OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Museum (pel·lícula de 2016)

Museum (ミュージアム, Myūjiamu) és un thriller de terror criminal japonès del 2016 co-escrit i dirigit per Keishi Ōtomo i basat en el manga del mateix nom de Ryosuke Tomoe del 2013. Va ser llançat al Japó per Warner Bros. Pictures el 12 de novembre de 2016.

## Argument

El recentment divorciat i miserable detectiu Hisashi Sawamura (Shun Oguri) i el seu ingenu soci novell Nishino (Shuhei Nomura) busquen un assassí en sèrie de Tòquio anomenat Sanae Kirishima (Satoshi Tsumabuki), que porta un vestit de granota gegant de dibuixos animats.

## Repartiment

* Shun Oguri com el detectiu Hisashi Sawamura
* Satoshi Tsumabuki com a Sanae Kirishima, l'assassí en sèrie que porta un vestit de granota de dibuixos animats
* Machiko Ono com a Haruka Sawamura
* Shūhei Nomura com a Junichi Nishino
* Tomomi Maruyama com a Tsuyoshi Sugawara
* Tomoko Tabata com a Kayo Akiyama
* Mikako Ichikawa com a Mikie Tachibana
* Masatō Ibu com a Toshio Okabe
* Yutaka Matsushige com a Kozo Sekihata
* Nao Ōmori com el pare d'Hisashi

## Recepció

Segons Hollywood Reporter, malgrat la conclusió feble i poc convincent, la pel·lícula aconsegueix mantenir l'espectador de l'"exagerat xoc" tremolant de tensió i horror. Es mostra un Tòquio fosc i plujós, amb llums de neó i interiors impenetrables. La pel·lícula mostra alguns préstecs de Seven de David Fincher, però els elements que recorden la plantilla del manga creen una distància de les pel·lícules de gènere western i la realitat.

## Referències

* ↑ «ミュージアム» (en japonès). eiga.com. [Consulta: 12 setembre 2016].
* ↑ «Suspense Manga 'Museum' Gets Live-Action Film Starring Shun Oguri». animenewsnetwork.com, 25-11-2015.
* ↑ Deborah Young. «‘Museum’ (‘Myujiamu’): Film Review | Tokyo 2016». The Hollywood Reporter, 31-10-2016.

## Enllaços externs

* Museum - Lloc web oficial
# Nus simple

El nus simple és un dels nusos fonamentals i forma la base de molts altres nusos. El nus simple és molt segur, fins al punt de quedar lligat fortament. S'hauria d'utilitzar si s'intenta que el nus sigui permanent. S'utilitza sovint per prevenir que l'extrem d'una corda s'esfilagarsi.

## Lligament

Hi ha diverses formes de fer un nus simple:
* El mètode del polze - es crea un llaç i s'empeny la punta a través del llaç amb el dit polze.
* El mètode senzill - es crea un llaç, fent girar la mà sobre el canell i ficant-la pel forat, es pinça la punta amb els dits i es fa passar a través del llaç.

## Teoria de nusos

Si els dos finals del nus s'uneixen, s'obté el nus trèvol de la teoria de nusos.

## Referències

* ↑ Mathematical Models per H. Martyn Cundy i A.P. Rollett, segona edició, 1961 (Oxford University Press), p. 57.
# Brithenig

El brithenig és una llengua construïda, creada com una afició al 1996 pel neozelandès Andrew Smith. Té el codi ISO 639-3 bzt.
No és un idioma inventat per a ser usat en el món real, com l'esperanto, ni per detallar una obra de ficció, com les llengües èlfiques de J. R. R. Tolkien o l'idioma klingon de la sèrie Star Trek. Per contra, el brithenig començà com un experiment mental per crear una llengua romànica que podria haver evolucionat hipotèticament en el cas que el llatí haguera desplaçat les antigues llengües cèltiques que es parlaren al Regne Unit.
El resultat n'és una llengua germana del francès i altres llengües romàniques, tot i que amb la diferència d'incloure canvis fonològics semblants als que afecten llengües com el gal·lès, i paraules prestades de l'antic cèltic i de l'anglès al llarg de la seua història fictícia.
El brithenig és respectat en la comunitat de llengües construïdes. És la primera llengua artificial coneguda que extrapola una llengua real humana a una evolució alternativa, i com a tal se la pot considerar com precursora d'aquest tipus de llengües.
Hi ha hagut altres esforços semblants per extrapolar llengües romàniques, com el breathanach (influenciat per l'altra branca de llengües cèltiques) i el wenedyk (amb trets polonesos).

