OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Vilhelm Carlberg

Vilhelm Carlberg (Karlskrona, 5 d'abril de 1880 - Danderyd, 1 d'octubre de 1970) fou un tirador suec, guanyador de set medalles olímpiques.

## Biografia

Va néixer el 5 d'abril de 1880 a la ciutat de Karlskrona, població situada al comtat de Blekinge. Fou germà bessó del també tirador i medallistes olímpic Eric Carlberg.
Va morir l'1 d'octubre de 1970 a la ciutat de Danderyd, població situada al nord de la ciutat d'Estocolm.

## Carrera esportiva

Va participar, als 26 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1906 realitzats a Atenes (Grècia), també anomenats Jocs Intercalats i que no són reconeguts oficialment pel Comitè Olímpic Internacional (COI). Participà en vuit proves de tir, aconseguint la medalla de bronze en la prova de pistola de dol (30 metres). Participà en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1908 celebrats a Londres (Regne Unit), on participà en sis proves i aconseguí guanyar la medalla de plata en la prova per equips de carabina (50 metres), finalitzant així mateix cinquè en la prova de pistola ràpida (50 iardes per equips) i setè en la prova de carabina amb blanc cec (50 metres) com a resultats més destacats. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1912 celebrats a Estocolm (Suècia) participà en vuit proves, aconseguint guanyar la medalla d'or en les proves de pistola militar (30 metres per equips), cararbina (25 metres individual) i carabina (25 m per equips) i la medalla de plata en les proves de pistola militar (50 metres per equips) i carabina (50 metres per equips). Participà en la prova de pistola ràpida (25 metres) en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1924 realitzats a París (França), on aconseguí guanyar la medalla de plata.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Vilhelm Carlberg». [Consulta: 6 agost 2024].
* ↑ «Wilhelm Carlberg - Sveriges Olympiska Kommitté» (en suec). [Consulta: 6 agost 2024].
# Fusell Ferguson

El fusell Fergusono va ser un dels primers fusells de retrocàrrega per a fins militars,sent posat en servei pels militars britànics. Va disparar una bala de carabina britànica estàndard de calibre .615 (16,5 mm), com la majoria de les armes de la seva època i va ser utilitzat per l'exèrcit britànic en la Guerra de la Independència dels Estats Units, a la batalla de Saratoga el 1777, i possiblement en el setge de Charleston el 1780
El nom donat per la seva, major Patrick Ferguson del Regne Unit ue amb ella sempre la seva unitat d'infanteria lleugera en l'esmentada Guerra de la Independncia.
En mans dels soldats fusell Ferguson podia disparar 6-10 bales per minut, que és 2-4 vegades més ràpid que els clàssics mosquets. La majoria d'historiadors creuen que l'ús d'aquests rifles va portar a la victòria Britànica en la batalla de Brandywine
No obstant això, la potència de foc superior del fusell Ferguson estàndard no va ser valorada en el seu moment perquè era massa costós de fabricar i trigava molt més a produir-lo -els quatre armers que fabricaven el Fusell Ferguson nmés podien fer-ne 100 en 6 mesos a quatre vegades el cost per arma d'un mosquetó-.

## Vegeu també

* Cartutx de percussió central
* Cartutx Lefaucheux
* Fusell Winchester
* Fusell Spencer

## Bibliografia

* Hartford Michigan Military History Arxivat 2010-11-17 a Wayback Machine..
* American riflemen, mai 2008, (Henry repeating Arms) found, p. 26.
* Sword, Wiley. The Historic Henry Rifle: Oliver Winchester s Famous Civil War Repeater . Lincoln, Rhode Island: Andrew Mowbray Publishers, 2002.

