OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cloisonnisme

El cloisonnisme és una tècnica desenvolupada en la segona meitat del segle xix per Émile Bernard, un dels primers integrants de l'Escola de Pont-Aven i per Gauguin. La seva influència procedia principalment del japonisme i de Louis Anquetin. És un estil de pintura postimpressionista on s'utilitzen colors plans, en contorns foscos siluetats perfectament delimitats. Es caracteritza pel seu efecte decoratiu, la seva qualitat formal i perquè les seves pintures no tenen profunditat ni ombres. Necessita algun efecte decoratiu.
El seu nom ve donat per la seva similitud amb l'esmalt cloisonné, on els filferros o làmines estan soldats al cos de la peça formant alvèols o compartiments (cloissons), dipositant allí la massa vitrificable (pols de vidre) i posteriorment escalfant-ho.
El terme va ser encunyat pel crític Édouard Dujardin en ocasió del Saló d'artistes independents, al març de 1888. Els artistes Émile Bernard, Louis Anquetin, Paul Gauguin, Paul Sérusier i uns altres, van començar a pintar en aquest estil a finals de la dècada de 1880. Molts dels pintors també descriuen les seves obres com a sintètiques (de sintetisme), un moviment molt relacionat. Uns altres artistes com Maurice Denis, Vincent van Gogh o Henri de Toulouse-Lautrec es van aproximar al cloisonnisme, cadascun a la seva manera.
A El Crist groc (1889), citada sovint com l'obra cloisonnista per excel·lència, Gauguin va reduir la imatge a zones d'un sol color, separades per grans contorns negres. En l'obra, presta poca atenció a la perspectiva clàssica i elimina subtils gradacions de color (dos de les principals característiques de la pintura postrenaixentista.
La separació cloisonnista dels colors reflecteix una apreciació de la discontinuïtat que caracteritza al modernisme.
Actualment, la tècnica del cloisonnisme està associada inseparablement als còmics i dibuixos animats. Artistes contemporanis com Valerio Adami i Pierre Alechinsky utilitzen aquesta tècnica de pintura.

## Referències

* ↑ Dujardin, Édouard: Aux XX et aux Indépendants: le Cloisonismé (sic!
* ↑ William R. Everdell, The First Moderns, Profiles in the Origin of Twentieth-Century Thought University of Chicago Press, 1997.
# Norðoyatunnilin

El Norðoyatunnilin ("el túnel de les illes del nord", en feroès) és un túnel submarí de peatge de les illes Fèroe. Amb els seus 6300 metres, és el segon més llarg de l'arxipèlag després de l'Eysturoyartunnilin, que fa 11 200 metres. Connecta Leirvík, a l'illa d'Eysturoy, amb la ciutat de Klaksvík, a l'illa de Borðoy, passant per sota de l'estret Leirvíksfjørður. El Norðoyatunnilin és un túnel de carretera construït en un sol tub bidireccional. El túnel baixa a una profunditat de 150 metres per sota del nivell del mar, salvant així la profunditat màxima de l'estret que és de 103 metres. El pendent màxim és del 6%.
El projecte de construcció d'un túnel que connectés l'illa d'Eysturoy i la de Borðoy és antic. El 1988, el Landsverkfrøðingurin (l'oficina nacional d'obres públiques) va realitzar diversos estudis de sismicitat al Leirvíksfjørður (estret que separa les dues illes). Un any abans, un enginyer havia desenvolupat un pla global que mostrava diferents ubicacions adequades per a la construcció d'un túnel. Altres estudis realitzats el 1988 van confirmar que aquest projecte es podia arribar a considerar econòmicament viable. Quinze anys després del començament del primer estudi, se'n van iniciar les obres.
La perforació a Leirvík va començar el 18 de desembre de 2003 i a Klaksvík el 20 d'abril de 2004. El 25 de juny de 2005 es va completar la perforació i les obres van acabar finalment l'abril de 2006. El Norðoyatunnilin es va inaugurar oficialment el dia 29 d'aquell mateix mes, tres mesos abans del que s'havia previst. El cost total de l'obra va ser de 265 milions de DKK. El 2014 el peatge del Norðoyatunnilin costava 100 corones per cotxe (13 € aprox.).

