OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Acastos

Segons la mitologia grega, Acastos o Acast (en grec antic: Ἄκαστος) va ser el fill de Pèlias, rei de Iolcos, i d'Anaxíbia (de vegades es diu que de Filòmaca). Va ser un dels homes que van navegar amb Jàson i els argonautes. Hi va anar contra la voluntat del seu pare, que havia ideat el viatge només per desfer-se de Jàson, que representava un perill per al seu tron.
Al seu retorn del viatge amb la nau Argo, les seves germanes foren induïdes per Medea a esquarterar el seu pare Pèlias i bullir les seves restes. Quan Acast ho va saber, va enterrar el seu pare, va exiliar Jàson i Medea (segons Pausànias també les seves germanes), es va convertir en rei i va instituir uns jocs en honor del seu pare.
Acast tenia com hoste al seu palau Peleu, al qual havia purificat d'haver provocat la mort accidental del rei Eurició del Regne de Ftia, durant la cacera del senglar de Calidó. Mentre s'estava a la cort d'Acastos, la dona d'aquest, Hipòlita o Astidamia es va enamorar de Peleu, però l'heroi la va rebutjar. Ressentida, Astidamia va enviar un missatger a Antígona, esposa de Peleu i filla d'Eurició, explicant-li que Peleu anava a casar-se amb la filla d'Acastos, Estèrope, el que va fer que Antígona es pengés.
Considerant que la seva venjança no era suficient, Astidamia va explicar llavors a Acast que Peleu havia intentat violar-la. Tanmateix, Acast no gosava matar un hoste que acabava de purificar, i va convidar-lo a una cacera al Pèlion, on Peleu, en un descans, es va adormir, i Acast li va treure la seva espasa i el va deixar sol i indefens. Acast va ser atacat per uns centaures que gairebé el maten, però Quiró o Hermes li va tornar la seva espasa i va aconseguir escapar. Llavors va saquejar Iolcos, de vegades es diu que ajudat per Jàson i els Dioscurs. Va desmembrar Astidamia, marxant amb el seu exèrcit entre les seves restes. Acast i Astidamia estaven morts, per la qual cosa el regne va anar a parar al fill de Jàson, Tèssal.
Acastos i Astidamia van tenir una altra filla a més d'Estèrope, Laodamia. Apol·lodor els atribueix una altra filla, Estènele, esposa de Meneci i mare de Pàtrocle.
Algunes versions expliquen que durant la guerra de Troia, Peleu, que estava indefens, ja que el seu fill Aquil·les era a la Tròada, va ser atacat per Acastos i expulsat del seu regne.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Smith, William. A New Classical Dictionary of Greek and Roman Biography,mythology and Geography: Partly Based Upon the Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès), 1871, p. 4.
* 1 2 Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 4. ISBN 9788496061972.
# Laodamia (filla d'Acast)

Segons la mitologia grega, Laodamia (en grec antic: Λαοδάμεια, Laodàmeia) va ser una filla d'Acastos, rei de Iolcos, i d'Astidamia. Tenia dues germanes, Estènele i Estèrope
Es casà amb l'heroi tessali Protesilau, al qual estimava apassionadament. Sabent que el seu marit era mort a la guerra de Troia (va ser el primer grec mort en aquella lluita), va suplicar als déus que el fessin tornar de l'Hades. Aquests hi accediren, però només per tres hores. Passat aquest temps, quan Protesilau va haver de tornar a l'Hades, ella se suïcidà als seus braços per seguir-lo a l'altre món.
Segons una variant del mite, Laodamia va fer una figura de cera amb els trets de Protesilau, i es passava força temps abraçant-la. Quan el seu pare ordenà que la cremessin, ella es va llançar també a les flames.

## Referències

* ↑ Parramon i Blasco, Jordi. Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: edicions 62, 1997, p. 133. ISBN 8429741461.
# The Berrics

The Berrics és un skatepark indoor privat propietat dels patinadors de monopatí professionals Steve Berra i Eric Koston. També és un lloc web que proporciona contingut audiovisual filmat a l'skatepark. El nom de la instal·lació és un mot creuat dels noms dels propietaris ("Ber" del cognom de Steve i "ric" del nom de Koston).
Ambdós van adquirir amb fons propis un edifici per a la pràctica del patinatge de monopatí amb l'objectiu de proporcionar un espai on els patinadors poguessin assajar els seus trucs i evitar els carrers de Califòrnia, on la pràctica de l'skateboarding és il·legal en la majoria d'indrets.

