de la població de Maials.

## Referències

* 1 2 3 Calbo y Rochina de Castro i Cabrera y Griñó, 1843, p. 11.
* ↑ Calbo y Rochina de Castro i Cabrera y Griñó, 1843, p. 8.
* ↑ «Personajes carlistas» (en castellà). Rafael Ram de Viu, Baró d'Herbers. Rutadecabrera.com. Arxivat de l'original el 2014-03-30. [Consulta: 26 agost 2015].
* ↑ Martínez Roda, Federico. Valencia y las Valencias: su historia contemporánea (1800-1975) (en castellà). Fundación Univ. San Pablo, 1998, p. 128. ISBN 8486792894.
* 1 2 Grau, Jaume. Carlinades: el "Far West" a la catalana. Cossetània Edicions, 2007, p. 25. ISBN 8497912659.

## Bibliografia

* Calbo y Rochina de Castro, Damaso; Cabrera y Griñó, Ramón. Historia de Cabrera y de la guerra civil en Aragon, Valencia y Murcia (en castellà), 1843.
# Souvenirs Gaudí

Els Souvenirs Gaudi són rècords de Catalunya inspirats en les realitzacions de Gaudí, el Modernisme i Barcelona.
Després de Barça i Messi, un dels termes més popular entre el turisme relacionat amb Catalunya o amb Barcelona —fins i tot abans que toros, fiesta o sangria— probablement és Gaudí. Això ha fet que el Modernisme s'estengui per les prestatgeries de les botigues de souvenirs. Bona part d'aquests articles gaudinians són peces de ceràmica d´elaboració artesana i pintades a mà, però també s'hi troben postals, imants, clauers, tasses, joies de disseny, roba, miniatures de les cases de Gaudí i de la Sagrada Família, reproduccions de les rajoles de les voreres de Barcelona, dels fanals i del trencadís típic de l'arquitectura modernista, etc. Les reproduccions més venudes —coincidint amb dos dels llocs més visitats— són figuretes de la Sagrada Família i del drac del Parc Güell.

## Referències

* 1 2 «Els souvenirs menys ‘kitsch’ que agraden als turistes». Ara.cat.
* ↑ Pujadas, Anna. Kitsch Barcelona. 2016. Barcelona: Ajuntament de Barcelona, p. 341. ISBN 978-84-9850-863-5.

## Vegeu també

* Modernisme català
* Icones Turístiques de Catalunya
* Turisme a Catalunya

## Enllaços externs

* Web oficial de la basílica de la Sagrada Familia.org/
# Laura del Río García

Laura del Río García (Madrid, 5 de febrer de 1982) és una exfutbolista que va ser internacional per Espanya fins al 2008. Jugava de centrecampista/davantera i ha guanyat 3 Lligues i 5 Copes d'Espanya amb el Llevant i el Sabadell. El 2019 entrenà el Flat Earth FC.

## Trajectòria

| Temporades | Equip | Títols | Selecció (fases finals) |
| 99/00 | AD Torrejón | | Eurocopa sub-19 2000 (subcampió) |
| 00/01 - 01/02 | Llevant UE | 2 Lligues, 2 Copes | |
| 02/03 - 03/04 | CE Sabadell | 1 Copa | |
| 04/05 - 07/08 | Llevant UE | 1 Lliga, 2 Copes | |
| 2007 - 2008 | FC Indiana | | |
| 09/10 | 1.FFC Frankfurt | | |
| 2010 | Boston Breakers | | |
| 2011 | Philadelphia Independence | | |
| 2012 - 2014 | Bristol Academy | | |
| 2015 | Washington Spirit | | |
| 16/17 - act. | CD Canillas | | |

## Referències

* ↑ Marca
* ↑ «Del Río: "El fútbol siempre ha estado cerrado para las mujeres"». Diari As, 21-08-2019. [Consulta: 25 agost 2019].
* ↑ «El Flat Earth destituye a Laura del Río y vuelve a De Lucas». Diari As, 29-10-2019. [Consulta: 26 setembre 2020].
# Anna Andréieva

Anna Andréieva (Penza, 14 de juny de 1915 $^{(Julià)}$ - 1997) va ser una atleta russa, especialista en el llançament de pes, que va competir sota bandera soviètica entre les dècades de 1930 i 1950.
En el seu palmarès destaca una medalla d'or en la prova del llançament de pes al Campionat d'Europa d'atletisme de 1950, per davant de la seva compatriota Klavdiya Tochenova i la francesa Micheline Ostermeyer, i el títol nacional de pes de 1938, 1948, 1949 i 1950. Durant la seva carrera esportiva millorà el rècord del món de pes, sent el 1950 la primera dona que va llançar el pes més enllà dels quinze metres.