## Referències

* ↑ «Norðoyartunnilin í tølum» (en feroès). Tunnil. Arxivat de l'original el 2019-06-16. [Consulta: 16 juny 2019].
* 1 2 «Norðoyatunnilin» (en feroès). LBF. Arxivat de l'original el 2019-04-02. [Consulta: 17 juny 2019].
* ↑ «Tusinder af færinger til uofficiel indvielse af stor tunnel» (en danès). fyens.dk. [Consulta: 16 juny 2019].
* ↑ «Tusinder af færinger til uofficiel indvielse af stor tunnel» (en danès). fyens.dk. [Consulta: 17 juny 2019].
* ↑ «Convert from Danish Krone (DKK) to Euro (EUR)» (en anglès). The Money Converter. [Consulta: 24 juny 2019].

## Vegeu també

* Llista de túnels de les Illes Fèroe.

## Enllaços externs

* Túnels de peatge de les Fèroe.
# Santuari dels Arcs

El Santuari dels Arcs és un conjunt de Santa Pau (Garrotxa) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Aquests edificis estan adossats a l'església de la Mare de Déu dels Arcs.

## Descripció

Són quatre edificis organitzats entorn d'un pati cobert. El pati té tres accessos a través de pòrtics d'arc de mig punt. És a destacar la porta dovellada amb la data de 1567. Les successives fases de construcció han quedat marcades a l'edifici mitjançant nombroses inscripcions de dates a les portes i finestres, que van des del segle xvi al XVIII. També hi ha afegits de tipus ornamentals del segle xix.

## Història

Tant els grans pontífex com les jerarquies de l'església sempre havien afavorit el Santuari. Juli III (1553) va concedir-li indulgències per a la reconstrucció de l'església. També van concedir-li indulgències Urbà VIII (1644), Innocenci X (1652) i Pius VII (1802). Hi ha un manuscrit de l'arxiu que és un dels llibres sacramentals més antics d'Europa. Començat al segle xiv, acabà a principis del XV, quan normalment aquest tipus d'inscripcions parroquials són del segle xvi.

## Referències

* 1 2 3 4 «Santuari dels Arcs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 octubre 2016].
# Plaça de Bacardí

La plaça de Bacardí és una plaça del barri d'Horta, Barcelona, situada entre dos carrers tranversals, carrer de Santa Amàlia i carrer de Sant Alexandre, i sobre l'eix del carrer perpendicular, carrer del Duero, que enllaça directament amb el carrer d'Horta (antic carrer Major). La plaça es va crear amb el Pla Parcial de 1870, en els terrenys de can Bacardí, que foren cedits per a construir l'eixample del nucli urbà d'Horta. Els carrers del voltant de la plaça reberen els noms convertits en sants del propietari dels terrenys, Alexandre de Bacardí i de Janer, de la seva dona Amàlia de Casanovas i de Bacardí, i del seu germà Baltasar (aquest darrer actualment s'anomena carrer del Duero).
L'edificació al voltant de la plaça consisteix en les cases originàries de planta baixa i pis, amb l'arrebossat de façana pintat amb colors ocre o pastel, alternades amb edificis de 3 ó 4 plantes de principis del segle XX i noves edificacions d'obra vista amb grans obertures. El gener de 1991 es va aprovar el 'Pla Especial de Protecció del conjunt urbà de la plaça Bacardí', que regula la construcció i reformes en els edificis de la plaça per tal de mantenir l'interès històric o tradicional.

## Referències

* ↑ Díez i Quijano, Desideri. El que ha estat i és Horta. Barcelona: Graó, Stat. Cooperativa, juliol 1982, p. 139-140. ISBN 84-2917-1914-8.
* ↑ «Vista Alegre». Generalitat de Catalunya. Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
* ↑ «Nomenclàtor dels carrers». Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «P.E. Protecció conjunt urbà pl. Bacardí». Generalitat de Catalunya, 23-01-1991.
# Ichthyophis sikkimensis

Ichthyophis sikkimensis és una espècie d'amfibis gimnofions de la família Ichthyophiidae que habita a Índia.

