OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dos anys de vacances (pel·lícula)

Dos anys de vacances (títol original: Ukradená vzducholoď) és una pel·lícula italo-txeca dirigida per Karel Zeman, estrenada l'any 1967. Aquesta pel·lícula està inspirada lliurement en la novel·la de Jules Verne, Dos anys de vacances (1888).

## Argument

Cinc nois s'enlairen a bord d'un dirigible i acaben per estrellar-se en una illa deserta. La policia, els serveis secrets de l'exèrcit i la premsa marxen a buscar-los per mar i aire. Els cinc nens troben refugi en el refugi del capità Nemo, que ocupa l'illa amb ells, i s'enfrontaran al desembarcament de pirates.

## Al voltant de la pel·lícula

Aquesta obra barreja preses de vistes reals i decoracions inspirades en gravats que van il·lustrar novel·les de Jules Verne.

## Repartiment

* Hanus Bor: Tomás Dufek
* Jan Cizek: Martin
* Jan Malát: Pavel
* Michal Pospisil: Jakoubek Kurka
* Josef Stráník: Petr
* Rudolf Deyl: sr Tenfield
* Jitka Zelenohorská: Katka
* Karel Effa: l'espia negre Gustav
* Cestmír Randa: el professor Findejs

## Premis

* «Premi Art & essai - Jove públic» en el «Festival per despertar les mirades» d'Aubervilliers en 2002.

## Referències

* ↑ «The Stolen Airship». Filmaffinity.

## Enllaços externs

* El Dirigeable volat a Ciné-recursos (Cinémathèque francesa)
# Ariovist

Ariovist fou un cap germànic que va fer la guerra a Juli Cèsar el 58 aC.
Els gals estaven dividits en dos grans clans, un d'encapçalat pels hedus i un altre pels arverns i sèquans. Aquestos darrers van cridar en ajut els germans, que van creuar el Rin en nombre de 15.000 inicialment per acabar essent 120.000, membres de les tribus harudes, marcomans, tribocs, vangíons, nèmetes, sedusis, i sueus. Al front de tot ells hi havia Ariovist, possible forma llatinitzada de "heerfurst" (heer: host; furst: príncep), que era tan poderós que va rebre del senat romà el títol d'amic (amicus) de Roma.
Va sotmetre els hedus a la batalla de Magetobriga el 15 de març del 60 aC, als quals va obligar a entregar ostatges als sèquans i a renunciar a ser aliats de Roma. Però com a preu pel triomf, es va apoderar d'una tercera part del territori dels propis sèquans, i després els en va demanar una altra tercera part.
Diviciac (Divitiacus) un noble eduí, junt amb altres caps de tribu, va demanar ajut a Juli Cèsar. Aquest, que era a Itàlia, va ordenar n'Ariovist que cap més germànic creués el Rin, i també que retornés els ostatges als hedus. Ariovist va rebutjar les peticions i les dues parts es van disposar per la guerra.
Els romans van ocupar Vesontio (Besançon) capital dels sèquans, que estaven aterrits per la gent d'Ariovist. Abans del combat Ariovist i Cèsar es van entrevistar però no van arribar a cap acord, si bé la batalla es va demorar uns dies perquè una profecia havia mostrat als germànics que havien de combatre en canviar la lluna. Finalment es va lliurar la batalla i Ariovist fou derrotat i va haver de fugir cap al Rin, a menys de 100 km, i el va creuar en un bot, i molts dels seus homes van creuar nedant. Les seves dues dones van morir en la fugida, una filla fou feta presonera i una altra fou assassinada.