## Competició
### Battle at the Berrics

El 2008, la marca de monopatins DVS Shoe Company (actualment DVS Shoes) va patrocinar la primera batalla a The Berrics, consistent en el torneig d'eliminació de trucs S.K.A.T.E. La competició va comptar amb trenta-dos skaters, entre ells: Steve Berra, Eric Koston, Rob Dyrdek, Andrew Reynolds, Mike Carroll, Marc Johnson, Erik Ellington, PJ Ladd, Danny Montoya, Chris Roberts, Donovan Strain i Sean Malto. Mike Mo Capaldi va aconseguir el primer lloc, i Benny Fairfax i Billy Marks el segon i el tercer lloc, respectivament.

## Referències

* ↑ «Creamos The Berrics para demostrar que el skate no son solo tíos fumando hierba», 21-07-2017. [Consulta: 22 maig 2020].
* ↑ Chris Nieratko. «Enter The Berrics». ESPN Action Sports. ESPN Internet Ventures, 18-03-2009. [Consulta: 18 agost 2012].
* ↑ airborneforever16. «DVS Inside The Berrics Part 2» (Video upload). YouTube. Google, Inc, 30-03-2009. [Consulta: 18 març 2013].
* ↑ Steve Berra. «Battle at the Berrics». The Berrics. The Berrics. Arxivat de l'original el 13 de gener 2013. [Consulta: 12 gener 2013].
* ↑ Shalo Díaz. «PJ LADD vs ANDREW REYNOLDS - The Battle at the Berrics» (Video upload). YouTube. Google, Inc, 25-01-2009. [Consulta: 12 gener 2013].
* ↑ askaf992. «Battle At The Berrics Erik Ellington vs. Dany Montoya» (Video upload). YouTube. Google, Inc, 09-11-2008. [Consulta: 12 gener 2013].
* ↑ Shalo Diaz. «STEVE BERRA Vs CHRIS ROBERTS - The Battle at the Berrics» (Video upload). YouTube. Google, Inc, 10-01-2009. [Consulta: 12 gener 2013].
* ↑ BerricProductions. «Eric Koston Vs Donovan Strain» (Video upload). YouTube. Google, Inc, 28-01-2009. [Consulta: 12 gener 2013].
* ↑ «Batb». The Berrics. The Berrics. Arxivat de l'original el 13 de gener 2013. [Consulta: 1r octubre 2012].
# Yeah right!

Yeah right! és una pel·lícula documental sobre monopatí de carrer, produïda el 2003 per Girl Skateboards i dirigida per Ty Evans i Spike Jonze. Destaca per la seva banda sonora, la durada i l'ús extensiu d'efectes especials encara no vistos fins aleshores en un vídeo de skateboarding.
El pròleg ret homenatge al patinador Keenan Milton, que va morir el 2001. Milton va formar part de l'equip de Chocolate Skateboards, un subequip de Girl Skateboards.
Els crèdits d'inici inclouen una sèrie única de plans en càmera ultralenta, filmats amb la càmera personal de Jonze capaç de gravar 100 fotogrames per segon. La càmera està situada arran de terra i molt a prop de l'skater a mesura que es completen diversos trucs. En diverses escenes es fa ús del croma i altres efectes de càmera com el magic board.
L'actor Owen Wilson hi fa un cameo en què es troba en un aparcament amb Rick Howard, Eric Koston i Mike Carroll preparant-se per fer un truc en una barana. En atansar el zoom de la càmera sembla que Wilson intenta fer el truc extremadament difícil (backside bluntslide), però mentre la càmera mira cap a la direcció oposada, Wilson s'escapa del marc i és substituït per Eric Koston que porta una perruca. Koston fa el truc per l'escala i Wilson reapareix després que Koston aterri per aparentar que ha completat el truc.

## Referències

* ↑ «Girl – Yeah Right! – Skatevideosite» (en anglès americà). Arxivat de l'original el 2021-11-15. [Consulta: 15 novembre 2021].
* ↑ «Behind the Video: Girl Skateboards' Yeah Right» (en anglès americà), 16-09-2003. [Consulta: 15 novembre 2021].