## Referències

* ↑ IUCN «Ichthyophis sikkimensis» (en anglès). IUCN SSC Amphibian Specialist Group: The IUCN Red List of Threatened Species 2023, 24-09-2020. DOI: 10.2305/iucn.uk.2023-1.rlts.t59632a166111262.en.
# Guineu de les Malvines

La guineu de les Malvines (Dusicyon australis) és una espècie extinta de cànid. Amb el seu pelatge marró vermellós i la cua amb la punta blanca, s'assemblava a altres espècies de guineu o a un llop. La guineu de les Malvines vivia a les illes Malvines i fou observat per darrer cop el 1876. Es creu que des d'aleshores s'ha extingit a causa de la caça.
És probable que la guilla de les Malvines s'alimentés d'animals petits que també vivien a les Malvines, com ara pingüins, però també es podria haver alimentat d'ovelles. Com que la gent creia que les raboses de les Malvines els mataven les ovelles, les caçaren, les enverinaren i els pararen trampes fins que finalment s'extingí.

## Referències

* ↑ «guineu de les Malvines». Diccionari dels mamífers del món. Fundació Barcelona Zoo i TERMCAT, 2023 i 2024. [Consulta: 16 agost 2023].
# Queenie Newall

Sybil Fenton Newall (Hare Hill, Littleborough, Rochdale, Gran Manchester, 17 d'octubre de 1854 – Cheltenham, Gloucestershire, 24 de juny de 1929), més coneguda com a Queenie Newall,va ser una arquera anglesa que va guanyar una medalla d'or als Jocs Olímpics de Londres el 1908. Amb 53 anys és la dona més veterana en guanyar una medalla d'or en uns Jocs Olímpics. Membre del Cheltenham Archers club des de 1905, fou tres cops campiona nacional de tir amb arc, el 1911, 1912 i 1914.

## Biografia

Newall va néixer a la casa familiar de Rochdale el 17 d'octubre de 1854. El 1905, juntament amb la seva germana Margaret, es va unir al Cheltenham Archers club. El 1907 va guanyar quatre dels cinc mítings regionals en què participà. El 1908 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on va guanyar la medalla d'or en la prova de la doble ronda Nacional del programa de tir amb arc en imposar-se per 46 punts a Lottie Dod. Aquesta victòria convertí a Queenie en la dona més vella en guanyar una medalla olímpica, amb 53 anys i 275 dies.
En el següent Campionat Nacional Newell va ser derrotada per Alice Legh però va guanyar el de 1911, 1912, i 1914. Va continuar practicant el tir amb arc fins ben gran, sent el seu darrer resultat conegut el 1928. Morí a casa seva, a Cheltenham, el 24 de juny de 1929.
Després dels Jocs de 1908 cap altra dona britànica guanyà una medalla en tir amb arc fins que Alison Williamson guanyà el bronze en la prova individual dels Jocs de 2004.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Bancroft, James W. «Newall, Sybil Fenton [Queenie (1854–1929)]». Oxford Dictionary of National Biography. [Consulta: 6 juny 2012].
* ↑ «Sybil Newall Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 10 de novembre 2012. [Consulta: 25 gener 2016].
* ↑ Greenberg, Stan «Female archery contestants». BBC History, 03-03-2011 [Consulta: 6 juny 2012].
* ↑ «Talk of the Olympics; Redgrave: Video game almost killed my dream». The Evening Standard, 17-08-2004 [Consulta: 6 juny 2012].
* ↑ «Newall, Sybil (1854–1929)». Dictionary of Women Worldwide: 25,000 Women Through the Ages, 01-01-2007 [Consulta: 6 juny 2012]. Arxivat 24 de febrer 2016 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-02-24. [Consulta: 27 març 2021].
* ↑ Gillon, Doug «Medals start to flow for Britain». The Herald, 19-08-2004 [Consulta: 6 juny 2012]. Arxivat 25 de febrer 2016 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-02-25. [Consulta: 27 març 2021].
# William Roberts (atleta)

