OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Anti/Dogmatikss

Anti/Dogmatikss va ser un grup de hardcore punk de la Roca del Vallès format a finals de 1983. Durant la seva existència, va publicar dues maquetes. La primera va ser Rompan filas!!!, la més recordada, i va participar en diversos recopilatoris, alguns d'ells internacionals.
Se'l considera un dels grups fundacionals de l'escena hardcore catalana, al costat de bandes com GRB, Shit S.A., L'Odi Social i Subterranean Kids. Amb molts canvis de formació i interrupcions en la seva carrera, va estar en actiu fins als primers anys de la dècada del 1990. El seu llegat va ser recopilat en un CD pel segell discogràfic Tralla Records l'any 2000.

## Discografia

* Rompan filas!!! (1984)
* Nooooo (1988)
* Anti-dogmatikss (Lengua Armada, 1999)
* Anti/DogmatikSS (Tralla, 2000)
* Rompan filas + Unreleased recordings (BCore, 2013)

## Referències

* ↑ «Anti/Dogmatikss». Fusiònica, 14-07-2018. [Consulta: 27 desembre 2023].
* ↑ «Anti/Dogmatikss - Rock Viu». Vilaweb, 10-08-2009. [Consulta: 27 desembre 2023].
* ↑ Vila, Albert. «Festival Fusiònica 2018 - Día 1/4: ANTI/DOGMATIKSS + NOSA» (en castellà). Science of Noise, 03-10-2018. [Consulta: 27 desembre 2023].
* ↑ «Anti-Dogmatikss». BCore. Arxivat de l'original el 2018-07-26. [Consulta: 13 setembre 2019].
* ↑ «Anti/Dogmatikss: Del punk al hardcore y más (pt.III)» (en espanyol europeu). BCBlog. [Consulta: 27 desembre 2023].
* ↑ Pérez, Pedro J. «Grupos Nacionales Nuevaola80: Anti/Dogmatikss». [Consulta: 27 desembre 2023].
# Alejandra López Gabrielidis

Alejandra López Gabrielidis (Mendoza, Argentina, 1986) és una filòsofa i professora universitària argentina especialitzada en art i tecnologies digitals.
Llicenciada en Filosofia per la Universitat Nacional de Cuyo a Mendoza (Argentina), amb un Màster en Art i Tecnologia digital per la Universitat de Rennes 2 (França) i doctorada en “Estudis avançats en Produccions Artístiques” a la branca “Art a l'Era Digital” per la Universitat de Barcelona (UB) amb cotutela per la Universitat de Rennes 2, Alejandra López Gabrielidis, en la seva recerca, examina les noves modalitats de corporalitat que sorgeixen en relació amb el fenomen de la datificació, analitzant les relacions que es teixeixen entre les dades i el cos des d'un paradigma d’agencialitat i cognició distribuïdes. Darrerament ha treballat com a investigadora a Tecnopolítica, en el grup Communication Networks and Social Change (CNSC) del Internet Interdisciplinary Institute (IN3) de la Universitat Oberta de Catalunya (UOC), i és cocoordinadora del Vector de Conceptualització Sociotècnica. També ha treballat com a professora de Teories Crítiques del Disseny Interactiu, Comportament Digital i Internet Mining a ELISAVA, i d'Estètica i Nous Mitjans a l'Escola Superior de Disseny (ESDi). Ha traduït el llibre de Franco «Bifo» Berardi Fenomenología del Fin. Sensibilidad y mutación conectiva (2017) i ha publicat articles i assaigs en diverses revistes i editorials com Holobionte, BRAC, InterARTive, Teknokultura, Arquine, El Salto i textos d'exposicions com «Ssssssssilex» (La Capella) o «Cos i Ficció» (Dilalica).
L'any 2022 guanyà la Beca Postdoctoral Irla 2022-2023, amb un projecte desenvolupat a la Universitat Oberta de Catalunya, amb el títol «Del cos al núvol. Democratitzar la Intel·ligència Artificial» que cerca explorar les possibilitats de repensar la Intel·ligència Artificial des de bases socials i democràtiques.