## Enllaços externs

* Yeah, right! a YouTube
# İzmir Halkapınar Spor Salonu

L'İzmir Halkapınar Spor Halonu és un pavelló esportiu localitzat al barri de Halkapınar a Esmirna, Turquia. Té una capacitat de 10.000 espectadors.

## Història

La construcció va començar el desembre de 2004, i es va inaugurar el juny de 2005. S'hi organitzen competicions de gimnàstica, bàsquet, voleibol i esgrima. Va acollir el Campionat del Món d'esgrima de 2006 i els partits d'Esmirna del Campionat del Món de bàsquet 2010.

## Referències

* ↑ Turkey2010.FIBA.com - IZMIR - Arena. Arxivat 2010-09-09 a Wayback Machine. (anglès)
# Sened

Sened fou un faraó de la dinastia II de l'antic Egipte, situat el cinquè a les llistes. Va succeir a Weneg o Wadjnes.
El seu nom Nesut-biti fou Sened i està constatat a les llistes de Saqqara, a les llistes del temple de Seti I a Abidos i al papir de Torí amb poca variació (Senedi, Sened, Sendji). El seu nom, es creu que es tradueix per 'el que fa por'. El nom grec que li donà Manethó és Sethenes.
El seu nom nestu-biti consta també al papir de Berlín, en una estatueta de bronze (S-n-d), a les galeries de la tomba de Ninetjer i en alguna altra mastaba, i al temple funerari de Khaefra a Guiza. No consta, igual que de Weneg, cap troballa a l'Alt Egipte. Només una troballa hi és contemporània (la de Guiza).
Com que només s'ha trobat el seu nom al Baix Egipte, se suposa que Weneg i Sened foren successors de Ninetjer en aquesta part (amb la possibilitat d'un faraó anomenat Za, abans o després). En aquesta hipòtesi, seria contemporani de Sekhemib o de Peribsen.
El seu regnat no degué ser molt llarg, entre 4 i 10 anys, segons pensen els erudits. Manethó, però, diu que va regnar 41 anys.
Segons el papir de Torí, va morir als 70 anys. La tomba de Sened no s'ha trobat. Sembla que podria estar a les galeries de l'oest del complex funerari de Djoser a Saqqara. En les referències de l'encarregat del seu culte, se suggereix que està a Saqqara. En cas d'haver regnat 40 anys, es tractaria d'un gran complex que ja hauria estat descobert, així que la seva tomba deu ser de reduïdes dimensions, per la qual cosa va haver de ser un regnat curt.
Els seus successors no són massa clars, ja que les tres fonts no es posen d'acord. El més probable és Nubnefer.
# Sobekhotep III

Sobekhotep III fou un faraó de la dinastia XIII d'Egipte. Al Papir de Torí apareix al número 19 amb tres anys i dos mesos, però el tres és poc llegible i podria ser un quatre.
El seu nom de tron fou Sekhemre Sewadjtawi (Poderós és Ra, el que fa florir les dues terres). A una inscripció apareixen els seus parents i per això se sap que no fou de la família real, potser un militar.
Del seu regnat s'han trobat gran quantitat d'objectes entre ells 30 escarabats reials, i monuments a Elkab i Lisht; uns cilindres es van trobar a l'illa Sehel. Al Museu d'Antiguitats Egípcies hi ha una esfinx del faraó.
# Sobekhotep IV

Sobekhotep IV fou un faraó de la dinastia XIII. Al papir de Torí és esmentat en la posició 21. El seu nom de tron fou Kheneferre o Neferkare ('Bonica és l'aparença de Ra'). Fou un dels reis més poderosos de la dinastia i se sap que va enviar soldats a Núbia.
Es conserva una estàtua sencera del faraó que es pot veure al Museu del Louvre a París.
Fou germà de Neferhotep I, al qual segurament va succeir, potser amb alguna intervenció de Sihathor. El seu pare era sacerdot i la mare de la família reial, i era probablement, per la mare, besnet o rebesnet d'Amenemhet III. La seva reina es va dir Tjan.
Va regnar potser vers uns deu anys, però la duració del seu regnat no està consignada al papir de Torí.
# Francavilla al Mare

Francavilla al Mare és un municipi italià, situat a la regió dels Abruços i a la província de Chieti. El 2004 tenia 23.733 habitants.
# Shesi