William Roberts (anglès: William «Bill» Roberts) (Salford, 5 d'abril de 1912 - Timperley, 5 de desembre de 2001) va ser un atleta anglès, especialista en els 400 metres, que va competir durant les dècades de 1930 i 1940.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Berlín, on disputà dues proves del programa d'atletisme. Guanyà la medalla d'or la prova del 4x400 metres, formant equip amb Frederick Wolff, Godfrey Rampling i Godfrey Brown, mentre en els 400 metres fou quart. El 1948, un cop finalitzada la Segona Guerra Mundial, va disputar dues proves del del programa d'atletisme als Jocs de Londres. En ambdues quedà eliminat en sèries.
En el seu palmarès també destaca una medalla de plata en els 4x400 metres al Campionat d'Europa d'atletisme de 1946, formant equip amb Ronald Ede, Derek Pugh i Bernard Elliot. També guanyà tres medalles als Jocs de l'Imperi Britànic, una d'or i plata el 1938 i una de plata el 1934; i els campionats britànics de l'AAA de les 440 iardes el 1935 i 1937.

## Millors marques

* 200 metres. 21.4" (1938)
* 400 metres. 46.8" (1936)

## Referències

* 1 2 «Bill Roberts Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2020. [Consulta: 10 maig 2020].
* ↑ «Medallistes per prova». rfea.es. Federació Espanyola d'Atletisme. Arxivat de l'original el 26 d’octubre 2020. [Consulta: 22 abril 2020].
* ↑ «British Athletics Championships 1919-1939». [Consulta: 10 maig 2020].
* ↑ Fitxa a trackfield.brinkster.net
# Beatrice Hill-Lowe

Beatrice Geraldine Hill-Lowe (Ardee, Louth, 26 de gener de 1868 - Tenby, Pembrokeshire, 2 de juliol de 1951) va ser una arquera irlandesa que va competir a començaments del segle xx.
El 1908 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on va guanyar la medalla de bronze en la prova de la doble ronda Nacional del programa de tir amb arc.

## Referències

* ↑ «Beatrice Hill-Lowe Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2 de novembre 2012. [Consulta: 9 desembre 2015].
# Gwendolyn Lycett

Gloria Gwendolyn Lycett va ser una patinadora artística sobre gel britànica que va competir a començaments del segle xx.
El 1908 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on fou cinquena en la prova individual femenina del programa de patinatge artístic.

## Principals resultats

| Competició | 1907 | 1908 | 1912 |
| Jocs Olímpics d'Estiu | | 5a | |
| Campionat del món | 5a | | 4a |

## Referències

* ↑ «Gwendolyn Lycett Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2020. [Consulta: 27 juliol 2017].
* ↑ Skatabase
# Miànegues

Miànegues o Miànigues és una entitat de població i ens local històric del municipi de Porqueres (Pla de l'Estany).
Aquest poble era encara un els local independent a principis del Segle XIX. Amb l'abolició de l'antic règim senyorial, el seu terme va ser incorporat al municipi de Porqueres al llarg del primer terç d'aquell segle, juntament amb Descalç. Més endavant, el 1846, d'altres pobles s'hi van afegir. El 957 ja era citada.
Miànegues és esmentada en documents antics com a Millianicas (951), Milleanicae (1086), i Millanicae (1097). Té un veïnat anomenat La Formiga.
El seu principal element arquitectònic és l'església de Sant Romà de Miànigues, amb elements romànics i barrocs.

## Referències

* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
* ↑ «Miànigues | enciclopedia.cat». [Consulta: 6 octubre 2024].
* ↑ Botet i Sisó, Joaquim. Geografia General de Catalunya. Província de Gerona., 1915-1918, p. 547.
# Jon Garaño

Jon Garaño (Ergobia, barri d'Astigarraga, 18 de novembre de 1974) és un director de cinema, guionista i productor basc.

## Biografia

Va estudiar Periodisme i Publicitat a la Universitat del País Basc i Cinema a l'Aula de Cinema Sarobe d'Urnieta. Va dirigir diversos curtmetratges en vídeo i també va exercir diferents funcions en diverses produccions. El 2001 va fundar, juntament amb altres companys, la productora Moriarti, en què ha treballat com a director i guionista en nombrosos projectes audiovisuals.

