OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Publi Deci Mus (cònsol 279 aC)

Publi Deci Mus (en llatí: Publius Decius Mus) va ser un magistrat romà. Era fill de Publi Deci Mus, que havia estat cònsol quatre vegades, i net de Publi Deci Mus. Formava part de la gens Dècia, i era de la família dels Mus, d'origen plebeu.
Va ser cònsol l'any 279 aC junt amb Publi Sulpici i va combatre contra Pirros a la batalla d'Asculum. Entre l'exèrcit de Pirros va córrer el rumor que Mus es volia sacrificar heroicament atacant massivament el campament epirota, tal com havien fet el seu pare i el seu avi, que s'havien sacrificat per a aconseguir la victòria. Pirros va enviar un missatge als cònsols romans dient que havia donat ordes de no matar Mus sinó d'agafar-lo viu per després executar-lo com a malfactor.
Ciceró recull una llegenda, amb quasi tota seguretat falsa, que explica que Mus, tal com havien fet el seu pare i el seu avi, es va sacrificar per a aconseguir la victòria. Mus va combatre a la batalla d'Asculum, que segons Jerònim de Càrdia va ser una victòria de Pirros, segons Dionís d'Halicarnàs va ser una batalla equilibrada sense guanyador clar i segons els escriptors romans va ser una victòria de l'exèrcit romà. Aquest darrera versió és sens dubte falsa i realment es pot considerar que la batalla va ser equilibrada amb un lleuger avantatge del rei.
Segons Víctor, més tard va ser enviat contra Volsínia on els esclaus alliberats havien assolit el poder i tractaven amb severitat als seus antics amos. Mus va matar un gran nombre dels antics esclaus i als supervivents els va retornar a la seva condició servil. Aquesta expedició és atribuïda a Quint Fabi Màxim Gurges per Florus i Joan Zonaràs, que la situen a l'any 265 aC. Però el mateix Zonaràs diu que Gurges va morir durant el setge de la ciutat i s'ha conjecturat que potser el comandament va passar llavors a Mus.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 1124.
# Società Sportiva Pennarossa

La Società Sportiva Pennarossa és un club de futbol sanmarinès de la ciutat de Chiesanuova.

## Palmarès

* Lliga de San Marino de futbol:
       2004
* Lliga de San Marino de futbol:
       2004, 2005
* Trofeo Federale/Supercopa:
       2003

## Resultats a competicions europees

| Competició | Partits | Guanyats | Empatats | Perduts | GF | GC |
| Copa de la UEFA | 2 | - | - | 2 | 1 | 9 |

## Referències

* ↑ Web oficial Arxivat 2011-02-09 a Wayback Machine.
* ↑ Web FSGC Arxivat 2005-02-20 a Wayback Machine.
* ↑ Plantilla eufo.de
* 1 2 «La lliga de San Marino». RSSSF [Consulta: 9 abril 2024].
* ↑ «Les copes de San Marino». rsssf.com. [Consulta: 9 abril 2024].
# Quarta Guerra Civil Romana

La Quarta Guerra Civil Romana, també coneguda com la Guerra entre Antoni i Octavi (32 aC-30 aC) fou la darrera guerra civil de la República Romana i va enfrontar Cleòpatra i Marc Antoni contra Octavi August. Després que el Senat romà declarés la guerra a Cleòpatra, la reina d'Egipte, el seu amant Marc Antoni va aliar-se amb ella en contra del govern romà. Posteriorment a la decisiva victòria d'Octavi a la batalla d'Àccium, tots dos es retiraren a Alexandria, on s'acabarien suïcidant.
El final d'aquesta guerra marca l'ascensió d'Octavi com el primer Emperador romà amb el nom d'August i l'inici d'un inusual període de pau a Europa conegut com la Pax romana.
# Quarta guerra de Mysore

