OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Yussuf Poulsen

Yussuf Yurary Poulsen (Copenhaguen, 15 de juny de 1994) és un jugador de futbol professional danès que actualment juga al conjunt alemany del RB Leipzig com a davanter o extrem.

## Referències

* ↑ «2018 FIFA World Cup Russia – List of Players» (PDF). Fédération Internationale de Football Association, 04-06-2018. Arxivat de l'original el 19 de juny 2018. [Consulta: 19 juny 2018].
* ↑ «Yussuf Poulsen». danskfodbold.

## Enllaços externs

* Perfil a la selecció danesa Arxivat 2015-09-23 a Wayback Machine. (en danès)
* Estadístiques completes en lliga a danskfodbold.com (en danès)
Yussuf Poulsen amb la selecció danesa - Plantilles de navegació :
Selecció de futbol de Dinamarca – Copa del Món de Futbol 2018
1 Schmeichel •
2 Krohn-Dehli •
3 Vestergaard •
4 Kjær  •
5 Knudsen •
6 Christensen •
7 Kvist •
8 Delaney •
9 Jørgensen •
10 Eriksen •
11 Braithwaite •
12 Dolberg •
13 Jørgensen •
14 Dalsgaard •
15 Fischer •
16 Lössl •
17 Larsen •
18 Lerager •
19 Schöne •
20 Poulsen •
21 Cornelius •
22 Rønnow •
23 Sisto •
Entrenador: Åge Hareide
Selecció de futbol de Dinamarca – Eurocopa 2020
1 Schmeichel •
2 Andersen •
3 Vestergaard •
4 Kjær (c) •
5 Mæhle •
6 Christensen •
7 R. Skov •
8 Delaney •
9 Braithwaite •
10 Eriksen •
11 Skov Olsen •
12 Dolberg •
13 Jørgensen •
14 Damsgaard •
15 Nørgaard •
16 Lössl •
17 Stryger Larsen •
18 Wass •
19 Wind •
20 Poulsen •
21 Cornelius •
22 Rønnow •
23 Højbjerg •
24 Jensen •
25 Christiansen •
26 Boilesen •
Seleccionador: Hjulmand
Selecció de futbol de Dinamarca – Copa del Món de Futbol 2022
1 Schmeichel •
2 Andersen •
3 Nelsson •
4 Kjær  •
5 Mæhle •
6 Christensen •
7 Jensen •
8 Delaney •
9 Braithwaite •
10 Eriksen •
11 Skov Olsen •
12 Dolberg •
13 Kristensen •
14 Damsgaard •
15 Nørgaard •
16 O. Christensen •
17 Larsen •
18 Wass •
19 Wind •
20 Poulsen •
21 Cornelius •
22 Rønnow •
23 Højbjerg •
24 R. Skov •
25 Lindstrøm •
26 Bah •
Entrenador: Hjulmand
Selecció de futbol de Dinamarca – Eurocopa 2024
1 Schmeichel •
2 Andersen •
3 Vestergaard •
4 Kjær (c) •
5 Mæhle •
6 Christensen •
7 Jensen •
8 Delaney •
9 Højlund •
10 Eriksen •
11 Skov Olsen •
12 Dolberg •
13 Jørgensen •
14 Damsgaard •
15 Nørgaard •
16 Hermansen •
17 Kristiansen •
18 Bah •
19 Wind •
20 Poulsen •
21 M. Hjulmand •
22 Rønnow •
23 Højbjerg •
24 Dreyer •
25 Kristensen •
26 Bruun Larsen •
Seleccionador: K. Hjulmand :
# Borja Vilallonga