## Referències

* 1 2 «Alejandra López Gabrielidis». Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB). [Consulta: 29 maig 2024].
* ↑ «Alejandra López Gabrielidis». BAU Centre Universitari de Disseny [Consulta: 31 maig 2024].
* ↑ «Alejandra López Gabrielidis». Tecmologia [Consulta: 31 maig 2024].
* ↑ «Alejandra López Gabrielidis guanya la Beca Postdoctoral Irla 2022-2023 La proposta guanyadora explorarà com repensar la IA des de base socials i democràtiques». Fundació Josep Irla, 20-07-2022. [Consulta: 31 maig 2024].
# Dorífor

El Dorífor (del grec δορυφόρος, doryphoros, 'el que porta la llança') és una escultura de Policlet, realitzada entre el 450 i el 445 aC, molt probablement una representació ideal del mític atleta o heroi, possiblement el jove Aquil·les.
Aquesta és l'obra exponencial del període clàssic grec i una de les més importants de l'autor. Si comparéssim totes les obres de Policlet, com el Diadúmenos, veuríem l'evolució de l'artista i l'evolució de l'escultura grega.
El Dorífor, en l'imaginari col·lectiu, és l'encarnació del cànon clàssic. L'escultura aplica per primera vegada el sistema de proporcions ideal per a un cos i els estudiosos del tema no es van posar d'acord sobre quina n'era la mesura base. Les primeres teories diuen que era la falangeta del dit petit i, gràcies a aquesta, es podia fer un càlcul de totes les altres mesures del cos. Però Policlet, en El cànon, va deixar establert que l'altura total de la figura hauria de ser el seu cap multiplicat per 7. Es coneix com el cànon 1/7 i és la mesura acceptada com a cànon ideal. En aquesta estàtua, s'expressa l'harmonia entre les parts: Policlet aconsegueix crear una proporcionalitat i un dinamisme estructural en les cames i els braços, les espatlles i l'abdomen.
Es tracta d'un dels exemples més primerencs del contrapposto, que és alternatiu i creuat, utilitzat per a donar un lleu moviment que trenca la frontalitat, amb la cama dreta aguantada a terra i l'esquerra simulant un pas, amb només els dits del peu tocant a terra, el braç dret en repòs i l'esquerre doblegat per sostenir la llança, el tors i el cap lleugerament decantats a la dreta. En conclusió de les línies compositives, podem dir que Policlet trenca el concepte tradicional de simetria oposada.
D'aquesta obra, no se n'ha conservat l'original, de bronze, i només ha arribat fins a nosaltres en diverses còpies romanes de marbre (això vol dir que era molt admirada i té influència en el model per a representar els emperadors romans, per exemple: August de Prima Porta), entre les quals destaca la del Museu Arqueològic Nacional de Nàpols, de 212 cm d'alt, trobada al segle xvi a la Villa Aldobrandini de Frascati. Cal fer notar que les còpies de marbre afegeixen un tronc d'arbre darrere la cama dreta per aguantar el pes de l'estàtua, ja que es tracta d'un material molt més pesant que el bronze originari, i més si es té en compte que les estàtues de bronze eren buides. Aquesta i moltes altres obres de Policlet només es coneixen mitjançant còpies posteriors i fragments.
La funció d'aquesta escultura és decorativa; es creu que anava col·locada en un lloc públic o era un monument sepulcral o votiu. Policlet esculpeix figures d'atletes per encàrrec de les famílies benestants gregues.

## Referències

* Domènech, Albert. "Història de l'art: arts, humanitats i ciències socials" Editorial Teide SA,2009, p. 58-81.
* J. R. Triadó Tur, M. Pendás García, X. Triadó Subirana. "Historia de l'art" Editorial Vicens Vives, 2010, p. 80-81.
# Alfred Chester Beatty