La quarta guerra de Mysore (1798–1799) fou un conflicte bèl·lic al sud de l'Índia, entre el regne de Mysore i la Companyia Britànica de les Índies Orientals dirigida per Richard Wellesley, primer marquès Wellesley, earl de Mornington.
El desembarcament de Napoleó a Egipte el 1798 estava pensat per amenaçar l'Índia, i Mysore era una peça clau en el següent pas donat que el governant de Mysore, Tipu Sultan, era un incondicional aliat de França. Encara que Horaci Nelson va aixafar les ambicions de Napoleó a la batalla del Nil, tres exèrcits - un des de Bombai, i dos britànics (un del qual amb una divisió manada pel coronel Arthur Wellesley, el futur primer duc de Wellington)- van marxar a Mysore el 1799 i van assetjar la capital, Seringapatam, després d'alguns enfrontaments amb els exèrcits del Tipu. El 8 de març, una avantguarda va aconseguir aturar un avenç de Tipu a la batalla de Seedaseer. El 4 de maig, els exèrcits van assaltar les muralles que defensaven Seringapatam i Tipu Sultan, va rebre un tret i va morir. Tipu havia estat traït en aquesta guerra per un dels seus comandants, Mir Sadiq, un traïdor que va ser comprat pels britànics; Sadiq va apartar alguns soldats en el moment culminant de la batalla i va permetre així als britànics entrar a través d'un forat fet durant el bombardeig de la muralla.
Avui, el lloc on es va descobrir el cos de Tipu està tancat per l'ASI i una placa commemorativa. La porta oriental sota la qual es trobava el seu cos fou més tard demolida al segle XIX per permetre el pas d'una carretera més ampla.
Un avenç militar notable defensat per Tipu Sultan era l'ús de massius atacs amb coets coberts de ferro. L'efecte d'aquestes armes sobre els britànics durant la tercera i quarta guerres va ser prou impressionant per inspirar William Congreve per desenvolupar els anomenats Coets de Congreve.
Fou la darrera de les quatre guerres entre el Regne Unit i Mysore. Els britànics van prendre el control indirecte de Mysore en tornar el poder a la dinastia de Wodeyar amb un comissari britànic per aconsellar-los sobre tots els assumptes. L'hereu de Tipu, Fateh Ali, fou enviat a exili. El Regne de Mysore va esdevenir un estat o principat nadiu de l'Índia, i cedia Coimbatore, North Kanara, i South Kanara als britànics. La guerra, i específicament la batalla de Mallevey i el setge de Seringapatam, són descrits a la novel·la The Sharpe's Tiger que descriu molts dels personatges clau.

## Referències

* ↑ Congreve, William. The Details of the Rocket System (en anglès). Londres: J. Whiting, 1814, p. 19.
# Jinichi Kusaka

Jinichi Kusaka (japonès: 草鹿任一 - Kusaka Jinichi) (Kaga, Japó, 7 de desembre de 1888 – Kamakura, Prefectura de Kanagawa, 24 d'agost de 1972) va ser un almirall de la Marina Imperial Japonesa durant la Segona Guerra Mundial. Era cosí del també almirall Kusaka Ryunosuke.

## Biografia

Nadiu de la Prefectura d'Ishikawa, Kusaka es graduà a la 37a promoció de l'Acadèmia Naval Imperial Japonesa, sent el 21è d'una promoció de 179 cadets. Serví com a guardamarina als creuers Soya i Chiyoda, i després de ser promogut a alferes, va servir al creuer Tokiwa i al cuirassat Aki. Com a tinent durant la Primera Guerra Mundial, serví als creuers Asama i Kashima i al destructor Hamakaze, però no participà en cap missió de combat. Al final de la guerra assistí a l'Acadèmia Naval de Guerra, graduant-se el 1921 com a tinent comandant. Va ser destinat al cuirassat Hiei com a 2n Oficial en Cap d'Artilleria, i després als cuirassats Yamashiro i al Nagato com a Oficial en Cap d'Artilleria.
Després de la seva promoció a Kaigun Taisa l'1 de desembre de 1930, va ser enviat als Estats Units i a Europa durant un any. Al seu retorn rebé el seu primer comandament, el creuer Kitakami. Posteriorment va ser capità del cuirassat Fusō. L'1 de desembre de 1936 va ser promogut a Kaigun Chūjō, sent nomenat comandant de l'Acadèmia Naval d'Artilleria. El 15 de novembre de 1940 va ser promogut a Kaigun Shōshō
A l'inici de la Guerra del Pacífic, Kusaka comandava l'Acadèmia Naval Imperial Japonesa. El 28 de setembre de 1942 va prendre el comandament de l'11a Força Aèria, que estava a la gran base naval de Rabaul. Durant la campanya de Guadalcanal, les unitats aèries de Kusaka van combatre amb les Aliades pel control de l'espai aeri de Guadalcanal, batalla que se saldà amb la victòria aliada. L'11a Flota Aèria també recolzà les operacions militars a la campanya de Nova Guinea.
El 24 de desembre de 1942, totes les forces navals japoneses que es trobaven a les illes Salomó i a Nova Guinea van combinar-se en la nova Flota de l'Àrea Sud-est, amb Kusaka al capdavant. Com a comandant, Kusaka dirigí l'ús de naus i personal de combat que participava en la lluita contra les forces aliades que avançaven per les illes Salomó, Nova Guinea i Nova Bretanya cap a Rabaul.
El 6 de setembre de 1945, Kusaka, actuant com l'oficial superior de les forces navals japoneses la zona de Rabaul, juntament amb el Rikugun Chūjō Hitoshi Imamura, el màxim comandant de l'Exèrcit Imperial a la regió, rendí Rabaul a les forces aliades.
# Ramadà (mes)

