OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Duboisialestes tumbensis

Duboisialestes tumbensis és una espècie de peix de la família dels alèstids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,4 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: conca del riu Congo.

## Referències

* 1 2 Poll, M., 1967. Revision des Characidae nains Africans. Ann. Mus. R. Afr. Cent. Ser. 8 Zool. Núm. 162: 1-158.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Poll, M., 1959. Resultats scientifiques des missions zoologiques au Stanley Pool subsidiées par le Cemubac (Université Libre de Bruxelles) et la Musée Royal du Congo (1957-1958). III. Recherches sur la faune ichthyologique de la région du Stanley Pool. Ann. Mus. R. Congo Belge (Ser. 8), Sci. Zool. v. 71: 75-174, Pls. 12-26.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Paugy, D., 1984. Characidae. p. 140-183. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ORSTOM, París i MRAC, Tervuren. Vol. 1.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Assemblea Regionalista Valenciana

La Primera Assemblea Regionalista Valenciana fou convocada el 1907 per iniciativa de la societat València Nova, presidida per Faustí Barberà i Martí a causa del ressò de l'èxit de la Solidaritat Catalana i amb la idea de crear una Solidaritat Valenciana. Coincidí amb el II Centenari de la batalla d'Almansa.
Hi foren convidats alguns solidaristes de Catalunya, i hi intervingueren, a més de València Nova, els carlins i el Partit Republicà Radical dirigit per Rodrigo Soriano y Barroeta-Aldamar, escindits del partit de Vicente Blasco Ibáñez.
L'Assemblea Regionalista va presentar el projecte d'una Solidaritat Valenciana, per tal d'aconseguir l'autonomia política i la cooficialitat del català, entre altres punts. La proposta fracassà perquè els sorianistes se'n desvincularen; alhora, els blasquistes combateren visceralment el projecte qualificant-lo de catalanista, postura on coincidiren amb els conservadors del diari Las Provincias.

## Referències

* ↑ «Assemblea Regionalista Valenciana». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Franch, Vicent. Document 88. València: Edicions 3i4, 1988. ISBN 84-7502-227-8. pg. 46
# Wilmar Paredes Zapata

Wilmar Andrés Paredes Zapata (Medellín, 27 d'abril de 1996) és un ciclista colombià, professional des del 2016. Actualment corre a l'equip Manzana Postobón Team. Combina la carretera amb el ciclisme en pista.

## Palmarès en carretera

* 2014
** Campió Panamericà júnior en ruta
* 2015
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Colòmbia sub-23
* 2017
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Colòmbia
* 2023
** Vencedor d'una etapa al Tour de Panamà
* 2024
** 1r a la Jamaica International Cycling Classic i vencedor d'una etapa
** Vencedor d'una etapa a la Clásica de Rionegro
** Vencedor d'una etapa a la Volta al Tolima
** Vencedor de 2 etapes al Tour de Gila
** Vencedor d'una etapa a la Volta Bantrab

## Palmarès en pista

* 2016
** 1r als Campionats Panamericans en Persecució per equips

## Referències

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Leland H. Hartwell

Leland Harrison Hartwell (Los Angeles, EUA, 1939) és un metge i professor universitari estatunidenc guardonat amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia l'any 2001.

## Biografia

Va néixer el 30 d'octubre de 1939 a la ciutat de Los Angeles, situada a l'estat nord-americà de Califòrnia. Va estudiar medicina a l'Institut Tecnològic de Califòrnia, on es va llicenciar el 1961, i posteriorment realitzà el seu doctorat a l'Institut Tecnològic de Massachusetts el 1964. Entre 1965 i 1968 va treballar com a professor a la Universitat de Califòrnia i aquell any es traslladà a la Universitat de Washington. Des de 1997 és president i director del Centre d'Investigació del Càncer Fred Hutchinson de Seattle.