Sir Alfred Chester Beatty (1875 - 19 de gener de 1968) Seana 1985: fou un magnat de la mineria, sovint se l'anomenava "Rei del coure". D'origen Americà, l'any 1933 es va nacionalitzar al Regne Unit, i posteriorment fou nomenat ciutadà d'honor d'Irlanda el 1957. Famós col·leccionista d'art oriental i de llibres, va llegar els Chester Beatty Papyri al Museu Britànic i a la Chester Beatty Library de Dublín, Irlanda.
Alfred Chester Beatty va néixer a Nova York el 1875, es va graduar a la Universitat de Colúmbia com enginyer de mines. Va fer la seva fortuna gràcies a les empreses mineres Cripple Creek de Colorado, entre altres a tot el món. Era sovint anomenat el "Rei del Coure".
A la dècada de 1940, va iniciar un recull notable i impressionant d'art oriental i llibres. Fou també propietari de 19 papirs de l'antic Egipte que donar al Museu Britànic, incloent els famosos papirs bíblics de Chester Beatty. Va mudar les seves col·leccions a Dublín, Irlanda, el 1950. Cap a l'any 2000 la Biblioteca Chester Beatty, que alberga la col·lecció, es va traslladar al Castell de Dublín de Shrewsbury.
El 1954, a Beatty, se li va concedir la nacionalitat irlandesa i el 1957 ciutadà d'honor d'Irlanda, i a la seva mort el 1968, se li va atorgar un funeral d'Estat - un dels pocs ciutadans privats en la història d'Irlanda en rebre aquest honor. Està enterrat al cementiri de Glasnevin.

## Vegeu també

* Chester Beatty Papyri

## Referències

* ↑ "Chester Beatty va morir a la Clínica de la princesa Grace, Montecarlo, el 19 de gener de 1968, [...] "(algunes fonts donen el 20 de gener com a data de defunció).
# Merla roquera comuna

La merla roquera comuna o merla roquera (i tord reguer a Menorca) (Monticola saxatilis) és una espècie d'ocell de la família dels muscicàpids (Muscicapidae) que, als Països Catalans, viu en ambients rocosos, oberts i assolellats, de manera semblant a la merla blava, encara que, a diferència d'aquesta, la merla roquera no defuig els ambients de major altitud, als Pirineus. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Morfologia

* Fa 19 cm de llargària.
* El mascle té a l'estiu el cap, el coll i el dors blaus, el carpó blanc i la resta d'un color vermellenc, amb les ales fosques.
* La femella té uns colors més brunencs.

## Subespècies

* Monticola saxatilis coloratus
* Monticola saxatilis saxatilis
* Monticola saxatilis turkestanicus

## Reproducció

Fa el niu per damunt dels 1.500 m i aprofitant una cavitat natural o un mur. Aleshores reuneix molsa, tiges i arrels, les folra amb més molsa i fang i hi pon 4-6 ous. Això té lloc a l'abril-maig. La femella els cova durant 13 dies i alimenta -amb l'ajut del mascle- els pollets que en neixen, els quals al cap de 15 ja podran volar.

## Alimentació

Menja insectes, aràcnids, cucs, mol·luscs i baies.

## Hàbitat

Viu preferentment a la muntanya, als Pirineus, però sembla que també s'expandeix vers les serralades litorals.

## Distribució geogràfica

Cria a l'Europa meridional i a l'Àsia central fins al nord de la Xina. Hiverna a l'Àfrica subsahariana. És rara a l'Europa septentrional.

## Costums

Als Països Catalans es troba en qualitat d'estiuenca.

## Conservació

La seva àrea de distribució s'ha reduït en el decurs de les darreres dècades a causa de la destrucció del seu hàbitat natural en certs territoris (com ara a tot Alemanya i parts de Polònia).

## Referències

* ↑ Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d’Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. «merla roquera comuna». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 26 juny 2022].
* ↑ DCVB
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 709. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Rufous-tailed Rock-thrush. Monticola saxatilis» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2017. [Consulta: 26 juny 2022].
* ↑ Lalueza i Fox, Jordi: El llibre dels ocells de Catalunya. Editorial De Vecchi - Edicions Cap Roig. Barcelona, 1987, plana 89. ISBN 84-315-0434-X

## Enllaços externs

* Estudi de la població d'aquest ocell al Principat de Catalunya. (català)
* Fotografies i enregistraments sonors de merles roqueres. (anglès)
* Descripció i hàbitat d'aquesta espècie. (francès)
* Taxonomia d'aquest ocell. (anglès)
# Nguyễn Huệ