El ramadà (de l'àrab: رمضان, ramaḍān) és el novè mes del calendari musulmà i té 30 dies. En català, es fa servir indiferentment la paraula ramadà per a designar aquest mes i, per metonímia, el dejuni especial (sawm) que té lloc durant aquest període, i que constitueix un dels cinc pilars de l'islam. El mot ramadà ja havia estat el nom del novè mes en la cultura àrab anterior a l'arribada de l'islam; la paraula deriva de l'arrel àrab r-m-ḍ, que fa referència a ‘xardor’, ‘calda’, ‘ardència’.
Dins del mes del ramadà, se celebra la Nit del Destí (Làylat al-Qadr). Segons la tradició, va ser en el transcurs d'aquesta nit que l'Alcorà va ser revelat per l'arcàngel Gabriel al profeta Muhàmmad. Tot i que no hi ha acord en quina de les deu darreres nits del mes del ramadà va tenir lloc aquesta efemèride, la majoria de sunnites la celebren, per convenció, durant la nit del 26 al 27.

## Dates assenyalades

* 2 de ramadà, revelació de la Torà a Moisès (tradició del xiisme).
* 10 de ramadà, mort de Khadija, la primera esposa de Muhàmmad.
* 12 de ramadà, revelació evangèlica a Jesús (tradició del xiisme).
* 15 de ramadà, naixença de l'imam al-Hàssan ibn Alí.
* 17 de ramadà, victòria dels musulmans en la batalla de Badr.
* 18 de ramadà, revelació del Llibre dels salms a David (tradició del xiisme).
* 21 de ramadà, mort del califa i imam Alí ibn Abi-Tàlib.
* 23 de ramadà, revelació de l'Alcorà a Muhàmmad (tradició del xiisme).
* Nit del 26 al 27 de ramadà, Nit del Destí, en què, segons la tradició sunnita majoritària, va tenir lloc la revelació de l'Alcorà a Muhàmmad.

## Referències

* ↑ Castells Criballes, Margarida; Cinca Pinós, Dolors. Diccionari Àrab-Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2007, p. s.v. «رمض». ISBN 978-84-412-1546-7.
* Mesos del calendari musulmà
* muhàrram • sàfar • rabí al-àwwal • rabí al-àkhir • jumada al-ula • jumada al-àkhira • ràjab • xaban • ramadà • xawwal • dhu-l-qada • dhu-l-hijja
# Ramillies (Bèlgica)

Ramillies (en való Ramiêye) és un municipi belga del Brabant Való a la regió valona. Es va crear l'1 de gener de 1977 per la fusió de cinc municipis fins aleshores independents. El riu Petite Gette hi neix.
Ramillies és conegut per la batalla de Ramillies que va tenir lloc allà el dia de pentecosta de 1706, en el marc de les guerra de successió espanyola. S'hi van oposar les tropes de John Churchill, duc de Marlborough, al capdavant de l'exèrcit aliat dels anglo-holandesos a les tropes de François Neuville que comandava l'exèrcit franco-espanyol en companyia de l'elector de Baviera. La victòria va ser per al duc de Marlborough.