## Bibliografia

* Geolinguistics. American Society of Geolinguistics, 25–26, 1999, pàg. 255. ISSN: 0190-4671.Plantilla:Full citation needed
* Havliš, Jan «Výlet do Conlangey» (PDF) (en checo). Interkom, 243, 3-2008, pàg. 17–21.
* . Oxford University Press, 2003. Plantilla:Full citation needed
* Parkvall, Mikael. Limits of Language: Almost Everything You Didn't Know You Didn't Know about Language and Languages. Wilsonville: Battlebridge Publications, 2008, p. 91–93, 131. OCLC 70894631.

## Enllaços externs

* La pàgina web del brithenig
# Tayfun Korkut

Tayfun Korkut (Stuttgart, 2 d'abril de 1974) és un exjugador turc de futbol. Va jugar un any al Stuttgarter Kickers, cinc anys amb el Fenerbahçe SK, tres anys amb la Reial Societat, un any amb l'Espanyol, una temporada amb el Beşiktaş JK i un any amb el Gençlerbirliği. També va jugar 44 partits amb la selecció de Turquia, amb la qual va marcar 1 gol.

## Futsal

Després de retirar-se del futbol professional, va jugar a futbol sala i es va convertir en un membre de l'equip nacional de Turquia de futbol sala en el Campionat de Futbol sala de la UEFA.

## Guardons

* Turquia
** Eurocopa 2000 Quarts de final

## Enllaços externs

* "Turkey - Record International Players". RSSSF. http://www.rsssf.com/miscellaneous/tur-recintlp.html. Consultat 2009-04-14
# Pello Uralde Hernáez

Pello Uralde Hernáez (Vitòria, 2 de març de 1958) és un exfutbolista basc, que ocupava la posició de davanter.

## Trajectòria

Debuta a primera divisió a la temporada 79/80, a les files de la Reial Societat. Eixe any disputa només tres partits, però a partir de l'any següent es consolida com a titular en l'onze donostiarra. Va ser un dels jugadors claus en l'època daurada de la Reial Societat de principis de la dècada dels 80, en la qual guanyen les Lligues 80/81 i 81/82 i la Copa del Rei del 1983. En la 81/82, el davanter aconsegueix 14 gols.
Romandria titular a la Reial Societat fins a l'estiu de 1986, quan fitxa per l'Atlètic de Madrid. Només romangué un any a l'equip matalasser abans de retornar al País Basc, ara a l'Athletic Club. Signaria dues bones temporades a San Mamés, en les quals marca fins a 28 gols. A la tercera, la 89/90, perd la condició de titular, encara que gaudeix de força minuts.
L'estiu de 1990 fitxa pel Deportivo de La Corunya. Els gallecs estaven a Segona Divisió, i gràcies als 15 gols del basc, aconsegueixen l'ascens de categoria. La 91/92 és la darrera campanya d'Uralde. En total, va sumar 339 partits i 112 gols en primera divisió.

## Internacional

Uralde va disputar tres partits amb la selecció espanyola. Va formar part del combinat que va participar en el Mundial de 1982, tot i que no hi va jugar cap minut.

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador
# Pintor d'Antimenes

El Pintor d'Antimenes fou un pintor d'atuells àtic que utilitzava la tècnica de ceràmica de figures negres i estigué actiu al voltant del 530 al 510 abans de la nostra era. No es coneix pas el seu veritable nom; aquest nom és una convenció arqueològica que deriva de la inscripció kalós en una hídria seua que es troba ara al Museu Arqueològic de Leiden (Holanda). De les 150 obres que se li atribueixen, la majoria són hídries i àmfores comunes, i la major part se'n trobaren a Etrúria. Es considera que estava relacionat amb el taller d'Andòcides.
Va representar en la seua obra el repertori de la seua època: les aventures d'Hèracles, Dionís i el seu companys i escenes de carros de guerra. Solia variar els temes, i les seues composicions eren organitzades. Els seus motius distintius són prou idíl·lics i sovint incloïa figuretes menors subsidiàries a la narració principal. Alguns exemples en són una escena en l'esmentada Hídria a Leiden i una representació de la collita d'olives en una àmfora que es troba ara al Museu Britànic de Londres. El seu estil de dibuix s'assembla al de Psíax; també són evidents les influències dels inicis de la tècnica de figures roges. Es limità, però, a mantenir la tècnica de figures negres que tenia molts seguidors. Alguns exemples de les darreres obres són notables per la finesa i l'expressiva qualitat del dibuix.