## Filmografia

* Marco, la verdad inventada, 2024
* La trinxera infinita, 2019.
* Handia, 2017. Pel·lícula guanyadora de deu guardons als Premis Goya de 2018.
* Renovable (curt), 2016
* Loreak, 2014
* Urrezko Eraztuna (curt), 2011
* El método Julio (documental curt), 2010
* 80 egunean ("En 80 dies"), 2010
* Perurena, 2010
* Asämara (documental curt), 2009
* On the Line, 2008
* FGM (documental curt), 2008
* Miramar Street (curt), 2006
* Tex Norton (curt), 2006
* Sahara Marathon (documental), 2004
* Despedida (curt), 2001

## Referències

* ↑ «La pequeña productora que nació en una escuela de cine» (en castellà). ElMundo.es, 29-09-2015. [Consulta: 1r setembre 2020].
* ↑ Hopewell, John; Lang, Jamie. «‘Pacified' Wins Golden Shell at San Sebastian» (en anglès). Variety, 28-09-2019. [Consulta: 1r setembre 2020].
* ↑ «Handia» (en castellà). PremisGoya.com. [Consulta: 1r setembre 2020].

## Enllaços externs

* Entrevista al director Jon Garaño a YouTube.
# Enric el Barbut

Enric el Barbut (en polonès Henryk Brodaty) o Enric I (cap a 1170 - 19 de març de 1238, Krosno Odrzańskie) fou duc de Wrocław, de la dinastia Piast, el 8 de desembre de 1201 i duc de Cracòvia el 1232. En el transcurs del seu regnat, va intentar reunificar els territoris polonesos.
Fill de Boleslau l'Alt i de la comtessa alemanya Cristina, es va casar prop de 1186 amb Eduvigis, filla del comte bavarès Bertold d'Andechs.
El 1201, després de la mort del seu pare, hereta del tron de Silèsia. El 1205, accepta fer un intercanvi de terres amb Ladislau III el Camaprim de Gran Polònia. Rep la regió de Kalisz i cedeix la regió de Lubusz. No per a molt de temps. El 1210, Conrad, el marcgravi de Lusàcia, arrenca Lubusz de la Gran Polònia. Un any més tard, Enric I expulsa l'invasor i recupera la regió. El 1230, Enric I guanyarà el ducat d'Opole, dominant així tota Silèsia.
El 1217, arriba a un acord amb Ladislau III, gràcies a la mediació dels bisbes de Poznań i de Lubusz. Els termes exactes de l'acord no ens són coneguts. Tanmateix, se sap que Ladislau III obté no només la garantia de poder conservar el territori de Ladislau Odonic, territori que hauria pogut ser reivindicat per Enric I el Barbut (que havia obtingut Kalisz alguns anys abans), sinó també Lubusz a Silèsia. A canvi, Enric I obté poder heretar totes les possessions del duc de Gran Polònia que no té fills. Aquest acord és aprovat per una butlla pontifical datada del 9 de maig de 1218.
És succeït com a Duc de Kalisz i Wieluń per Miecislau II el Gras i el seu germà Ladislau d'Opole, que governen conjuntament.
# Kazuo Koike

Kazuo Koike (japonès: 小池 一夫) (Ōmagari, 8 de maig de 1936 - Tòquio, 17 d'abril de 2019) fou un guionista de còmics japonés.

## Biografia

Va començar a treballar a la Saito Productions al 1960, en les sèries Golgo 13 i Muyonosuke.
Entre 1970 i 1976 va realitzar juntament amb el dibuixant Goseki Kojima, la seva obra més coneguda, El llop solitari i el seu cadell, d'èxit immediat al Japó i posteriorment, als Estats Units, on va ser publicat per First Comics.
Altres de les seves obres més famoses són Asa, l'executor, i Crying Freeman. Considerat un dels guionistes més brillants del seu país, és el fundador de l'estudi de guionistes Studioship, que funciona a manera de cooperativa amb quaranta empleats fixos, i de l'escola de mànga "Gekigason Juku". Entre els seus deixebles més coneguts figuren la Rumiko Takahashi, (Ranma ½), i en Tetsuo Hara, (El Puny de l'Estrella del Nord).
# Adam Hughes

Adam Hughes (5 de maig de 1967) és un artista i il·lustrador de còmics nord-americà que ha realitzat treballs d'il·lustració per a companyies com DC Comics, Marvel Comics, Dark Horse Comics, Lucasfilm, Warner Bros. Pictures, Playboy, Joss Whedon's Mutant Enemy Productions i Sideshow Collectibles.
És conegut per les seves representacions de personatges femenins amb estil pin-up, i el seu treballs en portades de títols com Wonder Woman i Catwoman. És conegut com un dels artistes de primera línia de còmics, i un dels artistes per a portades de còmics més coneguts i distintius.