## Referències

* ↑ (llatí) Ciceró, Epistulae ad Atticum, I, 19, 2.
# Richard Clayderman

Richard Clayderman, nascut el 28 de desembre del 1953 a París com a Philippe Pagès, és un pianista conegut com a intèrpret de música lleugera.
Actualment és reconegut com un dels pianistes més reeixits des d'un punt de vista comercial a nivell mundial, amb més de 70 milions de discs venuts (267 d'or i 70 de plata) i més de 600 concerts al voltant del món. Malgrat ser un artista popular i comercialment reeixit, sovint Clayderman és criticat pels amants del piano clàssic o popular, del jazz, pels crítics, melòmans i artistes, per la seva tècnica poc desenvolupada i les seves interpretacions fàcils i comercialment accessibles d'obres clàssiques molt aclamades (incloent reduccions de les peces). Segons aquests entesos, el fet que Clayderman mai no hagi enregistrat íntegrament peces musicals complexes, o arranjaments difícils, demostra el seu pobre domini del piano.
Va començar els seus estudis de piano de molt petit de la mà del seu propi pare que era un mestre i professor de música i de piano. Als 12 anys va ingressar en el conservatori de música. Als 16 anys hi va obtenir el primer lloc al mèrit d'entre tots els seus companys. Els seus primers passos com a músic professional van ser com a pianista sessionista per a poder pagar-se els seus estudis de capacitació i perfeccionament. Gràcies a això i al seu talent, va ser sessionista de Michel Sardou, de Thierry LeLuron i de Johnny Hallyday.
L'any 1976 un productor de gravacions musicals va convocar a una prova per a la gravació discogràfica d'algunes balades a 20 pianistes. Richard Clayderman va ser el músic escollit. Fou l'inici de la seva popularitat.
La peça «Ballade pour Adeline», composta per Paul de Senneville, el va llançar a la fama mundial. Aquest senzill va vendre uns 22 milions de còpies en més de 30 països. Actualment té gravades més de 1.500 peces musicals diferents.

## Curiositats

El grup uruguaià Exilio Psiquico, va compondre el tema "Clide" en el seu honor.
El programa d'humor La hora chanante li va dedicar unes imitacions en els seus programes número 30 (desembre del 2004) i 31 (gener de 2005).
El 2007 va aparèixer en un anunci del Renault Megane GT, interpretant un obstacle a la carretera.
# Hoyoux

El Hoyoux, en való Hoyou, és un riu de Bèlgica de 28 km que neix a Verlée, un nucli d'Havelange, a la Província de Namur i que desguassa al Mosa a Huy a un nivell de 85 metres. Aquesta darrera ciutat deu el seu nom al riu.
En entrar a la vall de Modave, el riu obté el cabal més ràpid de tots els rius de Bèlgica. A més de Modave, rega els municipis i nuclis de Clavier, Petit-Avin, Les Avins, Pont de Bonne, Vyle-et-Tharoul, Marchin et Vierset-Barse. En entrar en la ciutat d'Huy, els anys 1970, l'Hoyoux va ser cobert i transformat en pàrquing, una obra que va fer perdre l'encant de les cases històriques a la seva riba. Al segle xix accionava encara amb molts molins de paper i de farina, de forges i altres tallers.

## Afluents

Els rierols de Fontenoy, de Neuf Moulin, de Pailhe, de Bonne, de Vyle, de Saint-Pierre, de Triffoy, de Lilot i del Fond de Wavelinse

## Enllaços externs

* Rapport annuel 2010 du contrat de Rivière du Hoyoux.(francès): Resum de les accions efectuades i programades per a millorar la qualitat de l'aigua de la conca de l'Hoyoux per respondre a les exigències de la Directiva marc de l'aigua.

## Referències

             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Hoyoux
* ↑ www.earthtools.org
* ↑ Jean Haust, «Hoyou», Dictionnaire liégeois, Liège, Editorial H. Vaillant-Carmanne, 1933, pàgina 337
* ↑ François-Xavier-Théodore Heuschling, Philippe Van der Maelen, Essai sur la statistique générale de la Belgique: composé sur des documents publics et particuliers, Brussel·les, Etablissement géographique, 1838, pàgina 13
* Afluents del Mosa en orde davall->damunt
Dieze - Niers - Swalm - Roer - Geleenbeek- Geul - Jeker - Voer - Berwijn - Julienne - Llègia - Ourthe - Hoyoux - Mehaigne - Samson -Sambre - Bocq - Burnot - Molignée - Lesse - Viroin - Semois - Bar - Kuer (Chiers) :
Vegeu també : • Mosa • França • Bèlgica • Països Baixos :
# Atac a Nàltxik (2005)