## Recerca científica

En una sèrie d'experiments que van tenir lloc entre 1970 i 1971 va descobrir els gens del cicle cel·lular o cicle de divisió cel·lular en el llevat del pa (Saccharomyces cerevisiae), uns gens que regulen el cicle cel·lular i les seves mutacions mutacions i que estan relacionats amb certs tipus de càncer. Així mateix estudià les propietats de la ciclina, la proteïna que periòdicament permet augmentar o disminuir la concentració d'eucariotes al llarg del cicle cel·lular.
L'any 2001 li fou concedit el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia pels seus treballs sobre el cicle cel·lular, premi compartit amb Tim Hunt i Paul Nurse.

## Enllaços externs

* «Leland H. Hartwell» (en anglès). The Nobel Prize. The Nobel Foundation.
# Pardal roquer

El pardal roquer, pardal berberisc o (pardal) torredà (Petronia petronia), anomenat també teuladí al País Valencià, és un ocell de la família dels passèrids, l'únic del gènere Petronia Kaup, 1829. Es localitza al sud de França, a tota la península Ibèrica, a la Itàlia peninsular, al sud dels Balcans, a les illes mediterrànies i a l'Àfrica del Nord. Als Països Catalans es troba distribuït irregularment, amb un màxim al sud-oest del Principat de Catalunya. A Menorca és excepcional (no s'hi ha capturat cap exemplar per a anellament des de 1983 fins al 2004).

## Morfologia

Fa 14 cm de llargària total. Sembla una femella de teuladí (Passer domesticus) però més rabassut i ratllat. Té la cua més curta i cap més voluminós que el pardal comú. És de color gris bru, ratllat de bru fosc amb les parts inferiors més pàl·lides. Té una pàl·lida taca groga difosa a la gola dels adults. A la punta de les plomes de la cua té unes taques blanques molt visibles en el moment d'aterrar. La cella és de color clar. Els sexes són similars i els joves són bastant semblant als adults.

## Hàbitat i ecologia

Viu en indrets rocallosos, penya-segats marins o interiors, pedregars, runes, etc. No és present a l'alta muntanya ni a les planes més extenses del litoral i no cerca la proximitat dels humans amb tant delit com el pardal comú. Menja llavors, baies i insectes. És sedentari, el seu vol és ràpid i una mica agressiu (les seues picades poden ésser doloroses). Fa els nius en forats de les roques o de construccions humanes fa un niu amb herba seca i l'entapissa amb plomes i llana. Al maig-juny pon 4 o 5 ous i els pollets que en surten deixen el nial al cap de 21 dies d'ésser alimentats pels dos pares. Fan dues postes i reutilitzen el mateix niu. A les Balears cria localitzat a Mallorca i, de manera abundant, a les Pitiüses.

## Referències

* ↑ «Pardal roquer». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ corregim la forma gorrió roquer de les Balears, que conté el barbarisme recent gorrió
* ↑ corregim la forma gorrió berberisc que conté el barbarisme recent gorrió
* ↑ deformat popularment en torrodà, torrogà, torrogal Guixé Coromines, David. El medi natural del Solsonès. Barcelona: Universitat de Barcelona, 2008. ISBN 9788474533138. pàg 453
* ↑ «Taxon: Species Petronia petronia (C. Linnaeus, 1766) (bird).» (en anglès). The Taxonomicon [Consulta: 28 desembre 2015].
* ↑ Lalueza i Fox, Jordi: El llibre dels ocells de Catalunya, plana 106. Editorial De Vecchi - Edicions Cap Roig. Barcelona, 1987. ISBN 843150434X
# Alfredo Gollini

Alfredo Gollini (Mòdena, Emília-Romanya, 24 de desembre de 1881 – 22 d'abril de 1957) va ser un gimnasta artístic italià, que va competir a començament del segle xx.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, on va guanyar la medalla d'or en la prova del concurs complet per equips del programa de gimnàstica.

## Referències

* ↑ «Alfredo Gollini Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 12 d'agost 2011. [Consulta: 28 agost 2016].
# Jean-Marie-Jérôme Fleuriot de Langle

Jean-Marie-Jérôme Fleuriot de Langle, marquès de Langle (Dinan, 13 de desembre de 1749 - París, 12 d'octubre de 1807) fou un soldat i escriptor francès.