Sheshi fou un faraó de la dinastia XV esmentat per Manetó com Bnon o Beon o Baion. El seu nom de tron (nesut biti) fou Maaibre o Mayibre (Mirant al cor de Ra).
D'aquest rei hi ha nombroses proves: 394 escarabats i 2 segells trobats tots al delta.
Manetó diu que fou el segon rei i que va governar 44 anys, però els moderns historiadors del període no li atribueixen un regnat tan llarg i el fixen entre 4 i 14 anys. Hauria regnat vers 1640-1630 aC. Alguns historiadors prefereixen situar aquest rei a la dinastia XIV entre Qareh Khawoserre i Ammu Ahotepre que tot i que van deixar moltes restes no han pogut ser col·locats amb plena seguretat.
# Txiguitxinakh

Txiguitxinakh (en rus: Чигичинах) és un poble (possiólok) de l'óblast de Magadan, a Rússia, que el 2015 no tenia cap habitant. Es troba al marge esquerre del riu Kolimà.
# Saint-Adrien (Costes d'Armor)

Saint-Adrien (en bretó Sant-Rien) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Costes del Nord. L'any 1999 tenia 301 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 371 | 310 | 293 | 307 | 306 | 301 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Thierry Le Guevellou | |
# Bebiankh

Sewoserenre Bebiankh fou un faraó egipci de la dinastia XVI, que va governar a Tebes. Se suposa que era fill de Sewadjenre Nebiryraw I
Va succeir a Semenre, probablement el seu germà, segons l'ordre en què són esmentats al Papir de Torí. Segons aquest va regnar més de 12 anys (vers 1600-1585 aC) i el va succeir Sekhemre-Shedwaset. Es desconeix on és enterrat.
# Antef VII

Antef VII fou rei de la dinastia XVII de l'Antic Egipte. El seu nom de regne fou Nebkhepere (Les manifestacions de Ra són daurades), el nom d'Horus fou Kheperkhepere o Neferkhepere; el seu nebti fou Horhornesetef; l'Horus d'or no es pot llegir (acaba en ..neteru).
La seva piràmide està a la riba oest del Nil, prop del temple de Karnak a Dra Abu al-Naga. Es conserva la pedra de coronació. La tomba fou excavada a la roca i les piràmides no tenen subestructures, i la resta de la família reial té les seves pròpies tombes de mesura similar a les del faraó. El seu taüt es troba al Museu Britànic.
Va regnar uns 5 anys del 1570 al 1565 aC. El seu nom s'ha trobat diverses vegades a Abidos el que indicaria que aquest rei ja dominava a la ciutat. Dos obelisc de la seva piràmide es van perdre al Nil mentre eren transportats però el sarcòfag es va salvar i va poder arribar a Anglaterra. La seva tomba ja era esmentada a un papir descobert el 1860 per A. Mariette a Tebes a la necròpoli de Dra Abu al-Naga.
Fou probablement fill d'Antef VI si bé alguns pensen que podia ser el seu germà.
La seva dona era la reina Sebekemsaf, filla del príncep d'Edfú. S'han trobat rastres de la seva activitat a Coptos, Abidos i Karnak. El decret de Coptos fou promulgat pel faraó l'any 3 de regnat per destituir a Teti, que afavoria a "l'enemic".
# Leonès

El leonès (leoneg) és un dels quatre dialectes del bretó, propi del nord-oest del domini lingüístic, i que juntament amb el tregorès i el cornuallès forma el bloc de dialectes occidentals. És la varietat bretona més utilitzada.
# Campionat del Món de criquet masculí

El primer intent d'organitzar un Campionat del món de criquet va ser el 1912 quan es disputaren unes sèries entre Austràlia, Anglaterra i Sud-àfrica. L'experiment, però, no es repetí fins al 1975, quan les nacions més potents de l'esport, Anglaterra, Austràlia, Nova Zelanda, Índies Occidentals, Índia, Pakistan, Sri Lanka i Àfrica Oriental, competiren en el primer Campionat del Món de l'esport. Des d'aleshores s'ha organitzat cada quatre anys.