L'atac a Nàltxik (2005) fou un atemptat armat succeït del 13 al 14 d'octubre del 2005 a la ciutat de Nàltxik sota el comandament d'en Xamil Bassàiev, l'objectiu es basava principalment en un atac a les forces de seguretat (departaments de policia, FSB, unitat militar, etc.). Segons el pla dels militants, havia de servir per prendre la ciutat sota el control del govern rus i després conservar-la durant algun temps.

## Referències

* 1 2 «Кабардино-Балкария: На пути к катастрофе». Arxivat de l'original el 2012-01-17. [Consulta: 19 agost 2013].
* ↑ «Ставропольская правда». Arxivat de l'original el 2013-12-30. [Consulta: 19 agost 2013].
* ↑ «Нальчик избежал двухмесячной оккупации — Известия». Arxivat de l'original el 2013-08-24. [Consulta: 18 agost 2013].
# La crisi

La crisi (títol original: La Crise) és una pel·lícula franco-italiana dirigida per Coline Serreau, estrenada l'any 1992. Ha estat doblada al català.

## Argument

Victor és un conseller jurídic que el mateix dia es troba acomiadat i abandonat per la seva dona. Quan s'adona que els seus amics i la seva família fan poc de cas de les seves desventures, la seva moral comença a flaquejar, sobretot quan tot el seu entorn i la seva família es debat en desenganys conjugals. L'única persona que vol escoltar-lo, mort d'avorriment, és Michou, un SDF no molt astut i una mica pesat.

## Repartiment

* Vincent Lindon: Victor
* Patrick Timsit: Michou
* Zabou Breitman: Isabelle
* Maria Pacôme: La mare de Victor
* Yves Robert: El pare de Victor
* Annick Alane: Mamie
* Gilles Privat: Laurent
* Michèle Laroque: Martine
* Christian Benedetti: Paul
* Jacques Frantz: Senyor Borin
* Nicole Jamet: Madame Borin
* Nanou Garcia: Sophie
* Clotilde Mollet: Tania
* Isabelle Petit-Jacques: Françoise
* Didier Flamand: Senyor La Ville
* Marie-France Santon: Madame La Ville
* Penèlope Schellenberg: Sarah La Ville
* Laurent Gamelon: Didier
* Franck-Olivier Capell: Bébert
* Mohamed Ammouche: Mohamed
* Catherine Wilkening: Marie
* Nicolas Serreau: Pierre
* Valérie Alane: Thérèse
* Tristan Calvez: Sylvain

## Crítica

* "Comèdia costumista rodada amb poca imaginació, però amb alguns moments graciosos"

## Premis i nominacions
### Premis

* César 1993: César al millor guió original o adaptació - Coline Serreau
* Festival del film de Gramado 1993: Kikitos al millor muntatge - Catherine Renault
* Festival del film de Peníscola 1994: Millor film - Coline Serreau

### Nominacions

* César 1993 :
** César a la millor pel·lícula
** César al millor actor - Vincent Lindon
** César al millor actor secundari - Patrick Timsit
** César a la millor actriu secundària - Zabou Breitman
** César a la millor actriu secundària - Michèle Laroque
** César a la millor actriu secundària - Maria Pacôme
* Festival del film de Gramado 1993: Kikitos al millor film llatí - Coline Serreau

## Referències

* ↑ «La crisi». esadir.cat.
* ↑ «La Crise». Allociné.
* ↑ Morales, Fernando «La Crise». El País.
# Aristògenes d'Atenes

Aristògenes d'Atenes (en llatí Aristogenes, en grec antic Ἀριστογένης) va ser un militar atenenc que va viure al segle v aC.
Era un dels deu comandants nomenats per substituir Alcibíades després de la batalla de Nòtion l'any 407 aC, segons diu Xenofont. Va ser també un dels vuit comandants derrotats per Cal·licràtides a la batalla naval de les Arginuses el 406 aC. Al no tornar a Atenes després de la batalla, ni ell ni Protòmac, es van lliurar de la sort que van tenir els altres 6 comandants, jutjats i executats. Tot i això va ser condemnat a mort en absència, com diuen Xenofont i Diodor de Sicília.