## Millors marques

* Llançament de pes. 15,02 metres (1950)

## Referències

* ↑ «Medallistes per prova». rfea.es. Federació Espanyola d'Atletisme. Arxivat de l'original el 26 d’octubre 2020. [Consulta: 13 maig 2020].
* ↑ inpenza-admin. «АНДРЕЕВА Анна Семеновна» (en rus), 17-03-2020. [Consulta: 31 maig 2020].
* ↑ IAAF World Athletics Championships. Doha 2019. Statistics Handbook. Doha: IAAF, 2019, p. 820 [Consulta: 30 maig 2020].
* ↑ Fitxa a trackfield.brinkster.net
# Vicent Miquel i Diego

Vicent Miquel i Diego (La Nucia, Marina Baixa, 2 de desembre de 1939 - 1 d'abril de 2016) va ser un advocat i polític valencià d'ideologia demòcrata cristiana i personalista comunitària.
A mitjan dècada de 1960, participà en la fundació del partit Unió Democràtica del País Valencià, arribant a ser Secretari d'Actes del Consell del País Valencià i membre del Consell Executiu. Va ser candidat al Congrés de Diputats en les eleccions constituents de 1977. Fou un dels promotors de la campanya d'arreplegada de 20.000 firmes en favor de la incorporació del valencià en la litúrgia amb motiu de la celebració del Concili Vaticà II.
Després de la desfeta política de la UDPV l'any 1977, va continuar vinculat al valencianisme tant participant en les Tertúlies de l'Hotel Anglès com participant en la refundació d'UDPV com a associació cívica. També va ser un col·laborador regular de la revista Saó entre 1978 i 1997, i ja abans col·laborà amb gorg i Serra d'Or.
Professionalment, fou secretari general dels ajuntaments d'Almassora, Massarró (Múrcia), Algemesí i Paterna fins a arribar a ocupar la Secretaria General de l'Ajuntament de València l'any 1991 on es va jubilar l'any 2009. Així mateix, fou Secretari d'Actes del Consell del País Valencià i professor associat de Dret Administratiu de la Universitat de València.

## Obra

Ha publicat l'obra L'Església valentina i l'ús de la llengua vernacla (1965). Va col·laborar a Serra d'Or, Cuadernos para el Diálogo i Signo.

## Bibliografia

* Martínez Sanchis, Francesc Tomàs. La revista Saó (1976-1987): La construcció de la premsa democràtica valencianista i de la identitat valenciana progressista. Universitat de València, p. 989.

## Referències

* ↑ «L'històric valencianista Vicent Miquel i Diego mor als 76 anys». eldiario.es, 01-04-2016 [Consulta: 1r abril 2016].
* 1 2 3 4 Vicent Miquel i Diego: La fidelitat a les arrels article d'Agustí Colomer a Levante-EMV del 22 de desembre de 2009
* 1 2 3 Martínez Sanchis, 2013, p. 486.
* ↑ «Muere el exsecretario general del Ayuntamiento de Valencia Vicent Miquel i Diego» (en castellà). Las Provincias, 01-04-2016 [Consulta: 1r abril 2016].

## Enllaços externs

* «Vicent Miquel i Diego». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Vídeo homenatge a Miquel i Diego en Youtube
# Eino Forsström

Eino Vilho Forsström (Hèlsinki, 10 d'abril de 1889 – Hèlsinki, 26 de juliol de 1961) va ser un gimnasta finlandès que va competir durant els primers anys del segle xx.
El 1908 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on va guanyar la medalla de bronze en la prova del concurs complet per equips.
Quatre anys més tard, als Jocs d'Estocolm, guanyà la medalla de plata en el concurs per equips, sistema lliure del programa de gimnàstica.