## Països que han participat en el Campionat del Món de Criquet

(l'any indica la primera participació de cada país)
* 1975 - Austràlia, Àfrica oriental, Anglaterra, Índia, Nova Zelanda, Pakistan, Sri Lanka, Índies Occidentals
* 1979 - Canadà
* 1983 - Zimbàbue
* 1992 - Sud-àfrica
* 1996 - Kenya, Països Baixos, Emirats Àrabs Units
* 1999 - Bangladesh, Escòcia
* 2003 - Namíbia
* 2007 - Bermuda, Irlanda

## Historial

| Edició | Any | Seu | Campió | Resultat | Finalista |
| I | 1975 | Anglaterra | Índies Occidentals | 17 runs | Austràlia |
| II | 1979 | Anglaterra | Índies Occidentals | 92 runs | Anglaterra |
| III | 1983 | Anglaterra | Índia | 43 runs | Índies Occidentals |
| IV | 1987 | Índia / Pakistan | Austràlia | 7 runs | Anglaterra |
| V | 1992 | Austràlia / Nova Zelanda | Pakistan | 22 runs | Anglaterra |
| VI | 1996 | Índia / Pakistan / Sri Lanka | Sri Lanka | 7 wkts | Austràlia |
| VII | 1999 | Anglaterra | Austràlia | 8 wkts | Pakistan |
| VIII | 2003 | Sud-àfrica | Austràlia | 125 runs | Índia |
| IX | 2007 | Índies Occidentals | Austràlia | 53 runs | Sri Lanka |
| X | 2011 | Índia / Bangladesh / Sri Lanka | Índia | 6 wkts | Sri Lanka |
# Gustave Barratte

Jean François Gustave Barratte (1857-1920) va ser un explorador i botànic francès, que va realitzar expedicions botàniques a Tunísia.

## Algunes publicacions
### Llibres

* ernest Durand, gustave Barratte. 1910. Floræ Libycæ Prodromus: ou catalogue raisonné des plantes de Tripolitaine. Ed. Impr. Romet, Froreisen Successeur. 330 pp.

## Honors
### Epònims

* (Boraginaceae) Echium barrattei Coincy
* (Caryophyllaceae) Silene barrattei Murb.

## Referències

* ↑ http://plants.jstor.org/person/bm000000459
* ↑ Journ. de Bot. xvi. 228 (IK)
* ↑ Acta Univ. Lund. n.s., i. Nº 4, 30. 1905 (IK)
* «Detall de l'autor» (HTML) (en anglès). Índex Internacional de Noms de Plantes. International Organization for Plant Information (IOPI).
* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)
# Kawamura Sumiyoshi

    En aquest nom japonès, el cognom és Kawamura.
El comte Kawamura Sumiyoshi (川村 純義) (Kagoshima, 18 de desembre de 1836 - 12 d'agost de 1904) va ser un almirall de la Marina imperial japonesa. La seva dona, Haru, és la tia de Saigō Takamori.

## Biografia

Originari de Satsuma, Kawamura estudia la navegació al centre d'entrenament naval de Nagasaki. l'any 1868, s'ajunta al seu clan i combat del costat imperial penjant la Guerra Boshin en el la restauració de Meiji en tant que general d'exèrcit. Es distingeix particularment a la batalla de Aizu.
Sota el nou govern de Meiji, esdevé oficial a la marina imperial japonesa recentment formada i puja progressivament de rang en rang. Primer director de l'Acadèmia naval imperial del Japó l'any 1870 i taifu (vice-ministre) de la Marina l'any 1872, comanda les forces navals japoneses durant l'expedició de Taiwan de 1874.
Durant la rebel·lió de Satsuma, comanda totes les tropes imperials el setembre de 1877 durant la batalla de Shiroyama prop de Kumamoto, quan Saigō Takamori és mort (o es fa harakiri). Aquesta batalla contra l'últim bastió de Saigō ha servit de context històric al film L'últim samurai.
L'any 1878, Kawamura és sangi (conseller) i segon ministre de Marina. Resta en aquest lloc sense interrupció fins al 1885 exceptuat quan és temporalment reemplaçat per Enomoto Takeaki. En aquest període, augmenta la influència del domini de Satsuma a la Marina.
L'any 1884, és ennoblit amb el títol de hakushaku (comte) segons el sistema nobiliari del kazoku. Esdevingut més tard conseller del tribunal i conseller privat, s'encarrega de l'educació del príncep Michi (futur emperador Hirohito) i del seu jove germà el príncep Yasuhito Chichibu l'any 1901.
Kawamura té lligams estrets amb Louis-Émile Bertin. És convidat a dinar a la residència privada de Bertin, a Shiba, l'any 1886, en presència de l'almirall Henri Rieunier comandant en cap de la divisió naval dels mars de la Xina i del Japó i d'elevats dignitaris de l'imperi del sol naixent.
L'any 1904, Kawamura rep el títol pòstum d'almirall, creant un precedent per tals honors. La causa de la seva mort queda desconeguda.