## Referències

* ↑ Aristogenes a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 306
# Antoni Sansalvador i Castells

Antoni Sansalvador i Castells (Barcelona, 8 de març de 1879 - Barcelona, 7 de febrer de 1946) fou un advocat i polític català.

## Trajectòria

Llicenciat en dret, es vinculà al cooperativisme i milità a la Lliga Regionalista. El 1907 fou president de la Lectura Catalana i el 1909 director de la revista Catalunya. Fou diputat a la Mancomunitat de Catalunya pel districte Manresa-Berga en 1911 i per Barcelona en 1915, així com regidor de l'ajuntament de Barcelona en 1922.
També fou membre de l'Associació Protectora de l'Ensenyança Catalana des de 1920. El 1925 fou advocat defensor del militant de Bandera Negra Jaume Compte i Canelles quan fou jutjat per la seva participació en el Complot de Garraf. En 1936 participà en el Primer Congrés Jurídic Català, on hi defensà les facultats legislatives de la Generalitat de Catalunya.

## Obres

* La Patum (1916). Llibreria d'Antoni López.

## Referències

* ↑ Julià Cèlia Canyelles. Els governs de la ciutat de Barcelona (1875-1930). Ajuntament de Barcelona, 2013, p.264. ISBN 978-84-9850-461-3.
* ↑ Joan Crexell i Playà. El Complot de Garraf. Edicions de l'Abadia de Montserrat, 1988, p.131.
* ↑ Felipó, Ramon «Antoni Sansalvador i Castells (Barcelona 1879 – 1946)». L'Erol, pàg. 31-34. Arxivat de l'original el 2017-01-15 [Consulta: 15 gener 2017].
* ↑ La Patum de Berga.
# Frontera entre el Sudan i Líbia

La frontera entre el Sudan i Líbia és una línia terrestre de 381 kilòmetres que delimita la frontera entre el Sudan i Líbia formada per tres passatges ortogonals i en les direccions de meridians i paral·lels.

## Traçat

Al nord, la frontera comença al trifini entre Egipte i Líbia d'una part, i entre Egipte i Sudan de l'altra part (22° 00′ N, 25° 00′ E﻿ / ﻿22.000°N,25.000°E﻿ / 22.000; 25.000). La frontera segueix de seguida el meridià 25°E en direcció al sud, a través del desert del Sahara, fins a 20° 00′ N, 25° 00′ E﻿ / ﻿20.000°N,25.000°E﻿ / 20.000; 25.000 (221 km). En aquest punt s'orienta vers a l'oest i segueix el paral·lel 20°N fins a 20° 00′ N, 24° 00′ E﻿ / ﻿20.000°N,24.000°E﻿ / 20.000; 24.000 (105 km). En aquest nivell, repren la direcció del sud, fins 19° 30′ N, 24° 00′ E﻿ / ﻿19.500°N,24.000°E﻿ / 19.500; 24.000, al trifini entre Líbia-Txad i Sudan-Txad (55 km).
Les tres seccions de la frontera són segments del paral·lel o del meridià. En total, la frontera té 381 kilòmetres. Separa el districte libi d'Al Kufrah dels estats sudanesos de Shamal Darfur i Nord.