## Influències, enfocament i materials

Les influències artístiques de Hughes inclouen artistes com Dave Stevens, Steve Rude, Mike Mignola i Kevin Nowlan, il·lustradors americans clàssics com Norman Rockwell, Maxfield Parrish, Drew Struzan i Dean Cornwell, i artistes notables com Alberto Vargas i George Petty. Hughes també col·lecciona obres d'Alfons Mucha.
Hughes varia el seu estil entre projectes, de vegades exhibint un dibuix més simple, i en altres ocasions emprant referències per aconseguir obres fotorealístiques, com en els seus treballs per a la revista Playboy.

## Premis i reconeixement

* Premi Eisner 2003 al "Millor artista de portada (Best Cover Artist)".
* Premi Inkpot 2007.
* Des del febrer de 2008, Hughes és ambaixador dels Premis Inkwell.

## Referències

* ↑ Miller, John Jackson. «Comics Industry Birthdays». Comics Buyer's Guide, 10-06-2005. Arxivat de l'original el 30 d'octubre 2010. [Consulta: 17 juliol 2017].
* ↑ «WonderCon Special Guests». Comic-Con Magazine. San Diego Comic-Con International, Winter 2010, pàg. 18.
* ↑ Wheeler, Andrew. «Adam Hughes Looks Back on His Famous 'Real Power of the DC Universe' Poster». ComicsAlliance, 03-04-2015. Arxivat de l'original el 18 maig 2015.
* ↑ Simonson, Louise. DC Comics Covergirls. Milan, Italy: Rizzoli Universe Promotional Books, 2007, p. 63. ISBN 978-0-7893-1544-1.
* ↑ Manning, Matthew K.; Dolan, Hannah, ed.. «1990s». A: DC Comics Year By Year A Visual Chronicle. London, United Kingdom: Dorling Kindersley, 2010, p. 290. ISBN 978-0-7566-6742-9. «Adam Hughes remains one of the best known and distinctive comic book cover artists. His celebrated four-year run on Wonder Woman began in 1998.»
* ↑ «FAQ». The Official Adam Hughes Website, n.d.. Arxivat de l'original el 3 de juliol 2013. [Consulta: 11 novembre 2011].
* ↑ «2003 Will Eisner Comic Industry Awards». Hahn Library Comic Book Awards Almanac, n.d.. Arxivat de l'original el 20 març 2016.
* ↑ «Inkpot Award Winners». Hahn Library Comic Book Awards Almanac. Arxivat de l'original el 9 juliol 2012.
* ↑ «Ambassadors». Inkwell Awards, n.d.. Arxivat de l'original el 23 juliol 2015. [Consulta: 11 maig 2015].

## Enllaços externs

* Adam Hughes - Lloc web oficial
* Adam Hughes a Deviantart
* Adam Hughes Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. a la web Mike's Amazing World of Comics
# Koopa Troopa

Un Koopa és un personatge de videojocs creat per Nintendo. És un dels enemics més comuns de la saga Super Mario, a les ordres del seu rei Bowser i membre de l'anomenat Esquadró Koopa. Són una espècie de tortugues, però als diferents jocs de la saga han anat apareixent diferents ramificacions de l'original. Aquest fa 1,30 centímetres i pesa 65 quilograms, es diu que per fer aquest personatge es van agafar les mesures d'un noi de 17 anys que es diu Roosvelt Gómez, i que, segons el seu creador, era perfecte per fer el personatge. La seva primera aparició va ser al joc Mario Bros., on s'anomenava Shellcreeper.

## Referències

* ↑ «Wii.com - Iwata Asks: New Super Mario Bros. Wii». Us.wii.com. Arxivat de l'original el 2009-12-17. [Consulta: 8 abril 2010].

## Enllaços externs

* Koopa Troopa a MarioWiki.com