## Vegeu també

* Ceràmica àtica

## Referències

* ↑ «Biography of the Antimenes Painter» (en anglés). The Getty Museum. Cita: El Pintor d'Antimenes decorava gerros a Atenes amb la tècnica de figures negres, del 530 al 510 ae. Treballà en un període en què molts artistes canviaren a la nova tècnica de figures roges, el Pintor d'Antimenes fou un dels artistes més prolífics de figures negres del seu temps. Sobreviuen més de 140 de les seues peces, sobretot àmfores i hídries. Decorà els gerros amb una àmplia gamma d'escenes mitològiques i genèriques, amb dos temes preferits: l'heroi Hèracles i escenes de la Casa de la Font. Com els artistes més antics, el vertader nom del Pintor d'Antimenes es desconeix; s'identifica pels trets estilístics de la seua obra. Els acadèmics l'anomenaren així per una inscripció kalós que lloava el jove Antimenes en un gerro que ara és al Rijksmuseum de Leiden. Consultat 13 de juny del 2012.
# Pirogravat

El pirogravat (del grec. piros = foc graphos = escriptura) és una tècnica de dibuix, primordialment, però la seva utilització abasta en la pràctica, qualsevol gravat emprant l'aparell conegut en l'actualitat com pirogravador , el qual empra electricitat per generar la calor suficient a la punta.
Es tracta de cremar un suport, ja sigui aquest de paper, cartró, o fusta, amb el pirogravador marcant un dibuix sobre aquesta superfície. El pirogravador té diversos mànecs semblants als dels soldadors d'estany, i diversos caps amb diferents formes. Regulant la intensitat de la calor que desprèn la punta, s'aconsegueix més o menys intensitat en el cremat i, conseqüentment, diferents tonalitats del marró suau al negre absolut.
El mètode que precedeix l'actual electro-termo-gravació és el de la utilització d'una flama oberta i un objecte metàl·lic que absorbeix la calor per poder cremar un tauló de fusta.

## Història

Aquesta tècnica ha estat practicada per diverses cultures incloent els egipcis i algunes tribus africanes des dels orígens dels temps. El pirògraf Robert Boyer proposa que aquesta tècnica data de la prehistòria quan els primers humans van crear dissenys utilitzant les restes calents del foc. A la Xina, durant la dinastia Han es coneixia aquest mètode com "brodat amb agulles de foc". Durant l'època victoriana, la invenció de màquines va provocar un ampli interès per aquest tipus d'artesania i va ser llavors quan es va encunyar el terme pirografia La pirografia és, en molts països, una forma artística tradicional.
* Dibuix realitzat amb aquesta tècnica.
* Pirogravat sobre post de fusta.
* Pirogravat sobre pell.

## Referències

* ↑ Boyer, R; The Amazing Art of Pyrography , Evanston 1993, ISBN 9781879260122
* ↑ http://traditions.cultural-china.com/en/16Traditions1930.html Arxivat 2011-09-06 a Wayback Machine. Xina Culture - pyrography]
* ↑ Walkabout Crafts - pyrography

## Enllaços externs

* Vídeos i imatges de pirogravats Arxivat 2014-01-05 a Wayback Machine.
* manual de pirografía
* Exposició virtual de pirogravats Arxivat 2012-11-14 a Wayback Machine.
# Plicofollis tonggol

Plicofollis tonggol és una espècie de peix de la família dels àrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 40 cm de longitud total.

## Alimentació

Menja principalment invertebrats.

## Hàbitat

És un peix demersal i de clima tropical que viu entre 10-50 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: des del Pakistan fins a Malàisia, les Filipines i Indonèsia.

## Ús comercial

És venut principalment fresc i en salaó als mercats.