## Biografia

Membre d'una petita branca d'una família de la noblesa bretona, el jove Langle aviat va anar a la cort, on era el criat del delfí; després es va unir al cos de mosqueters negres. No obstant això, un escàndol, els detalls del qual desconeixem, va fer que s'exiliés a les províncies durant dos anys, després dels quals va pujar a bord del vaixell Le Solitaire, que, a les ordres d'un familiar, anava a Amèrica per prendre part en la Guerra de la Independència del EUA. Quan va tornar, va deixar la carrera militar i va començar a escriure, escriure novel·les epistolars, anècdotes i novel·les de viatges.
En el moment de la Revolució, va ser recluït durant sis mesos a la presó de La Force, després dels quals va ser agent secret del ministre Molleville.

## El polèmic viatge de Fígaro

L'any 1784 l'escriptor va publicar Voyage de Figaro en Espagne. Encara que mai va trepitjar terra espanyola, Fleuriot va pintar acuradament un retrat d'Espanya i dels espanyols, criticant el seu govern, religió i costums. Aquesta obra va provocar tal rebombori que Carles III d'Espanya es va queixar al govern francès i va amenaçar amb prohibir l'entrada al seu regne a tots els francesos. Per ordre del Parlament de París el 26 de febrer de 1786, després d'una llarga i dura acusació contra l'advocat en cap Antoine-Louis Séguier, l'obra va ser condemnada a ser cremada. Aquesta espectacular denúncia va despertar l'interès del públic i va causar èxit: el llibre va passar per sis edicions i va ser traduït a l'anglès, alemany, danès i italià.

## El treball

* Voyage de Figaro en Espagne (1784).
* Amours ou Lettres d'Alexis et Justine (1786).
* Nouveau Werther, imité de l'Allemand (1786).
* Tableau pittoresque de la Suisse (1790).
* Paris littéraire (1798), després reimprès amb un altre títol: L'Alchimiste littéraire, ou décomposition des grands hommes du jour .
* Mon voyage en Prusse, ou Mémoires secrets sur Frédéric-le-Grand et la Cour de Berlin (1807)

## Referències

* ↑ Levot, P.J.. Biographie bretonne: recueil de notices sur tous les Bretons qui se sont fait un nom soit par leurs vertus on leurs crimes, soit dans les arts, dans les sciences, dans les lettres, dans la magistrature, dans la politique, dans la guerre, etc., depius le commencement de l'ère chrétienne jusqu'à nos jours (en francès). Cauderan, 1857 (Biographie Bretonne).
* ↑ https://books.google.cat/books?id=AXI1haTXNvQC&printsec=frontcover&dq=inauthor:"Jean+Marie+Jérôme+Fleuriot+de+Langle"&hl=ca&sa=X&ved=0ahUKEwiSsNqE2dLaAhUkKMAKHTq-AecQ6AEIKDAA#v=onepage&q&f=false
* ↑ de l'Angle, J.M.J.F.. Voyage de Figaro, en Espagne [by J.M.J. Fleuriot de l'Angle..] (en francès), 1784.

## Bibliografia

* Fleuriot, J.M.J.. Voyage de Figaro en Espagne (en esperanto). Aux dépens du Barbier, 1785.
# Stephen Pate

Stephen Pate (Melbourne, 24 de gener de 1964) va ser un ciclista australià, que va destacar el ciclisme en pista. Va combinar diferents proves com la Velocitat, el Keirin, el Tàndem o el Madison.
Guanyador de nombroses medalles als Campionats del Món, durant el Campionat de 1991, se li va retirar la medalla de bronze guanyada, per donar positiu per estanozolol, en un control.