Borja Vilallonga (Llagostera, 1 de maig de 1985) és un historiador i periodista català.
Vilallonga és doctor en història per l'École des Hautes Études en Sciences Sociales de París. Ha treballat com a investigador al mateix centre, així com a la Columbia University. També ha fet de professor visitant a la Universitat de Nova York. Ha centrat la seva recerca en la formació dels nacionalismes català i espanyol durant el segle xix i sobre les connexions entre religió i modernitat a l'Europa vuitcentista. Ha col·laborat amb diversos mitjans de comunicació, com l'Ara, El Nacional, El Temps, El Periódico, Nació Digital, Vilaweb, Núvol, Diari de Girona, a més de les publicacions americanes Jacobin i Algemeiner. També ha treballat com a director editorial a Morningside, una de les majors empreses de traducció dels Estats Units. De març a juliol de 2017 va ser el director del setmanari El Temps. El 2020 va ser editor fundador de la revista Esperit.
El 2024 va publicar la seva primera novel·la, El Tigre.

## Referències

* 1 2 «Borja Vilallonga, nou director del setmanari El Temps». dBalears, 15-03-2017. Arxivat de l'original el 2017-03-18 [Consulta: 17 març 2017].
* ↑ Vilallonga, Borja. Representar la nació : història i memòria d'Espanya en la Catalunya vuitcentista (Tesi). Paris, EHESS, 2011.
* ↑ «Borja Vilallonga a l'Ara.cat». Ara.cat. [Consulta: 28 desembre 2020].
* ↑ «Borja Vilallonga - Articles» (en catalan). [Consulta: 19 març 2021].
* ↑ «Articles a EP» (en castellà), 21-11-2020. [Consulta: 19 març 2021].
* ↑ NacióDigital. «Articles d'opinió de Borja Vilallonga | NacióDigital». [Consulta: 19 març 2021].
* ↑ TV3. «Entrevista a Borja Vilallonga, director del setmanari "El Temps"». [Consulta: 26 març 2019].
* ↑ Sureda, Marc. «Neix la revista Esperit - ELPOLLTV». [Consulta: 29 desembre 2020].
* ↑ «Borja Vilallonga». Arxivat de l'original el 2021-04-17. [Consulta: 19 març 2021].
* ↑ Pujol i Cruells, Adrià. «Viatge al fons del tercer ull amb Borja Vilallonga». El País, 22-11-2024. [Consulta: 23 novembre 2024].
* ↑ «El Tigre». Grup 62, 2024. [Consulta: 23 novembre 2024].

## Enllaços externs

* Borja Vilallonga - Lloc web oficial
# Znàmenka (Kémerovo)

Znàmenka (en rus: Знаменка) és un poble de l'óblast de Kémerovo, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 199 habitants, pertany al districte de Mariïnsk.

## Referències

* ↑ «Определение высоты над уровнем моря по координатам». latlong.ru. Arxivat de l'original el 2018-08-26. [Consulta: 24 març 2014].
# Zhu Chen

Zhu Chen (諸宸) (16 de març de 1976) és una jugadora d'escacs xinesa, Gran Mestre Femenina (WGM), i ex-campiona del món femenina d'escacs entre els anys 2001-2004. Fou la segona campiona mundial xinesa de la història, després de Xie Jun. Actualment competeix per Qatar, país del qual va obtenir la nacionalitat després d'haver-se casat amb Mohammed Al-Modiahki.
Tot i que roman inactiva des del setembre de 2017, a la llista d'Elo de la FIDE del juny de 2020, hi tenia un Elo de 2423 punts, cosa que en feia la jugadora número 3 de Qatar. El seu màxim Elo va ser de 2548 punts, a la llista de gener de 2008 (posició 399 al rànquing mundial absolut).

## Resultats destacats en competició

El 1988 Zhu es va convertir en la primera xinesa que guanyava una competició internacional d'escacs, ja que va guanyar el 12è Campionat del món femení sub-12 a Timişoara. Va guanyar el Campionat Mundial Juvenil Femení en dues ocasions, els anys 1994 (a Caiobá) i 1996 (a Medellín). Va ser també Campiona femenina de la Xina tres vegades, els anys 1992, 1994, i 1996.