## Observacions

Les fortes espines de les aletes dorsal i pectoral poden infligir ferides doloroses.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Kailola, P. J., 2004. A phylogenetic exploration of the catfish family Ariidae (Otophysi: Siluriformes). The Beagle (Rec. Mus. Art Galleries N. Terr.) v. 20: 87-166.
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ «Plicofollis tonggol». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 4 5 6 FishBase (anglès)
* ↑ Jayaram, K.C., 1984. Ariidae. A: W. Fischer i G. Bianchi (eds.) FAO species identification sheets for fishery purposes. Western Indian Ocean fishing area 51. Vol. 1. FAO, Roma. pag. var.
* ↑ Herre, A.W.C.T., 1953. Check list of Philippine fishes. Res. Rep. U.S. Fish Wild. Serv., (20):977 p.
# Podgórze

Podgórze era un poble abans de convertir-se en un barri i després un districte de Cracòvia. Està situat a l'altre marge del Vístula que travessa la ciutat de Cracòvia.
En el territori de Podgórze, s'eleva el túmul de Krakus, que segons la llegenda, guardaria el cos del rei Krakus que va fundar la ciutat de Cracòvia.

## Història

En la Primera partició de Polònia l'any 1772, el caseriu de Podgórze es converteix en una vila de guarnició per a les forces austríaques apostades en els límits territorials al llarg del Vístula i davant de la ciutat de Cracòvia. Però després de quatre anys de protestes poloneses, els austríacs van abandonar el lloc.
L'any 1784, l'emperador romà germànic Josep II del Sacre Imperi Romanogermànic concedeix l'estatut de ciutat a la petita ciutat de Podgórze.
El 1795 Podgórze i la ciutat veïna de Wieliczka van poder associar-se al desenvolupament urbà de la ciutat de Cracòvia.
Des de la Tercera partició de Polònia l'any 1795 fins a l'any 1918, la ciutat (amb la Petita Polònia) forma part de la monarquia austríaca (Imperi Austríac), després Imperi Austrohongarès (Cisleitània després del compromís de 1867), capital del districte del mateix nom des de 1896, i un dels 78 (l'any 1900) Bezirkshauptmannschaften (powiats) de la província (Kronland) de Galítsia.
El primer pont que salva el Vístula per connectar Podgórze amb Cracòvia es va construir l'any 1802. Aquesta obra d'art es va anomenar Pont de Carles (Karls Brücke) en l'honor de Carles Lluís Josep Maria d'Àustria.

## Referències

* ↑ Atlas des peuples d'Europe centrale, André et Jean Sellier, Editions La Découverte, 1991, p.88.
* ↑ Die postalischen Abstempelungen auf den österreichischen Postwertzeichen-Ausgaben 1867, 1883 und 1890, Wilhelm KLEIN, 1967
# Polla menuda

La polla menuda (Paragallinula angulata) és una espècie d'ocell de la família dels ràl·lids (Rallidae) i única espècie del monotípic gènere Paragallinula Sangster, Garcia-R et Trewick, 2015. Era inclòs al gènere Gallinula fins fa poc temps.

## Hàbitat i distribució

Habita pantans i camps negats de la major part de l'Àfrica subsahariana.
A Catalunya només s'ha vist una vegada, el gener de 2020 prop d'Olot (Garrotxa), després del pas del temporal Gloria.

## Referències

* ↑ G Sangster, JC García-R i SA Trewick. 2015. A new genus for the Lesser Moorhen Gallinula angulata Sundevall, 1850 (Aves, Rallidae). European Journal of Taxonomy 153: 1–8.
* ↑ La Gallinula angulata a Olot Arxivat 2019-12-26 a Wayback Machine., a Reservoir Birds (castellà)
# Polzada piramidal

La Polzada piramidal, també anomenada Polzada sagrada jueva és una unitat de mesura reclamada pels piramidòlegs que fou utilitzada en l'antiguitat. Suposadament fou 1/25 part d'un Colze Sagrat, 1,00106 polzades britàniques, o 2.5426924 centímetres.