## Enllaços externs

* Una pàgina mantinguda per un propietari d'una rèplica Ferguson rifle Arxivat 2005-09-07 a Wayback Machine.
* Un article de Ferguson rifle, completar amb la talla vistes de l'acció Arxivat 2007-03-12 a Wayback Machine.
* Morrió Desfaci en Línia: "Aquesta Barbàrie Arma" per lance Klein Arxivat 2006-09-02 a Wayback Machine. (Article de Ferguson i el seu rifle)
* Fergusson Rifle a Morristown Parc Museu (només Per referència) Arxivat 2007-06-11 a Wayback Machine.
* Ferguson Rifle al lloc web El Preu de la Llibertat {només per referència} Arxivat 2007-08-24 a Wayback Machine.
# Gai Duïli

Gai Duïli (en llatí: Gaius Duilius), de vegades Gai Duïl·li, (en llatí: Gaius Duillius) va ser un magistrat romà. Era probablement net del tribú de la plebs Marc Duïli. Formava part de la gens Duíl·lia, una antiga gens romana d'origen plebeu.
Va ser elegit cònsol l'any 260 aC juntament amb Gneu Corneli Escipió Asina. En aquell any els cartaginesos assolaven les costes d'Itàlia i, contra els seus atacs, els romans no podien fer res, atès que no disposaven de naus. Va construir, llavors, una flota d'un centenar de quinquerrems i unes vint trirrems, prenent per model un vaixell cartaginès que havia romàs varat a la costa. La quantitat de vaixells construïts varia segons els autors: Orosi diu que van ser 130 vaixells, i Florus parla de 160. Segons Joan Zonaràs i Aureli Víctor, s'haurien construït en solament seixanta dies. El comandament es va atorgar a Gai Duïli o, segons Polibi, al seu col·lega Escipió Asina. Polibi diu que Escipió va anar cap a Messana amb 17 naus i després es va desviar cap a Lípara, on va ser fet presoner pels cartaginesos. La resta de la flota va anar a Sicília, on li va sortir al pas Hanníbal Giscó, l'almirall cartaginès, amb cinquanta vaixells, però fou derrotat i es va haver d'escapar després de perdre molts vaixells. Va ser en aquell moment, segons Polibi, que el comandament de la flota es va donar a Duïli, que fins llavors tenia el comandament a terra.
Duïli es va assabentar que els cartaginesos estaven atacant la zona de Miles, a Sicília, i es va dirigir allí, on es va trobar amb la flota cartaginesa de cinquanta vaixells (Diodor de Sicília diu 200). Així, es va entaular la batalla de Miles, que va acabar amb una gran victòria romana. En el primer atac els cartaginesos van perdre trenta naus, i en el segon, cinquanta, i Hanníbal es va escapar amb dificultat en una barca. Segons Eutropi i Orosi, la pèrdua de naus cartagineses no va ser tan gran com diu Polibi.
Duïli va desembarcar a Sicília, va fer aixecar el setge d'Egesta, que els cartaginesos portaven a terme, i va ocupar Macel·la per assalt. Va visitar als aliats de Roma a Sicília, entre els quals Hieró II de Siracusa. Quan anava a sortir del port de Siracusa, els cartaginesos el van voler aturar, però no ho van aconseguir.
Al seu retorn a Roma, va celebrar un esplèndid triomf, atès que era la primera victòria naval dels romans, i la seva memòria es va perpetuar en una columna erigida al Fòrum, que es va ornar amb els rostra de les naus conquerides. Duïli va erigir, en agraïment, un temple a Janus al Forum olitorium. A més, va rebre l'honor de ser acompanyat per un herald i una torxa (portada per un portador de torxes) quan assistís a un banquet nocturn.
Durant el seu consolat, el senat va prohibir enterrar als morts romans dins de la ciutat. Duïli també va ser censor l'any 258 aC, segons els Fastos Capitolins, i el 231 aC va ser breument dictador, amb la missió única de celebrar els comicis.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 1091.
# Gai Fanni (tribú el 59 aC)

Gai Fanni (en llatí Caius Fannius) va ser un magistrat romà del segle i aC. Formava part de la gens Fànnia, una gens romana d'origen plebeu.
Va ser tribú de la plebs l'any 59 aC, quan eren cònsols Juli Cèsar i Bíbul. Fanni es va aliar amb Bíbul per oposar-se a la llei agrària de Cèsar. Pertanyia al partit de Pompeu i l'any 49 aC va ser pretor de Sicília. Fanni va desaparèixer de la història l'any següent, després de la derrota de Pompeu a Farsàlia l'any 48 aC.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 136.
# George Rooke

Sir George Rooke (1650- 24 de gener de 1709) va ser un almirall naval anglès. És conegut pels seus serveis e la guerra contra França i de manera particular per la seva victòria en la batalla de la Badia de Vigo i per la seva captura de Gibraltar per part dels britànics l'any 1704.