### Campiona del món absoluta

Amb 25 anys va vèncer la russa Aleksandra Kosteniuk en un matx pel Campionat mundial d'escacs femení 2001/2002, per 5 a 3, i va esdevenir la XI Campiona del Món. Zhu va perdre l'oportunitat de defensar el títol el 2004 a Geòrgia a causa del seu embaràs i a una atapeïda agenda.

## Notes i referències

* ↑ Fou la 13a persona xinesa en obtenir el títol de GM.
* ↑ «Nota biogràfica de Zhu Chen» (en anglès). Chessgames.com. [Consulta: 8 setembre 2010].
* ↑ Reportatge sobre el casament de Katerina Lahnó i sobre d'altres parelles de Grans Mestres: Kateryna and Robert – pour la vie à jamais unis..., Chessbase, 26 de febrer de 2009 (en anglès). Consultat el dia 6 de novembre de 2011 (anglès)
* ↑ Fotografia de Zhu Chen i referència al seu matrimoni amb Mohammed Al-Modiahki, dins un reportatge sobre l'olimpíada de 2006: Olympiad R3: Kramnik, Anand play and win, Chessbase, 24 de maig de 2006 (en anglès). Consultat el dia 6 de novembre de 2011 (anglès)
* ↑ «"Rànquing d'escaquistes per federació: Qatar"» (en anglès). lloc web de la FIDE. [Consulta: 7 juny 2020].
* ↑ Posició al rànquing mundial i evolució Elo de Zhu Chen «benoni.de» (en alemany). Arxivat de l'original el 2011-09-24. [Consulta: 14 juliol 2011].
* ↑ «Campionats del món per edats: campions» (en portuguès). brasilbase. [Consulta: 10 febrer 2014].
* ↑ Weeks, Mark. «World Junior Chess Champions» (en anglès). mark-weeks.com. [Consulta: 13 maig 2011].
* ↑ :: Xinhuanet - English :: (anglès)

## Enllaços externs

* Posicions crítiques de les seves partides a «wtharvey.com». [Consulta: 15 abril 2010]. (anglès)
* La seva participació com a representant de Qatar. (anglès)
# Stormgade

Stormgade és un carrer del centre de Copenhaguen, Dinamarca. Va des del canal de Frederiksholm fins al bulevard HC Andersens on es converteix en el carrer Tietgensgade abans de continuar per la part posterior dels jardins de Tívoli i l'estació central de Copenhaguen. En la direcció oposada, un pont el connecta amb Slotsholmen, on el trànsit pot continuar a través del Pont Holmen fins al Holmens Kanal, part de l'anell 2, o a través del Pont Knippel fins a Christianshavn i Amager. El nom del carrer fa referència a l'assalt (Storm) de Copenhaguen l'any 1659 per part de les tropes sueques.

## Història

La zona al sud de Slotsholmen formava part originalment de la zona d'aigües poc profundes coneguda com Kalveboderne. La línia de costa passava aproximadament per on passa avui Stormgade. La nit del 10 de febrer de 1658, les tropes sueques van fer un assalt a Slotsholmen a través del gel. Després de l'atac, es va decidir millorar la defensa de Slotsholmen ampliant la muralla occidental de Copenhaguen a l'aigua. La zona entre la muralla i el nou canal de Frederiksholm es va recuperar i es va convertir en un petit barri nou amb tres carrers curts: Slotsholmen, Ny Vestergade i Ny Kongensgade.
Quan la muralla occidental va ser enderrocada a finals de la dècada de 1870, el carrer va ser ampliat un bloc sencer fins al Vestre Boulevard (l'actual HC Andersens Boulevard).
Tot el costat sud-est del carrer va ser enderrocat l'any 1931 per donar pas a una ampliació del Museu Nacional.

## Edificis

Al carrer, hom hi pot trobar el Museu Nacional (números 6-8), del qual destaca la columnata, el Palau Holstein o el Harboeske Enkefruekloster (n.14). La majoria d'aquests edificis han patit modificacions al llarg dels segles.