## Història

La primera referència que els constructors de la Gran Piràmide de Giza van utilitzar unitats de mesura relacionades amb modernes mesures s'atribueix al professor d'astronomia John Greaves (1602-1652), que va viatjar a Egipte el 1638 per fer les mesures de la piràmide. Les seves conclusions es van publicar en la seva Piramidographia i sota nom anònim. Més d'un segle més tard, "mesures addicionals i les mesures realitzades per enginyers francesos durant la l'expedició de Napoleó a Egipte, s'estudiaren per John Taylor (1781-1864). Taylor va afirmar que les seves investigacions li van indicar que els antics havien utilitzat una unitat de mesura d'1/1000 més d'una polzada anglesa moderna.
Taylor considerava que la "Polzada piramidal" era 1/25 del "colze sagrat", l'existència del qual havia estat postulada per Isaac Newton. El principal argument va ser que la mesura total dels quatre costats de la piràmide seria 36524 (100 vegades el nombre de dies d'un any) si es mesura en polzades piramidals. Taylor i els seus seguidors, com l'Astrònom Reial d'Escòcia Charles Piazzi Smyth (1819-1900), també posar de manifest nombroses coincidències entre les mesures de les piràmides i la geometria de la terra i el sistema solar. Van arribar a la conclusió que el sistema britànic de mesures havia derivat d'un molt més antic, si no diví, sistema. A finals del segle xix i principis del segle xx, aquesta teoria va exercir un paper important en els debats sobre si la Gran Bretanya i els Estats Units hauria d'adoptar el sistema mètric
La teoria dels eminents Taylor i Smyth guanyar molts seguidors i detractors durant les dècades següents, però a finals del segle xix ja havia perdut la major part del seu principal suport científic. El cop a la teoria el va donar el gran egiptòleg Flinders Petri (1853-1942), malgrat havia estat un defensor, Petri, quan va anar a Egipte el 1880 per portar a terme noves mesures, va comprovar que la piràmide era diversos peus més petita quelcom creia anteriorment. Aquest fet soscavar la teoria que Petri va rebutjar.

## Avui

El valor d'1,00106 polzades britàniques es calcula com 1/500.000.000 del diàmetre de la Terra pel pols. La polzada piramidal ara sembla no tenir gran suport científic. No hi ha proves directes, per la qual cosa argumenten es basa en un cúmul de suposades coincidències numèriques.

## Referències

* ↑ John Taylor,La Gran Piràmide, Per què va ser construïda? i Qui la va construir?(Londres, 1859).
* ↑ C. Piazzi Smyth,La nostra herència en la Gran Piràmide, amb una fotografia, mapa, i els plànols(Londres, 1864).
* ↑ E. M. Reisenauer, "The battle of the standards" : Great Pyramid metrology and British identity, 1859-1890, The Historian, v. 65 no. 4 (Summer 2003) p. 931–978; E. F. Cox, The International Institute: First organized opposition to the metric system, Ohio History, v. 68, 54–83
# Potencial Volta

En electroquímica, el potencial de Volta (també anomenat diferència de potencial de Volta, o diferència de potencial externa, Δψ, psi delta), és la diferència de potencial elèctric entre dos punts en el buit: (1) prop de la superfície del metall M1 (2) prop de la superfície de metall M2, on M1 i M2 són dos metalls que entren en contacte sense càrrega.
El nom de potencial Volta és en honor de Alessandro Volta.

## Origen

Quan dos metalls estan aïllats elèctricament entre si, pot existir entre ells una diferència de potencial arbitrària No obstant això, quan dos metalls diferents es posen en contacte, els electrons flueixen del metall amb una menor funció de treball cap al metall amb la funció de treball més alta, fins que el potencial electroquímic dels electrons en el conjunt d'ambdues fases queda igualat. El nombre real d'electrons que passa entre les dues fases és petit, i l'ocupació del nivell de Fermi no es veu pràcticament afectada.

## Mesura

La diferència de potencial de Volta és mesurable. Es relaciona amb la capacitància d'un condensador electroestàtic, les dues parts que es fan dels dos metalls de les quals es mesura la diferència potencial de Volta i la càrrega elèctrica s'utilitza per carregar el condensador. La diferència de potencial Volta entre un metall i un electròlit es pot mesurar d'una manera similar.