## Palmarès en pista

* 1988
** Campió del món de velocitat
* 1993
** 1r als Sis dies de Nouméa (amb Tony Davis)
* 1995
** Campió d'Austràlia de Madison (amb Scott McGrory)
* 1997
** Campió d'Austràlia de Madison (amb Brett Aitken)
* 1998
** Campió d'Austràlia de Madison (amb Matthew Allan)
* 2000
** Campió d'Austràlia de Madison (amb Baden Cooke)

## Palmarès en carretera

* 1996
** Vencedor d'una etapa al Sun Tour
* 1997
** Vencedor d'una etapa al Sun Tour

## Referències

* ↑ «A Hall y Pate les bajan del podio». Mundo Deportivo, 17-08-1991 [Consulta: 23 desembre 2015].
* ↑ La pista no és una excepció

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Vocal semioberta posterior arrodonida

La vocal semioberta posterior arrodonida és un so de la parla que es transcriu [ɔ] en l'AFI, una o oberta minúscula llatina tipogràficament una c invertida. En la notació romànica es representava [ǫ]. És conegut amb el nom d'o oberta en les llengües on apareix.

## Característiques

* És una vocal posterior perquè la llengua tira cap endarrere per pronunciar-la.
* Té el segon grau d'obertura.
* Els llavis formen un cercle per articular-la.
* Com totes les vocals, és un so sonor, ja que hi ha vibració de les cordes vocals.

## En català

És un so que pot variar en el grau d'obertura segons el dialecte, però que representaria el so de poble, cos, sort, però, història, elogi, vòmit, arròs o allò en la varietat central. Es representa gràficament amb una O o bé amb Ò.. Només apareix en posició tònica, excepte en parlars valencians, en els quals pot aparèixer també en posició àtona en paraules amb harmonia vocàlica. En valencià i mallorquí adopta una pronúncia quasioberta representada per [ɔ̞].
Pel que fa a la seva etimologia, aquest so prové de la mateixa vocal [ɔ] en llatí vulgar. Alhora, aquesta vocal prové de la vocal [o] (breu) del llatí clàssic (com a norma general, les vocals breus del llatí clàssic s'obren en llatí vulgar). Es troba a paraules com FOCUM > f[ɔ]cu, o NOUUM > n[ɔ]vu. En gairebé tots els dialectes catalans, la vocal [ɔ] del llatí vulgar ha mantingut el seu timbre original. En d'altres com el rossellonès i algunes àrees del central, s'ha fusionat amb [o] i han esdevingut indistingibles.
Cal afegir també que s'observa a tots els dialectes una tendència a obrir aquesta vocal quan apareix a la primera síl·laba del mot, tot i que etimològicament s'hauria de realitzar [o], a mots com flor o olla. Igualment, i de forma contrària a l'etimologia, en síl·laba final seguida de -l, la vocal es realitza sistemàticament oberta, com alcohol, aerosol, formol, futbol, udol o voleibol.

## Enllaços externs

* Informació acústica Arxivat 2009-12-13 a Wayback Machine., del projecte "Els sons del català".
Alfabet fonètic internacional :
Vocals :
Anterior
Quasi- anterior
Central
Quasi- posterior
Posterior
Tancada
•iy
•ɨʉ
•ɯu
•ɪʏ
•ɪ̈ʊ̈
ʊ
•eø
•ɘɵ
•ɤo
•e̞ø̞
•əɵ̞
•ɤ̞o̞
•ɛœ
•ɜɞ
•ʌɔ
•æ
ɐ
•aɶ
•äɒ̈
•ɑɒ
Quasitancada
Semitancada
Mitjana
Semioberta
Quasioberta
Oberta :
Consonants :
Les taules contenen símbols fonètics que potser no es mostrin correctament en alguns navegadors. :
# Hugo Rüster

Hugo Rüster (15 de gener de 1872 – 3 d'abril de 1962) va ser un remer alemany que va competir cavall del segle xix i el segle xx. El 1900 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on guanyà una medalla de bronze en la prova de quatre amb timoner com a membre de l'equip Favorite Hammonia.