## Biografia

Rooke nasqué a St Lawrence, prop de Canterbury el 1650. Es va allistar voluntari a la Royal Navy el 1672, va actuar en les guerres contra els holandesos i va passar a tenir el grau de post captain el 1673.
Va esdevenir Rear Admiral (contralmirall) el 1690, i va combatre a la Batalla de Beachy Head.
El maig de 1692 serví sota les ordres d'Edward Russell a les batalles de Barfleur i La Hougue. Poc després va ser ennoblit.
Serví en le canal de la Mànega i en el Mediterrani. Comandà també l'esquadró anglo-holandès que, conjuntament amb els suecs, atacà Copenhaguen l'any 1700.

### Guerra de succsessió espanyola

Amb l'inici de la Guerra de Successió Espanyola el 1702, comandà l'expedició aliada, sense èxit, en la Batalla de Cadis de 1702, però destruí la Flota del Tresor espanyola en la batalla de la Badia de Vigo per la qual cosa rebé les gràcies del Parlament anglès.
Va comandar les forces navals aliades en la presa de Gibraltar de juliol de 1704, esdevenint el governador de Gibraltar (militar) del 24 de juliol al 4 d'agost de 1704.
El 13 d'agost de 1704, atacà la flota francesa a la batalla de Vélez-Màlaga, que va ser un èxit en termes de donar suport als aliats a Gibraltar Per motius de salut es retirà del servei el febrer de 1705, tornà a la seva mansió de St Lawrence prop de Canterbury on morí.
Es va erigir una estàtua en el seu honor a Gibraltar l'any 2004, amb motiu dels 300 aniversari de la captura de la població.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 Hattendorf 2008

## Bibliografia

Rooke, Sir George. The Journal of Sir George Rooke. Londres: Publications of the Navy Records Society, 1897.
* Hattendorf, John B., (2000). "Sir George Rooke and Sir Cloudesley Shovell" in Le Fevre, Peter and Harding, Richard, eds. Precursors of Nelson: British admirals of the eighteenth century. London: Chatham.
* Hattendorf, John B. «Rooke, Sir George (c.1650–1709)». A: Oxford Dictionary of National Biography. Oxford University Press, gener 2008. DOI 10.1093/ref:odnb/24059.
# Germán Paredes García

Germán Paredes García (La Corunya, ¿1906? - Madrid, 3 de juliol de 1941) va ser un militar espanyol que va participar en la Guerra civil.

## Biografia

Membre de les JSU, després de l'esclat de la Guerra civil es va allistar voluntari per a combatre i temps després ja manava un batalló de la 31a Brigada Mixta.
Després del fracàs de l'ofensiva de Segòvia, Paredes García va passar a manar la 31a Brigada Mixta. Durant els següents mesos la unitat es va sotmetre a una reorganització i no va intervenir en combats. Al maig de 1938 es va formar la 200a Brigada Mixta i Germán Paredes va rebre el comandament de la nova unitat. El gener de 1939 va liderar un fallit atac en el Front del Centre, en suport d'una ofensiva a Extremadura, que va resultar un gran fracàs.
Durant el Cop de Casado, Paredes García va ser detingut i empresonat per les forces casadistas. Després del final de la contesa, va ser capturat pels franquistes, jutjat al costat d'altres militars republicans de l'anomenat "Expedient de la Junta de Casado", com Guillermo Ascanio Moreno, i afusellat a Madrid el 3 de juliol de 1941.