## Referències

* ↑ «Stormgade» (en danish). indenforvoldene.dk. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 18 setembre 2014].
* ↑ «De fromme brødre i Stormgade» (en danish). Berlingske. [Consulta: 18 setembre 2014].
* ↑ «Stormgade 1-5/Vester Voldgade 101/Ny Vestergade 10 / Frederiksholms Kanal 12» (en danish). indenforvoldene.dk. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 18 setembre 2014].
* ↑ «Stormgade 8» (en danish). indenforvoldene.dk. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 18 setembre 2014].
* ↑ «Stormgade 14a-f» (en danish). indenforvoldene.dk. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 18 setembre 2014].
# Basílica de Sant Jaume (Praga)

La basílica de Sant Jaume (en txec Bazilika svatého Jakuba Většího) al nucli antic de Praga, República Txeca. L'església és la llar de la Madonna Pietatis i la tomba del comte Vratislav de Mitrovice.

## Església original

L'església va ser construïda al segle XIII per als franciscans. Va ser construïda en l'estil d'arquitectura gòtica. La fundació de l'església original estava relacionada amb l'adquisició de les relíquies d'Ottokar I de Bohèmia. Es desconeix la ubicació exacta d'aquesta església original i el seu aspecte, ja que l'església va ser destruïda en un incendi l'any 1689. Es creu que el foc va ser iniciat per persones que treballaven per a Lluís XIV de França.

## Església actual

Quan va ser reconstruïda, es va fer en l'estil d'arquitectura barroca. La reconstrucció va incloure l'addició de més de 20 altars. Artistes com Jan Jiří Heinsch, Václav Vavřinec Reiner i Petr Brandl van crear quadres per als altars. L'any 1702 s'hi va instal·lar un orgue. El 1974 el papa Pau VI va concedir a l'església el títol honorífic de basílica menor.
L'església és el lloc de descans final del comte Vratislav de Mitrovice, canceller de Bohèmia de l'emperador del Sacre Germànic Josep I, que va morir a Viena el 1712, però les restes del qual van ser traslladades a Praga el 1714 després de la finalització de la magnífica tomba barroca per Johann Bernhard Fischer von Erlach. També hi ha un avantbraç momificat a la dreta de l'entrada de la tomba, que data de més de 400 anys. El braç és d'un lladre de joies que va intentar robar a l'altar major, que té una estàtua de la Mare de Déu. Es creu que quan el lladre va intentar robar les joies, Maria li va agafar del braç i no el va deixar anar, llavors els monjos li van tallar el braç.

## Orgue

L'orgue original, que data de 1705, és obra del famós organista txec Abraham Starka de Loket. Al llarg dels segles l'orgue ha patit canvis. El 1754 va tenir lloc la primera reconstrucció per František Katzer. De nou, això va tenir lloc l'any 1906 per Josef Černý i Josef Rejna. Una altra intervenció va tenir lloc l'any 1941. L'orgue es va adaptar llavors a la composició moderna. L'última gran reconstrucció es va dur a terme entre 1981 i 1982 on es van restaurar els sons originals de Starka, en la seva major part amb les pipes originals, i es van conservar molts colors romàntics interessants. L'instrument actual té quatre manuals, 91 parades i 8.277 tubs.

## Referències

* 1 2 Rick Steves. Rick Steves' Best of Europe 2011. Avalon Travel Publishing, 14 September 2010, p. 204. ISBN 978-1-59880-871-1.
* 1 2 3 Turp, Craig. DK Eyewitness Travel Guide: Prague. Londres: DK Travel, 2012. ISBN 0756683998.
# Expedició a Dhu l-Kadr i a l'Eufrates (1400)