## Vegeu també

* Potencial d'elèctrode
* Potencial absolut d'elèctrode
* Potencial Galvani

## Referències

* ↑ «IUPAC Gold Book, definició diferència de potencial de contacte (Volta) .». Arxivat de l'original el 2007-06-10. [Consulta: 4 agost 2010].
* ↑ VS Bagotsky, "Fonaments de l'Electroquímica", Willey Interscience, 2006
# Unidad Comunera Castellana

Unidad Comunera Castellana (UNCC) és un partit polític de caràcter castellanista amb seu a Frómista. No se li coneix activitat actualment. Va tenir la seva seu a Abilio Calderón, s/n de Frómista. Es va inscriure com a partit el 14 de febrer de 1983, i va ser fundat pels palentins José Antonio Mata, Juan B. Martín de la Torre, José María Valladolid, Blas Esteban i Jesús Núñez.
Ideològicament, Unidad Comunera Castellana és un partit de centre, que avantposa els interessos generals de Castella. Busca el reconeixement de les singularitats de la nacionalitat castellana en el seu conjunt, Castella la Vella (amb Santander i Logronyo) i Castella la Nova (incloent Madrid). En aquest sentit, Unitat Comunera Castellana recollia en gran manera el concepte de Castella que es divulgava des de l'editorial Riodelaire, especialment en els llibres dels escriptors Juan Pablo Mañueco i Antonio Hernández Pérez. Alguns dels fundadors d'Unidad Comunera Castellana després van prendre altres rumbs polítics. José Antonio Mata es va presentar a les eleccions autonòmiques de 1987 pel Partido Nacionalista de Castilla-León (PANCAL) encapçalant la candidatura per la província de Palència. José María Valladolid va ser un dels fundadors en 1990 d'Unidad Palentina, un dels partits que després formarien Unitat Regionalista de Castella i Lleó (URCL).
Per la seva banda Juan B. Martín de la Torre va ser candidat de Tierra Comunera a les eleccions generals de 1993. En 1992, l'ultimo grupúsculo d'Unitat Comunera Castellana va participar, al costat d'altres partits, en el procés de creació de la plataforma regionalista que donaria origen a Unidad Regionalista de Castilla-León, però finalment UNCC no es va integrar en el nou partit.

## Eleccions

Va obtenir 1.953 vots en les eleccions a Corts de Castella i Lleó de 1983.

## Bibliografia

* M.González. "El proceso autonómicode Castilla y León". Fundación Villalar (2004).
* M.González, J.V.Pelaz, P.Perez. "Castilla y León en democracia. Partidos, elecciones y personal político 1977-2007". Junta de Castilla y León (2007).
* J. P. Mañueco. "Breve Historia de Castilla". Editorial Aache, Guadalajara, 2019.
# EVA (plataforma juvenil)

EVA és una plataforma digital de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals amb continguts en obert i adreçat al jovent. Va ser llançada l'any 2023.

## Vegeu també

* Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals
* Canal 3XL

## Referències

* ↑ «El successor del 3XL fa dos mesos que funciona sense que TV3 l'hagi anunciat». Vilaweb, 16-08-2023.
* ↑ «Eva, la finestra digital 'secreta' de TV3 per captar el públic jove». Ara, 08-10-2023.

## Enllaços externs

* EVA
* EVA, a la plataforma de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals.
# Ca n'Huguet Vell

Ca n'Huguet Vell és una masia del municipi de Vilallonga de Ter (Ripollès) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situat a la part alta del Clot de Vallvigil i sobre l'antic mas el Borrasses, Ca n'Huguet Vell està situat a la solana i a l'esquerra del Torrent Gran.

## Descripció

El mas és un gran edifici rectangular de planta baixa i pis, amb una gran era al davant. S'entra a través d'una gran arcada i a la façana hi ha un rellotge de sol. El mas està envoltat a la part sud per altres edificis annexos.
L'estructura és tradicional, parets de pedra, finestres petites, sobretot obertes de cara a la solana i forjats i teulades amb cabirons de fusta, igual que els terres dels pisos alts. La teulada és a dues aigües de teula àrab, pot ser que aquestes teules substituïssin als segles XVII o XVIII, com a altres llocs, les tradicionals lloses de llicorella.

## Història

És possible que Ca n'Huguet Vell sigui coetani dels masos Borrasses Vell, el Mengot i el Vinardell, aquests darrers anomenats als segles xvi i xviii, ja que les seves estructures són similars.
Al segle xviii (1760) es construeix a sobre el mas i dins de la seva propietat, l'ermita de la Mare de Déu del Roser, i poder també corresponen a aquesta època les obres de reforma dins el mas i el rellotge de sol que hi ha a la façana principal davant l'era.
A principis de segle XX es construeix, tocant al Vilallonga, el casal Ca n'Huguet Nou, quedant el vell com a masoveria.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Ca n'Huguet Vell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 gener 2016].