## Referències

* ↑ Carlos Engel Masoliver (1999). Historia de Las Brigadas Mixtas del Ejército Popular de la República, Almena Ediciones, pág. 59
* 1 2 Carlos Engel Masoliver (1999). Historia de Las Brigadas Mixtas del Ejército Popular de la República, Almena Ediciones, pp. 204-205
* ↑ Manuel Izquierdo (1996). Los Años Negros Del Resurgimiento, Endymión, pág. 119
# Josep Maria Pujol i Duran

Josep Maria Pujol i Duran (Vilanova i la Geltrú, 12 d'agost de 1930 - Vilanova i la Geltrú, 8 d'octubre de 2013) fou un futbolista català de la dècada de 1950.

## Trajectòria

Jugà al RCD Espanyol l'any 1950, malgrat no disputà cap partit oficial, només alguns amistosos. El seu únic gol amb l'Espanyol el marcà el 18 de maig de 1950, en un partit amistós enfront del CE Alcoià jugat a l'Estadi de Sarrià. Posteriorment jugà amb el CF Vilanova, Cartagena CF i CD Naval de Cartagena.
Un cop retirat continuà lligat a l'Espanyol, jugant amb els Veterans a la dècada de 1970 i principis de 1980, i essent fundador de la Penya Blanc-i-blava de Vilanova. També continuà lligat al CF Vilanova, on fou primer president de l'agrupació de Veterans i soci número 1 del club.

## Referències

* ↑ «Jose Maria Pujol Duran». rememori.com, 20-03-1940. Arxivat de l'original el 2015-04-13. [Consulta: 1r febrer 2015].
* ↑ «Fitxa de Pujol». Periquito.cat. [Consulta: 1r febrer 2015].
* ↑ «En la carretera de Sarria». Mundo Deportivo, 19-05-1950. [Consulta: 1r febrer 2015].
* ↑ «Fallece Josep Mª Pujol, ex futbolista perico». Mundo Deportivo, 09-10-2013. [Consulta: 1r febrer 2015].
* ↑ «Mor Josep M. Pujol». RCD Espanyol, 08-10-2013. Arxivat de l'original el 2015-04-06. [Consulta: 1r febrer 2015].
* ↑ «Mor Josep Maria Pujol, soci número 1 del CF Vilanova». Eix Dirari, 09-10-2013. [Consulta: 1r febrer 2015].
* ↑ «Mor Josep Maria Pujol, soci número 1 del CF Vilanova». esportspenedes.cat, 09-10-2013. [Consulta: 1r febrer 2015].

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
# Gran almirall

Gran almirall és un rang naval, i generalment és la màxima graduació. El seu ús més notable és a Alemanya (en alemany s'anomena Großadmiral)

## França

En la França de la Restauració borbònica era un rang honorífic equivalent al de mariscal a l'exèrcit

## Alemanya

A la Marina alemanya, el rang és equivalent al d'almirall de la flota britànic o americà. Va ser creat el 1901, i igual que els Mariscals els seus posseïdors estan autoritzats a portar un bastó de comandament.

### Primera Guerra Mundial

Abans i durant la Primera Guerra Mundial, van existir els següents grans almiralls a la Kaiserliche Marine (Marina Imperial) alemanya:
* El Kàiser Guillem II (1901)
* El rei Òscar II de Suècia (1901)]
* Hans von Köster (28 de juny de 1905)
* El Príncep Enric von Preußen (4 de setembre de 1909)
* Alfred von Tirpitz (27 de gener de 1911)
* Henning von Holtzendorff (31 de maig de 1918)

### Segona Guerra Mundial

Abans i durant la Segona Guerra Mundial, van existir els següents grans almiralls a la Kriegsmarine (Marina de Guerra) alemanya:
* Erich Raeder, llavors Comandant en Cap de la Kriegsmarine, va ser fet Gran Almirall l'1 d'abril de 1939
* Karl Dönitz, comandant de la Flota d'U-Boats i successor d'Adolf Hitler, va ser promogut a Gran Almirall el 30 de gener de 1943
La Kriegsmarine també tenia el rang d'almirall general (Generaladmiral), superior a almirall, però inferior a Gran Almirall.