L'expedició a l'emirat de Dhu l-Kadr o Abulistan/Elbistan i a la zona del Eufrates (1400) fou una campanya militar de les forces de Tamerlà que havien conquerit Sivas i avançaven cap al sud.
Després de la conquesta de Sivas, Tamerlà, llest com era, no va avançar cap al interior, tenint a rereguarda els turcmans hostils i els mamelucs, tot i saber que el jalayírida Ahmad ibn Uways havia evacuat Bagdad aquell mes d'agost i havia anat a buscar el refugi otomà juntament amb el kara koyunlu Kara Yusuf. El seu projecte era ocupar els principals bastions de l'Eufrates (Malatya, Kiakhta i Behisni) que podia utilitzar en una guerra contra els mamelucs per la possessió de Síria.
Grups turcmans de l'emirat de Dhu l-Kadr havien robat cavalls a les forces timúrides durant el setge de Sivas i Timur va decidir revenjar-se. L'emir o hakim Tahartan d'Erzincan fou reenviat al seu domini per controlar les fronteres. Cap a Dhu l-Kadr va enviar al príncep Xah Rukh amb diversos amirs; només saber-se la seva arribada els turcmans van fugir a les muntanyes però foren perseguits i morts; alguns van tractar de lluitar sense cap èxit; el botí va consistir en cavalls, bous, cabres i mules.
Després es va enviar un correu a Malatya (Melitene) per intimar la ciutat a la rendició. El governador era el fill de Mustafà, el defensor de Sivas, que com a resposta va fer empresonar al correu, desfermant la ira de Timur que amb totes les seves forces va marxar cap a Malatya. Al saber-ho, Ibn Mustafa va abandonar la ciutat amb els seus fidels i quan va arribar Timur, Malatya li va obrir les portes (15 de setembre del 1400) i va comprar l'amnistia pels musulmans (els georgians i armenis, cristians, foren fets esclaus). Les altres ciutats otomanes de l'Eufrates fins a Kiakhta es van sotmetre a Jahan Xah que va assolar tota la zona.
En aquest territori es va constituir en un govern de frontera encomanat a Kara Osman, emir de Diyarbakr, que tenia l'encàrrec d'actuar de concert amb Tahartan (al que en teoria estava supeditat) per defensar la zona de protecció de l'Eufrates, zona que anava de Erzurum a Kiakhta. En tot aquest temps Bayazid I no va fer cap intent seriós d'aturar o enfrontar a Timur.

## Referències

* 1 2 Campaigne de Timur en Anatolie (1402), per Marie-Mathilde Alexandrescu Derca, Bucarest, 1942
* ↑ Yazdi Sharaf al-Din Ali, Zafarnama, Trad. al francès de Petis de la Croix sota el títol “Histoire de Timur Bec”, V, 16
* ↑ De la Croix el considera erròniament fill de Burhan al-Din de Sivas, però en realitat Kara Osman era l'amir dels Ak Koyunlu i qui havia matat a Burhan al-Din en combat; el fill de Burhan al-Din era Zain al-Abidin Muhammad
# Auguste du Vergier de La Rochejaquelein

Auguste du Vergier de La Rochejaquelein (La Jaudonnière, 17 d'abril de 1784 - París, 21 de novembre de 1868) era un soldat francès i un general vendeà. Era germà d'Henri de La Rochejaquelein.