## Història

El 19 de gener de 1899 se signà un acord entre Egipte i el Regne Unit com a subjecte del Sudan Angloegipci fixant el límit nord d'ambdós al paral·lel 22° nord, però no es precisa el límit oest. No fou establert fins al 1925 per un acord entre el Regne d'Itàlia i el Regne Unit: el límit sud entre Egipte i Líbia (aleshores colònia italiana) fou fixat al punt de les coordenades 22°N i 25°E.
Al sud, les esferes d'influència anglesa i francesa foren limitades el 21 de març de 1899 per una línia que començava a la intersecció entre el tròpic de Càncer i el meridià 16 a l'Est i s'estén del sud-est fins al meridià 24 a l'Est. La convenció anglo-francesa del 8 de setembre de 1919 defineix amb més precisió aquest límit a 19 ° 30 'N. La línia separa el Sudan anglo-egipci del Txad francès.
El 1925, el cantó nord-occidental del Sudan va formar un triangle, anomenat Triangle de Sarra. El 20 de juliol de 1934, l'administració d'aquest triangle es transferí a Itàlia i la frontera entre les dues colònies pren la forma actual. El Regne de Líbia es va independitzar el 24 de desembre de 1951 i el Sudan l'1 de gener de 1956; la línia fronterera no es va canviar després d'aquestes independències.

## Referències

* ↑ Sudan - Libya Relations a globalsecurity
* ↑ J. H. W. Verzijl International Law in Historical Perspective, Volum 6, p. 516
* ↑ Ewan W. Anderson International Boundaries: A Geopolitical Atlas, p. 516
# Anna-Lisa Eriksson

Anna-Lisa Eriksson (Selångers parish, 21 de juny de 1928 - Härnösands domkyrkoförsamling, 26 de maig de 2012) fou una esquiadora de fons sueca que va competir durant la dècada de 1950.
El 1956 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de Cortina d'Ampezzo, on va disputar dues proves del programa d'esquí de fons. Junt a Irma Johansson i Sonja Edström guanyà la medalla de bronze en els relleus 3x5 km, mentre en la cursa dels 10 quilòmetres fou tretzena.
En el seu palmarès també destaca una medalla de bronze al Campionat del Món d'esquí nòrdic de 1954. A nivell nacional guanyà tres campionats de manera consecutiva, entre 1954 i 1956, en la prova de relleus.

## Referències

* 1 2 Anna-Lisa Eriksson a Sports Reference (arxivat)
* ↑ «Anna-Lisa Eriksson - Sveriges Olympiska Kommitté» (en suec). [Consulta: 9 desembre 2020].
# Arràs

Arràs (Arras en francès i Aro en picard, Atrecht en neerlandès) és una ciutat del nord de França, capital del departament del Pas de Calais, a la regió dels Alts de França. Situada vora el riu Scarpe, és l'antiga capital de l'Artois i centre comercial i mercat agrícola de les planes septentrionals franceses, s'ha desenvolupat molt ràpidament, sobretot com a nucli industrial de la regió. A la Grande Place sobresurten diverses cases del segle xvii, i a la Petite Place hi ha l'ajuntament del segle xvi. La catedral, del segle xviii, és d'estil neoclàssic. A la ciutat hi ha un museu important en pintura francesa i flamenca.

## Història

Originàriament, amb el nom de Nemetacum o Nemetocenna, va ser un assentament de la tribu celta dels atrebats. Claudi Ptolemeu diu que la capital de la tribu fou Origiacum i Metacum (aquesta darrera probablement la mateixa Nemetacum) però no situa bé els atrebats. Els romans la convertiren en una guarnició militar amb el nom d'Atrebatum o Atrebates, nom que posteriorment es va corrompre a Arràs, que és el seu nom modern (vegeu Comtat d'Artois).
Situada en la frontera entre França i els Països Baixos va passar diverses vegades a pertànyer a un i a l'altre estat fins que el 1654 va passar definitivament a França.
Hi va néixer Maximilien de Robespierre un dels principals protagonistes de la Revolució Francesa.
El 9 de maig de 1915, va tenir lloc la primera batalla d'Arras, a prop de la ciutat, implicant la companyia "Hola" Legió txecoslovaca a França. Els combats van continuar amb una major intensitat, especialment en 1917, quan la ciutat va ser greument danyada.
Durant la Primera Guerra Mundial, va estar en primera línia del front de guerra i una llarga sèrie de batalles es coneixen com la batalla d'Arràs. Durant la Segona Guerra Mundial els alemanys ocuparen la ciutat i executaren a 240 persones acusades de pertànyer a la Resistència francesa.