## Itàlia

El rang de gran almirall (italià: Grande Ammiraglio) va ser creat per Benito Mussolini el 1924. En un inici va ser establert per honorar a Paolo Thaon di Revel, qui havia estat el cap de la Regia Marina durant la I Guerra Mundial; i va ser l'únic en portar el títol. Era equivalent a Mariscal d'Itàlia a l'exèrcit.

## Perú

El rang de gran almirall del Perú (espanyol: Gran Almirante del Perú) va ser creat pel Congrés peruà el 1967. Va ser atorgat pòstumament a Miguel Grau Seminario, un renomenat oficial naval peruà i heroi de la batalla naval d'Angamos durant la Guerra del Pacífic (1879-1884).

## Àustria-Hongria

Anton Haus, comandant de la Marina austrohongaresa durant part de la I Guerra Mundial va rebre el títol de Gran Almirall el 1916. Cap altre oficial (excepte membres de la família imperial) va ser promogut a aquest rang, incloent-hi els successors immediats de Haus.

## Referències de ficció

Veure: Insígnies de rang de l'Imperi Galàctic
# Granatwerfer 42

El 12 cm Granatwerfer 42 («llançagranades [model] 42» en alemany, oficialment 12 cm GrW 42) era un morter utilitzat per l'Exèrcit Alemany (Wehrmacht) durant la Segona Guerra Mundial.
Desenvolupat el 1942, el morter de 12 cm GrW 42 jurcava donar suport de proximitat a la infanteria alemanya amb una eficiència superior als altres morters usats en aquell temps. Era una arma molt similar al morter usat per la Unió Soviètica en el Front Oriental, que per la seva part era una millora del morter francès de 120 mm Brandt Mle 35. El morter de 120 mm Brandt Mle 35 va ser utilitzat en quantitats limitades durant la batalla de França, i va ser exportat a altres països (com la Unió Soviètica) abans de l'ocupació del país el 1940. El morter soviètic PM 38 de 120 mm va ser capturat en grans quantitats durant la Segona Guerra Mundial en el Front Oriental i utilitzat per les forces de la Wehrmacht i altres països de l'Eix abans de la introducció dels morters de disseny propi. Les unitats capturades pels alemanys van rebre la designació de 12 cm Granatwerfer 378 (r).
El Granatwerfer 42 constava d'una base circular, com els morters anteriors de disseny soviètic, i el canó, que reposava sobre un dospeus. Pel gran pes de l'arma (280 kg), es feia servir un eix amb dues rodes, que permetia arriar-la cap a l'acció. L'eix es podia retirar prestament abans de disparar.

## Vegeu també

* Granatwerfer 36
* Kz 8 cm GrW 42
* 8 cm Granatwerfer 34
# Guerra Ameríndia del Nord-oest

La Guerra Ameríndia del Nord-oest, en anglès: Northwest Indian War (1785–1795), o Little Turtle's War va ser una guerra mantinguda entre els Estats Units i una confederació de nombroses tribus d'amerindis dels Estats Units per al control del Territori del Nord-oest (Northwest Territory) britànic. Va ser seguit per centenars de conflictes sobre aquest territori, primer entre les tribus d'amerindis nord-americans i després amb aliances canviants entre les tribus i les potències europees: França, Gran Bretanya, i els seus colons.
Sota el Tractat de París (1783), amb el qual es va acabar la Guerra d'Independència dels Estats Units, Gran Bretanya cedí als Estats Units el "control" del Northwest Territory, el qual estava ocupat per nombroses tribus d'amerindis. Malgrat aquest tractat, els britànics van mantenir forts i polítiques que donaven suport als amerindis del territori del Nord-oest. El President George Washington dirigí la United States Army per aturar les hostilitats entre els natius i els colons per reforçar la sobirania dels Estats Units sobre el territori. Els amerindis infringiren diverses derrotes als militars i la milícia estatunidenca incloent la Harmar Campaign (1790) i la St. Clair's Defeat (1791). Uns 1.000 militars i milicians van ser morts.
Després de la desfeta de St. Clair, Washington ordenà al General "Mad" Anthony Wayne que organitzés i entrenés una força d'artilleria. Wayne va prendre el comandament de la nova Legion of the United States a finals de 1793. Va conduir els seus homes a la decisiva victòria de la batalla de Fallen Timbers el 1794. Els amerindis vençuts van ser forçats a cedir grans extensions de territori, incloent l'actual Ohio, pel Tractat de Greenville de 1795.