## Nuclis

* Autre-Église (amb el poble Hédenge)
* Gérompont
** Bomal
** Geest-Gérompont
** Petit-Rosière
** Mont-Saint-André
* Grand-Rosière-Hottomont (amb el poble de Le Chenois)
* Huppaye (amb el poble Molembais-Saint-Pierre)
* Ramillies-Offus (amb el poble d'Offus)

## Referències

* 1 2 «Ramillies» (en francès). Ajuntament de Ramillies, s.d. [Consulta: 22 juliol 2021].
* ↑ Cortembos, Thérèse; Genicot, Jacqueline. Ministère de la Région wallonne. Direction générale de l'aménagement du territoire, du logement et du patrimoine. Hélécine, Orp-Jauche, Perwez et Ramillies. Editions Mardaga, 2006, p. 240 (Patrimoine architectural et territoires de Wallonie). ISBN 9782870099155.
# Ramon III de Montcada

Ramon III de Montcada (?, segle xiii – 1286/90), senyor de Fraga, fou un militar català.
Va participar amb Pere el Gran a la Croada contra la Corona d'Aragó i lluità les batalles al costat del rei, especialment al Combat de Santa Maria, on estava al front de seixanta cavallers i dirigia l'avantguarda almogàver en la batalla del coll de Panissars. Ramon III de Montcada cobrava la lleuda de Tortosa i el 1285. Els seus consellers van expulsar el recaptador d'impostos, cosa que va provocar greus incidents amb els Templers.

## Família

Era fill d'en Ramon II de Montcada, senyor de Fraga i de Tortosa, i de Galbors. Es casà amb Teresa, amb la que tingué un fill:
* Guillem de Montcada, governador de Mallorca, senescal de Catalunya i senyor de la Baronia de Fraga.

## Referències

* ↑ «Ramon III de Montcada». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Soldevila i Zubiburu, Ferran. Història de Catalunya. Editorial Alpha, 1962, p. vol.3, p.372. Arxivat 2015-02-20 a Wayback Machine.
* ↑ «Els darrers Montcada tortosins»

## Bibliografia

* Bernat Desclot, Llibre del rei en Pere e dels seus antecessors passats
# Ramon de Cervera (senyor de Gebut)

Ramon de Cervera fou un noble del llinatge dels Cervera de la branca de Gebut i Algerri probablement, fill de Guillem II de Cervera i de la seva muller Ermessenda, de llinatge no conegut. Fou pare de Jaume de Cervera i de Marquesa de Cervera, casada amb Guillem de la Guàrdia, senyor del Castell de la Guàrdia Lada.
Ajudà el llinatge dels Foix contra el comte Ermengol VIII d'Urgell (1198), però sofrí una gran derrota a la batalla d'Agramunt (1202), veient-se forçat a signar un conveni a Lleida l'any 1203. Posteriorment es convertí en defensor de l'Aurembiaix d'Urgell.
L'any 1223 en la segona revolta nobiliària contra Jaume I d'Aragó s'uní a la facció nobiliària del llinatge dels Montcada cabdellada per Guillem II de Bearn conjuntament amb l'infant Ferran d'Aragó, Ramon de Montcada, Guillem Ramon de Montcada, Guillem Ramon Dapifer, Guillem de Claramunt, Ramon Alemany de Cervelló i Guerau d'Aguiló en contra del rei Jaume I. La revolta finalitzà amb el rei empresonat a Alagó. No en fou alliberat fins al 1224, després de pagar 20.000 morabetins a Guillem II de Bearn.
L'any 1226 s'uní a la facció nobiliària del llinatge dels Montcada en contra del llinatge dels Cardona. Finalment, el 1236 participà en el Conveni de Tàrrega, morint poc temps després i sent soterrat al Reial Monestir de Santa Maria de Poblet.

## Bibliografia

* «Ramon de Cervera (senyor de Gebut)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
Ramon de Cervera (senyor de Gebut) Llinatge de Cervera de Gebut i Algerri (Branca menor de: Llinatge Cervera) :
| Títols |||
| Precedit per: Guillem II de Cervera (pare) | Senyor de Gebut | Succeït per: Jaume de Cervera (fill) |
# Brushy Butte

Brushy Butte és un petit volcà en escut, poc estudiat, situat a l'est del Timbered Crater, al sud-sud-est de Medicine Lake, al nord de Califòrnia, Estats Units. El cim s'eleva fins als 1.168 msnm. Es considera que aquest volcà ha format un desenvolupament del sòl i un grau de revegetació similar al del flux de Hat Creek. No hi ha cap erupció datada durant l'Holocè, sent la darrera coneguda durant el Plistocè, en una erupció que va durant entre 10 i 20 anys. Es troba en una zona de rift i el tipus de magma que va entrar en erupció era basalt toleític; amb un tipus de lava fosca que conté entre un 45 i un 53 per cent de sílice, que és rica en ferro i magnesi.