Nguyễn Huệ també conegut com a Emperador Quang Trung (Tây Sơn, Bình Định, 1753-Huế, 1792) fou un militar i emperador vietnamita, el fundador de dinastia Tây Sơn (1788-1792).
Va aconseguir la unificació del Vietnam després de més de tres segles de divisió entre les famílies Nguyễn, del sud, i Trịnh, del nord. Nguyen Hue i els seus dos germans, Nhac i Lu són coneguts al Vietnam com els germans Tay Son, líders de la rebel·lió Tay Son, que va començar el 1770.
Les seves dues victòries més importants son la victòria sobre les forces xineses a la batalla de Hanoi i la victòria sobre les forces tailandeses a la batalla de Rach Gam-Xoài Mút.
Després de la seva mort, a causa d'una malaltia, la seva dinastia es va esfondrar, Gia Long va prendre el poder i va establir la Dinastia Nguyen el 1802.
# Menene Gras Balaguer

Menene Gras Balaguer (Barcelona, 12 de juliol de 1957) és una filòsofa i crítica d'art. Doctora en Filosofia i Lletres a la Universitat de Barcelona i directora d'exposicions de Casa Àsia. Ha traduït diverses obres i publicat nombrosos articles en revistes i diaris.
El 2014, organitzada per Casa Àsia, fou comissària de l'exposició Un jardí japonès, topografies de buit d'Esther Pizarro que tractava de connectar amb els valors universals de la cultura japonesa.
És autora, entre altres llibres, dels següents:
* La armonia pasional del Nuevo Mundo (Taurus, 1973)
* Correspondencia del Marqués de Sade (Anagrama, 1975)
* Flaubert, el aprendiz de escritor (Tusquets, 1976)
* Crítica de la Razón y del Estado (Península, 1978)
* Wagner, su vida y sus obras (Barcanova, 1981)
* La Mettrie, obra filosófica (Editora nacional, 1983)
* El Romanticismo como el espíritu de la modernidad, Montesinos editor, Barcelona, 1983
* Montaigne. Del saber morir, 1988
* Indagacion filosofica sobre el origen de nuestras ideas. Acerca de lo sublime y de lo bello
* Suma de lluvias (1989)

## Referències

* ↑ Viajes, Inout. «Entrevista a Menene Gras: “Valoramos mucho lo que es cultura japonesa”» (en castellà). [Consulta: 2 setembre 2021].
* ↑ «Menene Gras Balager» (en castellà), 02-04-2019. [Consulta: 2 setembre 2021].
* ↑ «Mostra d'un article» (en castellà). La Vanguardia. [Consulta: 3 setembre 2021].
* ↑ Hernández, Noèlia. «Un regalo para la imaginación». La Vanguardia. [Consulta: 3 setembre 2021].
* ↑ Montaigne, Michel de; Balaguer, Menene Gras. MONTAIGNE : DEL SABER MORIR (en castellà). Editorial Montesinos, 1988. ISBN 978-84-7639-075-7.
* ↑ «Informació del llibre» (en castellà). La Vanguardia. [Consulta: 3 setembre 2021].
# Papa Innocenci IX

Inocenci IX (Bolonya, 20 de juliol de 1519 - † Roma, 30 de desembre de 1591) va ser Papa de l'Església Catòlica el 1591.

## Carrera diplomàtica i eclesiàstica

El seu nom era Gian Antonio Facchinetti de Nuce, i va néixer a Bolonya en el si d'una modesta família de treballadors de Cravegna, a la diòcesi de Novara, situada al nord d'Itàlia. Va estudiar jurisprudència graduant-se el 1544 a la Universitat de Bolonya, i passant a convertir-se en secretari del cardenal Niccolò Ardinghelli per a després entrar al servei del cardenal Alexandre Farnese que era nebot del papa Pau III, germà del Duc de Parma i, per aquest motiu, un dels personatges més influents de la seva època.
El cardenal Farnese, que era arquebisbe d'Avinyó, va enviar a Fachinetti a l'antiga seu papal com el seu representant eclesiàstic per a després, entre 1556 i 1558 encomanar-li la gestió dels seus assumptes particulars a Parma i va ser nomenat governador.
El 1560 és ja bisbe de Nicastro, a Calàbria, i amb aquest càrrec va participar el 1562 en el Concili de Trento. El 1566 va actuar com a nunci del papa Pius V a Venècia aconseguint segellar l'aliança entre Espanya i Venècia contra els turcs que va conduir, el 1571, a la victòria en la batalla de Lepant.
El 1572, després de renunciar a la seva seu episcopal, va ser nomenat cardenal prevere del Patriarcat Llatí de Jerusalem i en ser elegit papa Gregori XIV, que sofria atacs de malària, es va fer càrrec de l'administració papal.