## Referències

* ↑ (CS) PRECLÍK, Vratislav. Masaryk a legie (Masaryk and legions), váz. kniha book, 219 pages, first issue vydalo nakladatelství „Paris“ Karviná, Žižkova 2379 (734 01 Karviná-Mizerov, Czech Republic) ve spolupráci s Masarykovým demokratickým hnutím (in association with the Masaryk Democratic Movement, Prague), 2019, ISBN 978-80-87173-47-3, pp. 8 - 52, 57 - 120, 124 - 128, 140 - 148, 184 - 190

## Enllaços externs

* Web oficial de l'ajuntament Arxivat 2009-03-02 a Wayback Machine. (francès)
# Salvador Figuera

Salvador Figuera (segle XVIII - Barcelona, 14 de maig de 1759) fou prevere, compositor i a partir del 1734 fou mestre de capella de Santa Maria del Mar, de Barcelona.
A partir de 1745, tot i ser-ne titular, en va ocupar la plaça Pau Montserrat segurament pel seu estat de salut.
És autor de música religiosa, entre la qual es destaquen els oratoris Saúl convencido por David, San Magín i dos de tema marià. També escriví tonos i villancets.

## Obres

Es conserven 5 peces seves de entre 1734 i 1759 al CMar (Fons Musical de la Parròquia de Sant Pere i Sant Pau de Canet de Mar).
* Tono per a 1v i instr en Re M
* Villancet per a 6 v i instr en Do M
* Villancet per a 6 v i instr en Sib M
* Villancet per a 8 v i instr en Sib M

## Referències

* ↑ BONASTRE I BERTRAN, Francesc; GREGORI I CIFRÉ, Josep María. Inventari dels fons musicals de Catalunya. Volum 2/1, 2/2: Fons de l'església parroquial de Sant Pere i Sant Pau de Canet de Mar, 2009. ISBN 9788439379676.
* ↑ Casares Rodício, Emilio «Figuera, Salvador». Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana, Madrid: SGAE, 1999, pàg. vol 5, p. 128-129.
* ↑ «Obres de Salvador Figuera a l'IFMuc».
# Valentina Misxak

Valentina Grigorievna Misxak (en rus Валентина Григорьевна Мишак; Tiraspol, 16 de gener de 1942) va ser una jugadora de voleibol soviètica que va competir entre 1959 i 1975.
El 1964 va prendre part en els Jocs Olímpics de Tòquio, on guanyà la medalla de plata en la competició de voleibol.
En el seu palmarès també destaca una medalla de plata al Campionat del Món de voleibol de 1962 i dues d'or al Campionat d'Europa, el 1963 i 1967.
A nivell de clubs jugà al Burovestniek Odessa. Guanyà la lliga soviètica de 1961 i la Copa d'Europa de voleibol de 1962.

## Referències

* ↑ «Valentyna Myshak Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 3 de desembre 2016. [Consulta: 27 novembre 2017].
* ↑ «Women Volleyball IV World Championship 1962 Moscow (URS) 13-25.10 Winner Japan». [Consulta: 26 novembre 2017].
* ↑ European Volleyball Championship Results: Since 1948
# Temps retardat

En electromagnetisme, les ones electromagnètiques en el buit viatgen a la velocitat de la llum c, segons les equacions de Maxwell. El temps retardat és el moment en què el camp va començar a propagar-se des del punt on va ser emès a un observador. El terme "retard" s'utilitza en aquest context (i en la literatura) en el sentit de retards de propagació.