## Referències

* ↑ Harpel, Christopher J. «Bibliography of literature from 1990-1997 pertaining to Holocene and fumarolic Pleistocene volcanoes of Alaska, Canada, and the conterminous United States». . United States Geological Survey, 05-10-2000 [Consulta: 14 agost 2008].
* ↑ «Global Volcanism Program | Brushy Butte» (en anglès). [Consulta: 11 novembre 2024].
* ↑ «Hat Creek Flow | Sierra Nevada Geotourism» (en anglès). sierranevadageotourism.org. [Consulta: 12 novembre 2021].
* ↑ Downs, Drew T.; Champion, Duane E.; Clynne, Michael A.; Muffler, L. J. Patrick «A Multidisciplinary Investigation Into the Eruptive Style, Processes, and Duration of a Cascades Back-Arc Tholeiitic Basalt: A Case Study of the Brushy Butte Flow Field, Northern California, United States». Frontiers in Earth Science, vol. 9, 2021, pàg. 101. DOI: 10.3389/feart.2021.639459. ISSN: 2296-6463.
* ↑ «Volcano Watch — Kīlauea's key—Using Hawaiian eruptions to understand volcanism in northern California». www.usgs.gov. [Consulta: 12 novembre 2021].
# Remigio Moltó Díaz Berrio

Remigio Moltó y Díaz Berrio (València, 1816 - Madrid, 1893) fou un militar i polític valencià, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.

## Biografia

El 1829 va ingressar a l'Exèrcit espanyol com a cadet i participà en el bàndol liberal durant la primera guerra carlina (1833-1840), destacant en el front valencià contra les partides de Ramon Cabrera i Grinyó. El 1840 fou nomenat capità de la Guàrdia Reial i participà en la batalla de Gandesa, al setge de Pena-roja i en la presa de Morella, i gràcies als seus mèrits fou ascendit a brigadier. Després de la guerra fou nomenat cap del primer terç de la guàrdia civil.
De 1860 a 1863 fou governador de les Visayas (Filipines), i el 1866 fou ascendit a mariscal de camp i nomenat segon cap de la Capitania General de València i Catalunya, càrrec que va ocupar fins al 1868. Participà novament en la tercera guerra carlina a Conca i el 1875 fou nomenat capità general de Granada i Burgos. El 1876 fou ascendit a tinent general i el desembre de 1878 va substituir al finat Ricardo Alzugaray Yanguas, qui havia estat escollit per Alcoi a les eleccions generals espanyoles de 1876. Posteriorment fou nomenat senador per la província d'Alacant el 1879-1880 i el 1884-1885.

## Referències

* Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.379. ISBN 9788495484802.
* Fitxa del Senat
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Riccardo di Lauria

Ricardo di Lauria (mort el 26 de febrer de 1266) fou un noble italià, pare de l'almirall Roger de Llúria.

## Biografia

Va ser senyor de Lauria des del 1254 i de Scalea des de 1266, i també va tenir càrrecs a Basilicata (des de 1239) i a Calàbria. Es va casar amb Bella Amico, esdevenint així baró de Ficarra.
La seva germana es va casar amb Corrado I Lancia, oncle del rei Manfred de Sicília. Sota aquest darrer, Ricardo fou Gran Justicier i Capità de Guerra de Bari.
Ricard va morir lluitant al costat de Manfred a la Batalla de Benevent, el 1266.

## Fonts

* Rossi, Vito Pasquale. Uomini Illustri di Lauria. Moliterno: Porfidio, 1985.
# Richard Saul