## Referències

* 1 2 «Eino Forsström Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 16 de desembre 2012. [Consulta: 13 novembre 2015].
# Portada/efemèride novembre 28

Enrico Fermi
« 27 de novembre · 28 de novembre · 29 de novembre »
# Batalla de Carquemix

La batalla de Carquemix va ser una batalla decisiva en què va participar Babilònia contra Egipte i Assíria.
Quan Nabopolassar va prendre el poder a Babilònia, aprofitant la mort de Assurbanipal d'Assíria, va haver-hi guerra entre les dues potències; en aquesta contesa, Nabopolassar va obtenir grans victòries que van culminar amb la destrucció de Nínive a l'any 612 a.n.e. segons la cronologia tradicional, o l'any 632 a.n.e. segons la cronologia bíblica. Perduda la seva capital, i mort el seu rei, els assiris, liderats pel nou governant Aixurubal·lit II, es van retirar a Haran, al mateix temps que el faraó Necó II, temorós d'una Babilònia massa forta, enviava reforços.
No obstant això, la rebel·lió d'alguns reis al Llevant mediterrani, entre els quals va destacar Josies de Judà, va obligar els egipcis a presentar batalla a Meguidó, cosa que els va impedir arribar a temps per evitar que els babilonis conquistessin Haran.
Egipcis i assiris es van reunir a l'última fortalesa que li quedava a l'imperi assiri, Carquemix, on van presentar batalla als babilonis, ara liderats per Nabucodonosor II, fill i successor de Nabopolassar. Aquesta batalla va acabar amb una clara victòria de Babilònia, que va fer desaparèixer l'imperi assiri de la història, i va obligar a Egipte a retirar-se a les seves fronteres, on va poder conservar la independència només amb dificultats i després repel·lir diversos atacs de Nabucodonosor II.

## Referències

* 1 2 «Chronicle Concerning the Early Years of Nebuchadnezzar II.». Arxivat de l'original el 2011-06-04. [Consulta: 13 febrer 2021].
* ↑ King, Philip J., 1993. Jeremiah: An Archaeological Companion, Westminster/John Knox Press, pp. 22
* ↑ Bíblia. II Reis, cap. 24, versicle 7; Jeremías, cap. 46, versicles 3-12
# Medalla al Valor

La Medalla al Valor (Медаль «За отвагу») va ser creada el 17 d'octubre de 1938 per la Presidència del Soviet Suprem de l'URSS per ser atorgada als membres de l'Exèrcit Roig, Flota de Guerra, Tropes Frontereres i Tropes del Ministeri d'Interior (MVD), així com a civils pel coratge personal i valor demostrat en batalla contra enemics de la Pàtria Socialista, en defensa de les fronteres de la Pàtria i en l'execució del deure militar amb risc de la pròpia vida, i per les activitats contra espies i elements subversius, sense distinció de rang.
Abans de la Gran Guerra Patriòtica només podia ser atorgada mitjançant decret de la Presidència del Soviet Suprem, i la seva concessió estava reservada al President o a un dels seus adjunts al Kremlin. Només en algunes ocasions podia ser concedida a la ciutat del receptor. Durant la Gran Guerra Patriòtica el dret a concedir-la va passar als comandants de l'Exèrcit Roig i l'Armada, en espera de la confirmació per part de la Presidència.
Va ser atorgada sobre unes 4.500.000 vegades, i fins a la Gran Guerra Patriòtica ja havia estat atorgada en 2.600 ocasions a vigilants de fronteres. El primer a rebre-la va ser el membre de les Tropes Frontereres V.I. Abramkin el 22 d'octubre de 1938, 5 dies després de la seva creació. El van seguir N.Y. Gulayev i B.F. Grigoryev, tots ells per les seves accions durant la batalla del Llac Khasan.
També els estrangers podien rebre-la, i pot ser atorgada en més d'una ocasió.
Va ser considerada la medalla militar més respectada de la Unió Soviètica.