## Temps retardats i avançats

El càlcul del temps retardat t$_r$ o t′ no és més que un simple càlcul "velocitat-distància-temps" per a camps EM.
Si el camp EM s'irradia al vector de posició r′ (dins de la distribució de càrrega font), i un observador a la posició r mesura el camp EM en el temps t, el retard de temps perquè el camp viatgi des de la distribució de càrrega a l'observador és |r − r′|/c, per tant, restant aquest retard del temps t de l'observador, es dóna el temps en què el camp realment va començar a propagar -se: el temps retardat, t′.
El temps retardat és: $t'=t-{\frac {|\mathbf {r} -(\mathbf {r} ')|}{c}}$
que es pot reordenar
$c={\frac {|\mathbf {r} -\mathbf {r} '|}{t-t'}}$
mostrant com les posicions i els temps es corresponen amb la font i l'observador.
Un altre concepte relacionat és el temps avançat t $_a$, que pren la mateixa forma matemàtica que l'anterior, però amb un "+" en lloc d'un "-":
$t_{a}=t+{\frac {|\mathbf {r} -\mathbf {r} '|}{c}}$
i s'anomena així perquè aquest és el moment en què el camp avançarà des del moment actual t. Corresponen als temps retardats i avançats els potencials retardats i avançats.

## Posició retardada

La posició retardada es pot obtenir a partir de la posició actual d'una partícula restant la distància que ha recorregut en el lapse des del temps retardat fins al temps actual. Per a una partícula inercial, aquesta posició es pot obtenir resolent aquesta equació:
$\mathbf {r} -\mathbf {r'} =\mathbf {r} -\mathbf {r_{c}} +{\frac {|\mathbf {r} -\mathbf {r'} |}{c}}\mathbf {v}$
on r $_c$ és la posició actual de la distribució de càrrega font i v la seva velocitat.

## Aplicació

Potser sorprenentment: els camps electromagnètics i les forces que actuen sobre les càrregues depenen de la seva història, no de la seva separació mútua. El càlcul dels camps electromagnètics en el moment actual inclou integrals de densitat de càrrega ρ(r', t$_r$) i densitat de corrent J (r', t$_r$) utilitzant els temps retardats i les posicions de la font. La quantitat és destacada en l'electrodinàmica, la teoria de la radiació electromagnètica i en la teoria de l'absorció de Wheeler-Feynman, ja que la història de la distribució de càrrega afecta els camps en èpoques posteriors.

## Referències

* ↑ Electromagnetism (2nd Edition), I.S. Grant, W.R. Phillips, Manchester Physics, John Wiley & Sons, 2008, ISBN 978-0471-927129
* ↑ Introduction to Electrodynamics (3rd Edition), D.J. Griffiths, Pearson Education, Dorling Kindersley, 2007, ISBN 81-7758-293-3
* ↑ McGraw Hill Encyclopaedia of Physics (2nd Edition), C.B. Parker, 1994, ISBN 0-07-051400-3
* ↑ Classical Mechanics, T.W.B. Kibble, European Physics Series, McGraw-Hill (UK), 1973, ISBN 007-084018-0
# Artal I de Foces

Artal I de Foces (també anomenat Arnau) (?-?) va ser un cavaller i ric-home aragonès senyor de Foces. No es té seguretat de qui fou el seu pare. Va participar amb el rei Pere II d'Aragó en la batalla de Las Navas de Tolosa.

## Bibliografia

* (castellà) Ibieca y los Foces (I)
* (castellà) Aragoneses en Mallorca bajomedieval
* (castellà) Armas heraldicas de Foces
* (castellà) GEA; Linaje de Foces Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* (castellà) Los Foces: Ricos-Hombres de Aragón Arxivat 2011-03-04 a Wayback Machine.
Artal I de Foces Llinatge de Foces Mort: 1244 :
| Títols |||
| Precedit per: ? | Senyor de Foces (Llista de senyors de Foces) (?–?) | Succeït per: Ato I de Foces (fill) |