## Referències

* ↑ «Hugo Rüster Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 de desembre 2012. [Consulta: 19 setembre 2015].
# Guillem I Sanudo

Guillem Sanudo (?-1323) fou duc de Naxos, fill i successor de Marc II Sanudo el 1303.
Va intentar restablir la sobirania de les illes reconquerides als romans d'Orient que es consideraven feudatàries de Venècia i va capturar a Giacopo Barozzi, senyor de Santorini, però Venècia el va obligar a allibarar-lo. També va fracassar amb Amorgos. A Sifnos el senyor local Januli da Corogna es va declarar sobirà independent i el mateix va fer Januli Gozzadini a Anafe. El 1313 es van establir millors relacions amb Venècia. El 1317 el virrei català d'Atenes, Alfons Frederic, vicari general, va atacar Naxos i va conquerir l'illa de Melos en represalia pel suport del ducat als prínceps d'Acaia.
El nom de la seva dona no se sap. Va tenir sis fills (Nicolau, Joan, Marino, Marc, Pere i una filla) i a la seva mort el 1323 el va succeir el primer, Nicolau I Sanudo.

## Referències

Genealogia
# Cellers (Torà)

Cellers és una entitat de població del municipi de Torà, a la comarca del Solsonès. Fins a l'any 1968 formava part de l'antic municipi de Llanera i de la comarca del Solsonès.

## Situació

El nucli de Cellers està situat al centre de la vall de Cellers, antigament denominada Vall de Forest. És una vall profunda i estreta que es perllonga d'est a oest des de prop de Pinós fins a Torà, encaixada entre les serres de Sant Donat i de Claret al nord i la serra de Cellers al sud, les quals s'aixequen sobtadament un centenar de metres per damunt de la vall i conformen els límits d'aquesta. Fites que assenyalen aquests límits són el Pilaret de la Petja i el Pilaret de cal Tanyot, situats a les carenes de la serra de Claret i de Cellers, respectivament. Solca la vall la riera de Cellers, d'escàs o nul cabal, que té el seu origen a l'enrunada masia de Grumau (Pinós) i desguassa a la riera de Llanera, passat Torà, amb un recorregut de 12 km.
Al turó de Cellers a una altura de 558 m, s'aixeca l'església parroquial de Sant Martí i, al seu costat, l'antic castell, convertit posteriorment en un casal, avui en ruïnes. Als seus peus un grupet de cases, poques d'elles habitades, conformen l'únic carrer del nucli. Dues d'aquestes cases estan incloses en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Està situat a uns 7 km de Torà mitjançant una carretera local ben asfaltada que facilita una bona comunicació amb les masies que es troben pel camí, les quals, quasi totes, estan habitades de forma permanent. A la banda solana de la vall, aprofitant el recer de les serres de Sant Donat i Claret, es troben les masies d'Otgers, cal Gilet, Valentines, les Feixes i cal Minguet, mestre que a la part obaga, als vessants de la serra de Cellers, només hi ha les masies de cal Teixidor i Armena.

## Festes tradicionals

* Festa Major el segon diumenge d'octubre.
* El primer diumenge d'abril se celebra l'aplec de la festa del Perdó al Monestir.

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic de Catalunya

## Bibliografia

* Coberó, Jaume; Garganté, Maria; Oliva, Jordi [et al.].. Inventari del Patrimoni Arqueològic, Arquitectònic i Artístic de la Segarra. Vol.II Torà. Hostafrancs: Fundació Jordi Cases i Llebot, Abril 2000, p. 39. ISBN 84-607-0408-4.
Viccionari
# Boleslau V el Cast