## Disseny

És una medalla de plata de 38 mm, amb la inscripció "За Отвагу" (Per Valor) al mig de la medalla i les lletres "C.C.C.P." (URSS) al peu en esmalt vermell. La inscripció queda separada per un tanc soviètic T-35. Al damunt de la medalla hi ha tres avions. Al revers apareix el nombre de concessió.
Es suspèn sobre un galó pentagonal gris amb una franja blava de 2 mm a cada costat.
Originalment, el galó era vermell, igual que l'Estrella d'Heroi de la Unió Soviètica.
| 1938 - 1943 | 1943 - 1991 | 1994 - |
| Variant soviètica inicial | Variant soviètica | Variant de la Federació Russa |
| Variant soviètica inicial | Variant soviètica | Variant de la Federació Russa |

## Referències

* ↑ «Decree of the Presidium of the Supreme Soviet of the USSR of 17 October 1938» (en rus). Legal Library of the USSR, 17-10-1938. [Consulta: 26 febrer 2012].
* ↑ «Statute of the Medal "For Courage"» (en rus). Commission under the President of the Russian Federation on state awards, 07-09-2010. [Consulta: 26 febrer 2012].
# Àlex Villagrasa

Alex Villagrasa (Lleida, 1977) és un director, cineasta i realitzador audiovisual. Graduat en Direcció de Cinema a l'Escola Superior de Cinema i Audiovisuals de Catalunya (ESCAC). Té la seva pròpia empresa, VFX LampPost, amb la qual ha produït videoclips musicals per Malú o M Clan. , Va ser nominat, en 2007, al costat de David Ambit i Enric Masip, als Premis Goya pels millors efectes especials en la pel·lícula REC. En 2010 torna a estar nominat, al costat de Salvador Santana, per la seqüela REC 2.
L'any 2010 ha estat guardonat amb un Premi Gaudí, al costat de Salvador Santana i David Ambit, pels efectes especials de REC 2.
L'any 2011, és nominat en la categoria de millors efectes visuals en els Premis Goya i els Premis Gaudí per la pel·lícula Buried (Rodrigo Cortés 2010).

## Treballs
### Com a supervisor d'efectes visuals i digitals

* Bank Under Siege (2024)
* The Last Night at Tremore Beach (2024)
* The Occupant (2020)
* The Legacy of the Bones (2019)
* The Kill Team (2019)
* Paradise Hills (2019)
* Durant la tempesta (2018)
* Marrowbone (2017)
* El guardián invisible (2017)
* Palmeras en la nieve (2015)
* REC 4 (2014)
* Grand Piano - 2013
* REC 3: Génesis - 2012
* Red Lights - 2012
* Emergo - 2011
* Buried - 2010
* REC 2 - 2009
* REC - 2007
* Bruno y Lupe - 2005

### Com a director i realitzador de videoclips

* The Users - Gallygows.
* Contigo - Sergio Rivero
* Si estoy loca - Malú
* Tengo un amor - Gala Évora
* Puede ser - Conchita
* Sin medida - Lorena
* Inmigrante - M Clan
* Las calles están ardiendo - M Clan
* Júrame - Rosa
* A portrait - Tea Servants
* Caracol - Mürfila

### com a director de curtmetratges

* Get Stuffed - 2010
* El jardín de los sueños - 2002

## Referències

* ↑ Un lleidatà entre estrelles de cine, segre.com, 24 d'agost de 2017
* ↑ La empresa de VFX Lamppost renueva su infraestructura tecnológica, audiovisual451.com, 31 d'octuber de 2017
* ↑ REC 2 al web dels Goya
* ↑ "'REC 4' és la pel·lícula de la saga amb els efectes visuals més bèsties", 7accents.cat, 5 d'octubre de 2014
* ↑ ASÍ SE HICIERON LOS EFECTOS ESPECIALES DE 'GRAND PIANO', Fotogramas, 1 de novembre de 2013

## Enllaços externs

* Alex Villagrasa: "La realitat necessita efectes especials" a YouTube
# Klavdia Totxónova

Klavdia Totxónova (Tver, 16 de novembre de 1921 - 30 de maig de 2004) va ser una atleta russa, especialista en el llançament de disc i pes, que va competir durant les dècades de 1940 i 1950.
El 1952 va prendre part en els Jocs Olímpics de Hèlsinki, on va guanyar la medalla de bronze en la prova del llançament de pes del programa d'atletisme. En aquesta prova fou superada per Galina Zybina i Marianne Werner.
En el seu palmarès també destaca una medalla de plata en la prova del llançament de pes al Campionat d'Europa d'atletisme de 1950, rere la seva compatriota Anna Andreyeva, dues medalles d'or al Festival Mundial de la Joventut i els Estudiants (1949 i 1951) i el títol nacional de pes de 1951. El 1949, amb un llançament de 14,86 metres, va establir el rècord del món del llançament de pes.
En retirar-se passà a exercir d'entrenadora d'atletisme a Sant Petersburg.