## Biografia

Infant encara durant la Revolució Francesa, Auguste de La Rochejaquelein va emigrar amb part de la seva família. Va servir durant un temps a la Royal Navy anglesa. El 1812 es va allistar a l'exèrcit imperial amb el rang de segon tinent en cavalleria. Després va participar en el Gran Exèrcit a la campanya russa i va patir tres ferides a la batalla de Borodinó, inclosa una a la cara que li va valer el sobrenom de Balafré. El 1814, va ser nomenat tinent-coronel en el regiment de granades muntats de la Guàrdia Imperial. No obstant això, el 1815 durant el Govern dels cent dies, La Rochejaquelein es va unir als insurgents vendeans i va participar en la Revolta de La Vendée de 1815.
Després de la restauració de la monarquia, La Rochejaquelein va obtenir el grau de coronel el setembre de 1815, després el de mariscal de camp el 1818. El 14 de setembre de 1819 es va casar amb Claire Louise Augustine Félicité Maclovie de Durfort-Duras, vídua de Charles Léopold Henri de La Trémoille. Va comandar una brigada durant la guerra espanyola de 1823. El 1832 va participar en la conspiració de Maria Carolina de Borbó-Dues Sicílies (duquessa de Berry).
Es va exiliar després de la revolució de juliol, i entra a Espanya i Portugal, on va participar en la Primera Guerra Carlina al servei del rei de Portugal Miquel I i Carles de Borbó amb el rang de tinent general. No fou l'únic de la família: el seu nebot, Lluís, mor davant de Lisboa.
Auguste de La Rochejaquelein finalment va tornar a França i va morir el 1868, va ser enterrat amb els seus dos germans, Henri i Louis a l'església de Saint-Aubin de Baubigné a Deux-Sèvres.

## Referències

* 1 2 Mension-Rigau, 1999, pàg. 553.
* ↑ Mension-Rigau, 1999, pàg. 554.
# The Angels Wash Their Faces

The Angels Wash Their Faces és una pel·lícula estatunidenca de 1939 de Warner Bros. dirigida per Ray Enright i protagonitzada per Ann Sheridan, Ronald Reagan i els Dead End Kids.

## Argument

Un jove acabat de sortir d'un reformatori es trasllada a un nou barri amb la seva germana, amb la intenció de començar una nova vida. Però es veu involucrat amb el cap de la màfia local i els polítics corruptes i aviat es veu acusat d'un incendi i un assassinat que no ha fet.

## Repartiment
### Els Dead End Kids

* Billy Halop com Billy Shafter
* Bobby Jordan com Bernie Smith
* Leo Gorcey com Leo Finnegan
* Gabriel Dell com Luigi Batteran
* Huntz Hall com Huntz Gartman
* Bernard Punsly com Luke 'Sleepy' Arkelian

### Repartiment addicional

* Ann Sheridan com Joy Ryan
* Ronald Reagan com Patrick Remson
* Bonita Granville com Peggy Finnegan
* Frankie Thomas com Gabe Ryan
* Margaret Hamilton com Miss Hannaberry
* Marjorie Main com Mrs. Arkelian
* Grady Sutton com Gildersleeve
* Aldrich Bowker com Turnkey
* Cy Kendell com Hynes
* Henry O'Neill com Ramson Sr.
* Eduardo Ciannelli com Martino
* Berton Churchill com alcalde Dooley
* Minor Watson com Maloney
* Jackie Searle com Alfred Goonplatz
* Bernard Nedell com Kramer
* William Hopper com fotògraf (sense acreditar)

## Producció

The Angels Wash Their Faces es va rodar sota el títol The Battle of the City Hall. Es va canviar per fer referència al títol de la pel·lícula no relacionada Angels with Dirty Faces, que també va protagonitzar Ann Sheridan i els Dead End Kids juntament amb James Cagney i Humphrey Bogart i que s'havia estrenat l'any anterior.

## Recepció

Variety va escriure que, tot i que Ray Enright va sacrificar la "plausibilitat per a l'acció", havia "dirigit amb un ull per a l'espectacularitat, inclosa una escena emocionant de l'incendi i una seqüència dramàtica de la sala de tribunals" i mai va deixar que "el ritme ràpid s'alleugés", mentre que el "guió no segueix el ritme vertiginós de la trama".