## Papat

Abans de morir Gregori XIV les dues faccions en les quals estava dividit el Col·legi Cardenalici van iniciar accions per designar el successor del malalt pontífex.
Felip II va influir decisivament sobre els cardenals espanyols per a, igual com havia ocorregut en l'anterior elecció que havia reeixit en l'elecció de Gregori XIV, aconseguir que el nou pontífex li fos favorable.
El ràpid conclave va concloure amb la designació de Fachinetti qui, conscient del suport espanyol en la seva elecció, durant els seus dos mesos de pontificat va donar suport a la causa de Felip II i de la lliga catòlica contra Enric IV de França en les guerres de religió.
La brevetat del seu pontificat, amb prou feines dos mesos, no va permetre que el mateix destaqués per cap fet de rellevància.
Les profecies de Sant Malaquies es refereixen a aquest papa com Pia civitas inbell, "la vila pietosa en guerra", cita que fa referència al seu naixement a Bolonya durant les batalles pel control dels Estats Pontificis.
# Quimeta Serra i Fornós

Quimeta Serra i Fornós (Sant Feliu de Guíxols, Baix Empordà, 29 de juliol de 1928 - 16 de novembre de 2024) fou una ceramista i pintora catalana.
L'any 1973 va ingressar a l'Escola de Ceràmica de La Bisbal d'Empordà on va estudiar durant quatre anys, aprenent les tècniques bàsiques de la ceràmica artística. Al cap de quatre anys, va instal·lar el seu propi taller a casa seva, continuant l'estudi amb lectures de llibres especialitzats que l'han portat a desenvolupar un estil molt propi.
Va fer la primera presentació de la seva obra el 1976 a Begur i posteriorment, ha exposat a Barcelona, Madrid, Girona, Terrassa i diverses poblacions de la Costa Brava. Cada estiu, des de fa quaranta anys, presentava la seva obra en una sala d'exposicions de la seva ciutat i les seves obres figuren en col·leccions privades no només d'Espanya sinó d'arreu.
Darrerament, va incorporar l'oli a la seva obra, combinant-la amb peces de ceràmica creant un efecte en dues dimensions sobre la tela. Es comptabilitza que el volum total de la seva obra arriba a les 3000 peces, elaborades en diverses tècniques des de l'oli fins a la ceràmica, passant per mòbils, escultures i esferes de porcellana.
La Quimeta treballava un estil molt propi, utilitzant bàsicament colors pastels, suaus i difuminats presentant objectes de diferents àmbits, gavines, fars, arbres, figures femenines, mocadors al vol i la bicicleta, que pren un protagonisme en tota la seva obra i que s'ha convertit en la seva icona en homenatge a la seva primera bicicleta, comprada amb els seus estalvis i que li permeté fer els seus desplaçaments entre Sant Feliu i Palamós. Va estar casada amb Pere Albertí i Calzada, qui va ser alcalde de la ciutat de Sant Feliu entre el 1973 i el 1979.
L'Ajuntament, en sessió del 24 de setembre de 2015, acordà nomenar Quimeta Serra "Filla Predilecta de la Ciutat", acte que va tenir lloc el dia 24 d'octubre del mateix any, convertint-se en la quarta guixolenca que ostenta aquesta distinció, juntament amb Lluís Palahi Xargay (2002), Narcís Masferrer i Buixó (2003) i Felip Calvet Costa (2003).

## Referències

* ↑ Los Sitios, 28-07-1976, pàg. Pàg. 9.
* ↑ Ancora, 01-10-2015, pàg. Pàg. 1.
* 1 2 Ancora, 29-10-2015, pàg. Pàg. 1.
* ↑ «Comarques Gironines». El Punt Avui, 24-08-2015, pàg. Pàg. 13.
# Raimondas Rumšas

Raimondas Rumšas (Šilutė, 14 de gener de 1974) va ser un ciclista lituà, que fou professional entre 1996 i 2004. Les seves principals victòries foren la Volta a Llombardia de 2000 i la Volta a Euskadi de 2001. Fou el sorprenent tercer classificat del Tour de França de 2002, sent aquest el seu millor resultat en una gran volta.
S'ha vist implicat en diversos casos de dopatge durant la seva carrera, sent el més sonat el que es produí durant la disputa del Tour de França de 2002, quan al cotxe de la seva dona, Edita Rumšas, se li van trobar substàncies dopants. Ella alegà que eren medicines per a la seva mare, però el 2006 ambdós foren sancionats per la justícia francesa a quatre mesos de presó condicional per a la importació de substàncies dopants.