## Millors marques

* Llançament de pes. 15,09 metres (1952)
* Llançament de disc. 45,63 metres (1948)

## Referències

* 1 2 3 4 5 Klavdia Totxónova a Sports Reference (arxivat)
* ↑ «Medallistes per prova». rfea.es. Federació Espanyola d'Atletisme. Arxivat de l'original el 26 d’octubre 2020. [Consulta: 13 maig 2020].
* ↑ IAAF World Athletics Championships. Doha 2019. Statistics Handbook. Doha: IAAF, 2019, p. 820 [Consulta: 30 maig 2020].
* ↑ Fitxa a trackfield.brinkster.net
# Otto Granström

Otto Emil Granström (Hämeenlinna, Tavastia Pròpia, 4 d'octubre de 1887 – Nurmijärvi, Uusimaa, 1 de maig de 1945) va ser un gimnasta finlandès que va competir durant els primers anys del segle xx.
El 1908 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on va guanyar la medalla de bronze en la prova del concurs complet per equips.

## Referències

* ↑ «Otto Granström Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 16 de desembre 2012. [Consulta: 13 novembre 2015].
# Medalla de la defensa de Moscou

La Medalla per la Defensa de Moscou (Rus: Медаль «За оборону Москвы»; Transliterat: Medal "Za oboronu Moskvy") és una medalla soviètica creada per Stalin l'1 de maig de 1944, i atorgada a tots els soldats de l'Exèrcit Soviètic, Marina, Tropes del Ministeri d'Interior (MVD) i Civils que van participar en la batalla de Moscou del 19 d'octubre de 1941 al 25 de gener de 1942.
Moscou va rebre el títol de "Ciutat heroica" (les altres són Odessa, Leningrad, Stalingrad, Sebastòpol, Kíev, la Fortalesa de Brest, Kertx, Novorossisk, Minsk, Tula, Múrmansk i Smolensk)
Va ser atorgada sobre unes 1.020.000 vegades

## Disseny

És una medalla de coure amb un tancs amb soldats al damunt, i al darrere, les muralles i la torre del Kremlin amb una gran bandera amb la falç i el martell. Al damunt hi ha la inscripció "ЗА ОБОРОНУ МОСКВЫ" (Defensa de Moscou), i a sota hi ha una corona de llorer amb una estrella al mig. Al revers hi ha la inscripció "ЗА НАШУ СОВЕТСКУЮ РОДИНУ" (Per la Nostra Terra Nativa Soviètica) a sota de la falç i el martell.
Es suspèn sobre un galó pentagonal amb tres 3 barres verd clar de 5 mm alternades dues vermelles de 5 mm i una de 2 mm vermella als costats.

## Vegeu també

* Medalla de la defensa del Caucas
* Medalla de la defensa de Kíev
* Medalla de la defensa de Leningrad
* Medalla de la defensa d'Odessa
* Medalla de la defensa de la Regió Àrtica Soviètica
* Medalla de la defensa de Sebastòpol
* Medalla de la defensa de Stalingrad
# Tir als Jocs Olímpics d'estiu de 1896 – Pistola ràpida, 25 metres homes

Tir als Jocs Olímpics d'estiu 1896 :
| Rifle |||
| Rifle militar, 200m | homes |
| Rifle lliure, 300 m, 3 posicions | homes |
| Pistola |||
| Pistola militar, 25 m | homes |
| Pistola ràpida, 25 m | homes |
| Pistola lliure, 30 m | homes |
| 1900> |||
La prova de pistola ràpida a 25 metres va ser una de les cinc del programa de tir als Jocs Olímpics d'Atenes de 1896. Amb els germans John i Sumner Paine desqualificats per emprar armes amb un calibre superior al màxim permès, que era de .45, sols quatre tiradors van disputar-la. Tres països foren representats. Cada tirador disparà 5 rondes de 6 trets, a un blanc situat a 25 metres de distància. La prova va tenir lloc l'11 d'abril i fou encapçalada pels dos tiradors grecs, mentre Nielsen acabà tercer i Merlin no finalitzà.