## Referències

* 1 2 Variety, September 1939, pàg. 14.
* ↑ Hayes, David and Brent Walker (1984). The Films of The Bowery Boys. Secaucus, NJ: Citadel Press.
# Galiot (mariner)

Un galiot és un home condemnat a remar a galeres o a un altre vaixell, com a forma de pagament per un delicte o per haver estat capturat en una batalla. Atès l'esforç que suposava, era considerat exclusivament masculí.
El conjunt dels galiots formava la xurma. No tots els remers o galiots eren condemnats. També hi havia esclaus, forçats a remar sense paga. Però els anomenats bonavoia cobraven un sou. En part eren galiots que, havent acomplert la seva condemna, continuaven fent la mateixa tasca a manca de millors oportunitats. Els remers lliures s'anomenen "companyons" en documents antics.
Els responsables de la xurma eren el còmit i el sotacòmit. Pel que fa a la posició dels remers en els trasts sembla que hi havia palomers, postics i terçols. En les galeres a galotxa, amb tres remers per rem, el remer més important i expert que manejava el guió s'anomenava vogavant.

## Referències en la literatura

* Ramon Muntaner, Crònica de Ramon Muntaner
* Victor Hugo, El darrer dia d'un condemnat.

## Vegeu també

* Galera
# Un sol Interior

Un sol interior, títol original en francès Un beau soleil intérieur, és una pel·lícula francesa dirigida per Claire Denis estrenada el 2017. Ha estat doblada al català i emesa per TV3 al 2018.

## Argument

Isabelle, divorciada i artista divorciada amb un fill, busca l'amor veritable, però només va trobant decepcions... Inspirada en l'assaig de Roland Barthes "Fragments d'un discurs amorós".

## Repartiment

* Juliette Binoche: Isabelle
* Xavier Beauvois: Vincent, el banquer
* Philippe Katerine: Mathieu
* Josiane Balasko: Maxime
* Sandrine Dumas: Ariane
* Nicolas Duvauchelle: l'actor
* Alex Descas: Marc, el galerista
* Laurent Grevill: François
* Bruno Podalydès: Fabrice
* Paul Blain: Sylvain
* Valeria Bruni Tedeschi: La dona del vident
* Gérard Depardieu: El vident
* Clara Tran: Actriu

## Producció
### Preproducció

El film té com a títol de treball Des lunettes noires.

### Rodatge

El rodatge té lloc a la Cruesa a mitjans de gener de 2017 (Sent Legèr de Garait, Arrena - roure de Sazeirat i La Sostrana) a continuació al tren que porta l'equip del film a París, on té lloc la continuació del rodatge.

## Acollida
### Acollida crítica

"La pel·lícula podria funcionar com tantes altres comèdies al voltant de les aventures sentimentals d'una dona de mitjana edat
* "La deliciosa incursió de Claire Denis en alguna cosa semblant a una comèdia romàntica conserva tot el segell de delicadesa sensual de la directora."
* "Pot ser graciosa, fins i tot lleugera, però és increïblement perceptiva amb les vides i les relacions tan complicades que tenim, especialment quan hi ha membres de l'altre sexe pel mig."
Juliette Binoche obté diverses nominacions pel seu paper:
* César a la millor actriu
* Premi Lumières a la millor actriu
* Globus de Cristal a la millor actriu
* Premi del cinema europeu a la millor actriu

### Selecció

* Festival de Canes 2017: Selecció a la Quinzena dels directors

## Referències

* ↑ «Un sol interior». esadir.cat. Televisió de Catalunya. [Consulta: 8 novembre 2024].
* 1 2 «Cinéma - Juliette Binoche et Gérard Depardieu en tournage cette semaine dans la Creuse». www.lamontagne.fr, 20-01-2017 [Consulta: 28 abril 2017].
* ↑ «Juliette Binoche et Gérard Depardieu en tournage en Creuse - France 3 Nouvelle-Aquitaine». France 3 Nouvelle-Aquitaine, 16-12-2016 [Consulta: 28 abril 2017].
* ↑ Iglesias, Eulàlia «[ Jiliette Binoche a la recerca del gran amor ]». diari ARA, 06-04-2018.
* ↑ Lodge, Guy «Film Review: ‘Let the Sunshine In'» (en anglès). Variety, 18-05-2017.
* ↑ Mintzer, Jordan «'Bright Sunshine In' ('Un beau soleil interieur'): Film Review | Cannes 2017» (en anglès). The Hollywood Reporter.