## Palmarès

* 1994
** 1r a la Cursa de Solidarność i els Atletes Olímpics
* 1996
** 1r al Memorial Andrzej Trochanowski
** Vencedor d'una etapa de la Cursa de Solidarność i els Atletes Olímpics
* 1997
** Vencedor d'una etapa de la Commonwealth Bank Classic
** Vencedor d'una etapa de la Cursa de Solidarność i els Atletes Olímpics
* 1998
** Vencedor de 3 etapes de la Commonwealth Bank Classic
** Vencedor de 2 etapes de la Cursa de la Pau
** Vencedor d'una etapa del Tour de Hessen
* 1999
** Campió de Liutània en contrarellotge
** 1r a la Settimana Ciclistica Lombarda i vencedor d'una etapa
** 1r al Baltyk-Karkonosze Tour i vencedor d'una etapa
** Vencedor de 3 etapes de la Commonwealth Bank Classic
** Vencedor de 2 etapes de la Volta a Polònia
** Vencedor d'una etapa del Prudencial Tour
** Vencedor d'una etapa de la Cursa de la Pau
** Vencedor d'una etapa del Circuit des Mines
* 2000
** 1r a la Volta a Llombardia
** 1r al Trittico Lombardo
* 2001
** Campió de Liutània en ruta
** Campió dels Països Bàltics
** 1r a la Volta a Euskadi i vencedor d'una etapa
* 2005
** Campió de Liutània en contrarellotge

### Resultats al Tour de França

* 2002. 3r de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2003. 6è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2000. 5è de la classificació general

## Referències

* ↑ BBC SPORT | Other Sport... | Cycling | Rumsas given suspended sentence (anglès)

## Enllaços externs

* Fitxa de Raimondas Rumšas a sitiodeciclismo.net
# Pater patriae

Pater patriae (llatí, plural Patres patriae) és un títol honorífic atorgat pel Senat romà, que significa «pare de la pàtria», i que fou portat per gairebé tots els emperadors romans, des d'August, després per diversos emperadors del Baix Imperi.
Figura a les monedes imperials o a inscripcions monumentals sota l'abreviatura P P.

## Història romana

Aquest títol va ser de manera inicial atorgat al general romà Marc Furi Camil al 386 aC. el qual, pel paper que va jugar en la batalla de l'Àl·lia, va ser considerat com el segon fundador de la ciutat, i succeí així Romulus. Tres segles més tard, va ser atorgat al cònsol Ciceró per haver desbaratat la conspiració de Catilina, que apuntava a fer caure la República Romana. És llavors Juli Cèsar que va ser recompensat amb el Senat per haver posat fi a la guerra civil.
El títol de Pater patriae fou atribuït llavors a múltiples Emperadors romans, o bé després de nombrosos anys de regnat, o bé basant-se en una estima particular del Senat romà, com va ser el cas de Nerva. L'honor era no només vinculat al vot del Senat, sinó també a l'aprovació del titular. Segons l'historiador Suetoni, Tiberi el va refusar. Fou atribuït igualment a Neró que considerava ser massa jove per portar aquest títol. No obstant això alguns anys més tard el va acceptar, en el moment d'una segona proposició.

## Llista cronològica dels Patres Patriae

* Romul, 753 av. J.-C. (com a fundador llegendari de Roma)
* Marc Furi Camil, 386 aC
* Ciceró, 63 aC.
* Juli Cèsar, 45 aC.
* August, 2 aC.
* Calígula 37
* Claudi, 42
* Neró 55
* Vespasià 70
* Tit Flavi Sabí Vespasià 79
* Domicià 81
* Nerva, 96
* Marc Ulpi Trajà 98
* Hadrià 128
* Antoní Pius 139
* Marc Aureli i Luci Aureli Ver, 166
* Còmmode 177
* Septimi Sever 193
* Caracal·la 199
* Macrí 217
* Elagàbal 218
* Gordià III, 238
* Marc Aureli Probe 276
* Dioclecià 284
* Maximià, 286
* Constantí I el Gran, 307