## Bibliografia

* The Japanese Discovery of Victorian Britain ISBN 978-1-873410-81-3. LCCN 99204443
* The Satsuma Students in Britain ISBN 978-1-873410-97-4.
* Emperor Of Japan: Meiji And His World, 1852-1912 ISBN 978-0-231-12341-9. OCLC 228136992. LCCN 2001028826
* The Last Samurai: The Life and Battles of Saigo Takamori ISBN 978-0-471-08970-4. LCCN 2003006646.

## Referències

* ↑ Andrew., Cobbing,. The Japanese discovery of Victorian Britain : early travel encounters in the Far West. Richmond, Surrey: Japan Library, 1998. ISBN 1873410816.
* ↑ Andrew., Cobbing,. The Satsuma students in Britain : Japan's early search for the "essence of the West". Richmond, Surrey: Japan Library, 2000. ISBN 1873410972.
* ↑ Donald., Keene,. Emperor of Japan : Meiji and his world, 1852-1912. Nova York: Columbia University Press, 2002. ISBN 9780231123402.
* ↑ 1961-, Ravina, Mark,. The last samurai : the life and battles of Saigō Takamori. Hoboken, N.J.: John Wiley & Sons, 2004. ISBN 0471089702.
# Sant-Laorañs

Sant-Laorañs (en francès Saint-Laurent) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de les Costes d'Armor. L'any 2019 tenia 468 habitants.
El primer esment escrit Lanlouran data del 1427. És un nom compost de lan (ermitatge) i Louran, bretó per a Llorenç.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2008 | 2019 |
| 273 | 333 | 330 | 361 | 437 | 418 | 521 | 468 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||||

## Referències

* ↑ «Commune de Saint-Laurent (22310)» (en francès). Populations légales 2019. Insee, 2021. [Consulta: 3 novembre 2022].
* ↑ «Etymologie et histoire de Saint-Laurent» (en francès). Saint-Laurent : Histoire, Patrimoine, Noblesse (commune du canton de Bégard). [Consulta: 3 novembre 2022].
# San Martín de la Vega

San Martín de la Vega és un municipi de la Comunitat Autònoma de Madrid. Limita amb els municipis de Pinto, Valdemoro, Ciempozuelos, Chinchón, Morata de Tajuña, Arganda del Rey, Rivas-Vaciamadrid i Getafe

## Política

| | Període | Partit polític | Alcalde |
| 1 | (1979-1988) | PSOE | José Luis Vállega |
| 2 | (1988-2003) | PSOE | Juan Carlos Vállega (moció de censura) |
| 3 | (2003) | PP | Carmen Guijorro |
| 4 | (2004-2007) | PSOE+IU | Miguel Ángel Belinchón (moció de censura) |
| 5 | (2007-...) | PP | Carmen Guijorro |

## Història

El municipi de San Martín de la Vega va estar poblat des de temps remots. Això se sap per la troballa, als voltants del terme del municipi, de ceràmiques d'èpoques prehistòriques, romana, àrab i cristià medieval. Les restes més importants trobats són visigòtiques. Es va descobrir un poblat amb necròpoli en un jaciment arqueològic i altres restes que es relacionen amb obres hidràuliques.
En la reconquesta, el poble queda incorporat al sexmo de Valdemoro, pertanyent a Segòvia, per l'escassesa de la seva població. No és fins al regnat d'Enric IV de Castella en 1442, quan es comença un reeixit repoblament de la vila. Un any després es realitzen les seves primeres Ordenances de Població. En elles es van atorgar algunes propietats comunes als veïns del poble, com el Soto de Tamarizo que avui dia àdhuc és gestionat per l'Ajuntament com un bé comú. El rang de Vila li és concedit a San Martín de la Vega en 1480 pels Reis Catòlics, amb la consegüent independència de la ciutat de Segòvia.
En la guerra civil espanyola es va produir una de les batalles més cruentes d'aquesta guerra, la batalla del Jarama al febrer de 1937, produint-se entre 15.000 i 17.000 baixes aproximadament entre els dos bàndols.

## Enllaços externs

* "El semanal de San Martín de la Vega" Arxivat 2008-04-19 a Wayback Machine.