Boleslau V el Cast o el Púdic (Polonès: Bolesław Wstydliwy) (21 de juny de 1226 – 7 de desembre de 1279). Membre de la dinastia Piast. Fill de Leszek el Blanc i la seva esposa Grzymislawa. Va esdevenir Duc de Sandomir en 1227 i Duc de Cracòvia en 1243. Així va arribar a ser el Príncep predominat en una Polònia fragmentada.
Després de l'assassinat de son pare en 1227, ell i sa mare van ser empresonats per Conrad I de Masòvia, però van poder escapar.
En 1239, a l'edat de 13 anys, es va casar amb Cunegunda (Kinga), filla del Rei d'Hongria Béla IV, de cinc anys. Les cròniques medievals afirmen que el matrimoni no va ser consumat mai. Cunegunda, extremadament pietosa, no volia complir els seus deures maritals. En un principi, Boleslau va intentar que canviés d'actitud, però davant de la negativa de la seva esposa, va acceptar de mal grat la situació. Les seves conviccions religioses li van impedir prendre amants. Per això l'epítet d'El Cast o el Púdic. Va mantenir bones relacions amb l'església a la que va atorgar privilegis econòmics i jurídics.
En 1241 la ciutat de Cracòvia va ser destruïda pels Tàrtars. Boleslau, amb la seva família es van protegir en Hongria. En 1243, els nobles de la Petita Polònia expulsaren Conrad I de Masòvia i proclamaren Boleslau Príncep de Cracòvia. En 1246, Conrad va intentar recuperar el poder i va ser rebutjat per Boleslau. En 1257, Boleslau atorga el drets de Magdeburg a Cracòvia, reconstruïda segons un disseny en forma de tauler, en gran part, per immigrants alemanys.
En 1259 va patir una segona incursió dels tàrtars, durant la qual Cracòvia i altres ciutats foren saquejades. En 1264, va derrotar els Sudovians i llurs aliats russos, assegurant les seues fronteres. Va ser un fidel aliat dels Hongaresos en la Guerra d'aquests contra Bohèmia per la possessió de Moràvia. En 1273, esclafà una revolta nobiliària que intentava col·locar Ladislau d'Opole al tron.
En 1279 va morir sense descendència i el van soterrar a l'Església dels Franciscans de Cracòvia.
# José Duro y Garcés

José Duró y Garcés (Yanguas, província de Sòria, 1797 - Madrid, 30 d'agost de 1855) fou un químic espanyol, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.

## Biografia

Començà a estudiar a Sòria i el 1809 deixà els estudis a la Universitat de Valladolid per lluitar en la guerra del francès com a cadet dels Dragons de Sòria. El 1817 deixà la carrera militar per estudiar física i química al Col·legi de Farmàcia de Madrid i mineralogia al Reial Gabinet d'Història Natural. El febrer de 1820, pensionat per l'industrial Rafael de Rodas, anà a estudiar a París, on va ser deixeble al Col·legi de França dels químics Louis Nicolas Vauquelin, Louis Jacques Thénard i Pierre Louis Dulong. També va prendre l'aplicació de les vies seca i humida a l'anàlisi química i a les arts d'Augustin Barruel. Després estudià a la Universitat de la Sorbona, on fou deixeble de Joseph-Louis Gay-Lussac, Jean Baptiste Biot, Claude Servais Mathias Pouillet i François Sulpica Beudant.
En 1827 va tornar a Espanya i de 1828 a 1833 fou catedràtic de química docimàstica a l'Escola d'Enginyers de Mines. En 1833 fou nomenat inspector de districte del Reial Cos Facultatiu de Mines. En 1841 va ser director d'una fàbrica de salnitre i blau de Prússia, d'una altra factoria especialitzada en la fosa de minerals argentífers i d'una destil·leria de licors. En 1851 fou nomenat assajador major de metalls de la Casa de la Moneda i en 1853 fou escollit acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals, en la que va ingressar amb el discurs Sobre los diferentes métodos de ensayar y afinar los metales preciosos y sus aleaciones más usuales.

## Bibliografia

* Juan Manuel López de Azcona Mineros destacados del siglo XVIII. José Duro y Garcés (1796-1855). Adjudicación de la cátedra de Química docimástica Boletín geológico y minero, ISSN 0366-0176, Vol. 98, Nº 1, 1987, págs. 100-103

## Referències

* ↑ Ensayador, José Duro y Garcés
* ↑ José Duró y Garcés a mcnbiografias
* ↑ Biografia Arxivat 2016-08-08 a Wayback Machine. al web de la RAC