## Medallistes

| Or | Plata | Bronze |
| Ioannis Frangoudis | Georgios Orfanidis | Holger Nielsen |

## Resultats

| Posició | Esportista | País | Puntuació | Encerts |
| | Ioannis Frangoudis | Grècia | 344 | 23 |
| | Georgios Orfanidis | Grècia | 249 | 20 |
| | Holger Nielsen | Dinamarca | desconegut | desconegut |
| 4 | Sidney Merlin | Regne Unit | No finalitza | No finalitza |

## Referències

* Lampros, S.P.; Polites, N.G.; De Coubertin, Pierre; Philemon, P.J.; & Anninos, C.. The Olympic Games: BC 776 – AD 1896. Athens: Charles Beck, 1897. (Digitally available at Arxivat 2008-05-27 a Wayback Machine.)
* Mallon, Bill; & Widlund, Ture. The 1896 Olympic Games. Results for All Competitors in All Events, with Commentary. Jefferson: McFarland, 1998. ISBN 0-7864-0379-9. (Excerpt available at Arxivat 2008-04-11 a Wayback Machine.)
* Smith, Michael Llewellyn. Olympics in Athens 1896. The Invention of the Modern Olympic Games. Londres: Profile Books, 2004. ISBN 1-86197-342-X.
# Iivari Kyykoski

Pentti Iivari Kyykoski (Luvia, Satakunta, 16 de febrer de 1881 – Hèlsinki, 8 de desembre de 1959) va ser un gimnasta finlandès que va competir durant els primers anys del segle xx.
El 1908 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on va guanyar la medalla de bronze en la prova del concurs complet per equips.

## Referències

* ↑ «Iivari Kyykoski Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 1 de setembre 2011. [Consulta: 13 novembre 2015].
# El Palou (Sant Pere de Ribes)

El Palou és un barri històric de Sant Pere de Ribes. Està situat a la part nord-oriental del nucli urbà de Ribes.
La primera notícia del Palou està relacionada amb la documentació d'un castell anomenat Castell Nou o Castellot. De tota manera, hi ha discrepància entre historiadors de si realment es tracta d'un castell situat a l'indret del Palou o al turó de Can Baró, a uns 2 km al sud i fora del nucli urbà. De tota manera, se'l considera part del nucli antic de Ribes, ja que el barri es va consolidar al segle xvii.
El Palou es divideix en dues parts, que des del 1999 estan més marcades a causa de la construcció de la variant de la carretera C-15b.
* El Palou Alt és el sector que queda a l'est de la carretera C-15b. Correspon al que avui seria el carrer i plaça de Gal·la Placídia, que són els últims habitatges del nucli urbà en direcció a Olivella. S'hi troba la masia de Ca l'Artigues del Palou, protegida com a bé cultural d'interès local.
* El Palou Baix queda a l'oest de la carretera C-15b. Els carrers principals són el carrer d'Olivella, el carrer Palou i el carrer Jesús (conegut popularment com a carrer dels Pous). En destaquen diferents construccions, com Can Giralt, La Casa Gran o Can Pau Artigas, totes elles protegides com a bé cultural d'interès local.
El barri compta amb un parell de bars i també amb l'Hotel Palou, situat a Cal Doctor Cuadras, una casa d'americano.

## Referències

* ↑ Puig i Roig, Pere. Apunts d'història de Sant Pere de Ribes, 01-10-1978.
* ↑ Palacios, Josep-Lluís. Sant Pere de Ribes. Recull d'informació sobre el municipi, 1999.
* ↑ PGOU de Sant Pere de Ribes. Memòria justificativa. http://patrimonicultural.diba.cat/uploads/08231/memoria.pdf Arxivat 2015-05-30 a Wayback Machine.