## Confederació ameríndia

* Little Turtle (miami)
* Blue Jacket (shawnee)
* Tecumseh (shawnee)
* Buckongahelas (lenape)
* Roundhead, o Stayeghtha (wyandot)
* Egushawa (ottawa)

## Referències

* ↑ Gregory Evans Dowd, A Spirited Resistance: The North American Indian Struggle for Unity, 1745–1815 (Johns Hopkins U.P. 1992.)

## Bibliografia

* Dowd, Gregory Evans. A Spirited Resistance: The North American Indian Struggle for Unity, 1745-1815. Baltimore and London: Johns Hopkins University, 1992.
* Jennings, Francis. The Founders of America. New York: Norton, 1993.
* Skaggs, David Curtis and Larry L. Nelson, eds. The Sixty Years' War for the Great Lakes, 1754-1814. East Lansing: Michigan State University Press, 2001. ISBN 0-87013-569-4.
* Sugden, John. Blue Jacket: Warrior of the Shawnees. Lincoln and London: University of Nebraska Press, 2000.
* Sword, Wiley. President Washington's Indian War: The Struggle for the Old Northwest, 1790-1795. Norman and London: University of Oklahoma Press, 1985.
* White, Richard. The Middle Ground: Indians, Empires, and Republics in the Great Lakes Region, 1650-1815. Cambridge University Press, 1991.

## Enllaços externs

* Bibliography of The Continental Army Operations against the Indians Arxivat 2012-10-08 a Wayback Machine. compiled by the United States Army Center of Military History
# Guerra de Massinissa

Durant la Segona Guerra Púnica, cartaginesos i númides van ser finalment derrotats a la batalla d'Ilipa l'any 206 aC, perdent el domini sobre Ibèria, que passaria a mans romanes. Després d'això Massinissa va canviar de bàndol i va fer ofertes d'aliança als romans (Silà, lloctinent d'Escipió) i finalment en una entrevista amb Publi Corneli Escipió Africà Major es va fer aliat romà. Després que els dos fills de Massinissa, Gulussa i Micipsa, enviats com ambaixadors a Cartago, forssin insultats i atacats a Cartago, va esclatar la guerra.

## La guerra

Massinissa va envair territori cartaginès i va assetjar Oroscapa on Àsdrubal hi va fer cap amb 25.000 homes i 400 cavallers i 6.000 cavallers númides, que van desertar al camp de Massinissa. Va intentar fer aixecar el setge i va lliurar batalla a Massinissa, però després de tot el dia de combat no hi va haver cap guanyador i van començar converses que van fracassar.
Massinissa progressivament va col·locar a Àsdrubal en una posició en què no podia rebre subministraments i finalment el cartaginès va haver de capitular per manca d'aliments, i per l'acord va poder sortir amb seguretat deixant armes i bagatges; quan ja es retiraven els númides els van atacar traïdorament, violant el tractat, i van destruir l'exèrcit cartaginès.

## Conseqüències

Àsdrubal i uns quants més es van poder escapar cap a Cartago. El Senat, per salvar la cara davant Roma, el va condemnar al desterrament junt amb tots els que havien estat a favor de la guerra contra Massinissa. Es va refugiar en territori númida i va reunir un exèrcit de vit mil homes.
Quan el Senat cartaginès va veure que fes les concessions que fes, no podia evitar els propòsits romans per destruir Cartago, i quan es van iniciar els preparatius per l'enfrontament final van cridar a Àsdrubal l'any 149 aC i li van donar el comandament, junt amb un altre Àsdrubal (net de Masinissa) que tindria el comandament de la ciutat. El seu exèrcit li assegurava el domini en camp obert i l'arribada de subministraments a la ciutat, mentre els romans havien de rebre les seves provisions per mar.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Massinissa». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 25 juliol 2022].