El Vicemariscal de l'Aire Richard Ernest Saul CB, DFC, RAF (16 d'abril de 1891 – 30 de novembre de 1965 va ser un pilot durant la I Guerra Mundial i un comandant superior de la RAF durant la Segona Guerra Mundial.
Saul va néixer a Dublín, Irlanda, el 1891. A l'inici de la I Guerra Mundial era tinent de 2a al Royal Army Service Corps; i el 1916, era Oficial de Vol (Observador) al 16è Esquadró del Royal Flying Corps.
Durant la guerra va arribar a comandar el 4t Esquadró RFC al Front Occidental; i després de l'armistici, comandà el 7è Esquadró.
Esportista nat, jugà al rugbi i al hockey per a la RAF. Va ser el Campió de la RAF de Tenis el 1928 i el 1932.
El setembre del 1933 va ser nomenat comandant del 203è Esquadró, operant a Basra (Iraq). El 1935 comandà un vol d'hidroavions del seu esquadró en un vol de llarga distància entre Plymouth a Basra.
Durant la Segona Guerra Mundial va ser comandant del Grup 13 durant la batalla d'Anglaterra, defensant el nord d'Anglaterra, Escòcia i Irlanda del Nord; el Grup 12, rellevant al Vicemriscal Trafford Leigh-Mallory al desembre de 1940; i, finalment, les Defenses Aèries de la Mediterrània Oriental.
Saul es retirà de la RAF el 29 de juny de 1944, servint com a President de la missió de l'Administració de Rescat i Rehabilitació de les Nacions Unides als Balcans. Posteriorment actuà com a vicepresident de la Comissió Internacional del Transport a Roma. Quan abandonà Roma el 1951, treballà com a director de la llibreria de la universitat de Toronto fins a jubilar-se el 1959. Richard Saul va morir el 30 de novembre de 1965.

## Historial
### Dates de promoció

    Exèrcit
* Tinent de 2a – 11 de novembre de 1914
* Capità - 1 d'agost de 1915
* Major: 21 de novembre de 1917
    RAF
* Major: 1 d'abril de 1918
* Cap d'Esquadró: 1 d'agost de 1919
* Comandant d'Ala: 1 de juliol de 1926
* Capità de Grup: 1 de juliol de 1933
* Comodor de l'Aire: 1 de juliol de 1937
* Vicemariscal de l'Aire: 1 de juliol de 1939

### Condecoracions

* Company del Bany – 17 de març de 1941
* Creu dels Vols Distingits – 1 de gener de 1919
* Menció als Despatxos – 11 de juliol de 1940
* Estrella de 1914-15
* Medalla Britànica de la Guerra 1914-20
* Medalla de la Victòria 1914-1918
* Estrella de 1939-45 amb Roseta
* Estrella d'Itàlia
* Medalla de la Guerra 1939-1945
    Cavaller de l'Orde de la Corona (Bèlgica) – 15 de juliol de 1919
* Creu de Guerra – 15 de juliol de 1919

## Referències

* ↑ Fox, Peter R «History of the Battle of Britain». Military History Journal, vol. 8, no 4, 12-1990.

## Enllaços externs

* Air of Authority – Una història de l'Organització de la RAF - Vicemariscal R E Saul (anglès)
* Century of Flight - Vicemariscal Richard Ernest Saul D.F.C. Arxivat 2016-09-15 a Wayback Machine. (anglès)
* The Kenton Bar Bunker - Vicemariscal Richard Saul Arxivat 2011-07-18 a Wayback Machine. (anglès)
* Valka.cz - Vicemariscal Richard Saul (txec)
# Ràtzia de 794

La ràtzia de 794 fou una expedició militar andalusina contra el Regne d'Astúries.

## Antecedents

Després de l'abdicació de Beremund arran de la seva derrota a la batalla de Burbia, Alfons II el Cast va tornar a Astúries i fou proclamat rei, acabant-se el període de relativa pau amb els musulmans de períodes anteriors.

## Desenvolupament de la campanya

El 794 dues columnes enviades per Hixam I assolaren el Regne d'Astúries, la comandada per Abd-al-Karim ibn Abd-al-Wàhid ibn Mughith atacava Àlaba sense problemes mentre que el seu germà Abd-al-Màlik ibn Abd-al-Wàhid ibn Mughith atacava el centre del regne conquerint i va assolant Oviedo, la nova capital d'Astúries.

## Conseqüències

Quan tornava per la mateixa via que havia utilitzat per penetrar en el país, la calçada de la Mesa, se li va avançar Alfons II d'Astúries i en un lloc anomenat Lutos, entre Tinéu i Cangas de Tineo, va sorprendre i aniquilar a l'exèrcit islamita.
Durant el seu regnat, Alfons II d'Astúries realitzà expedicions de càstig cap al sud, arribant a Lisboa el 798.

## Referències

* ↑ Escalera, Evaristo. Cronica del principado de Asturias (en castellà). Ronchi, 1866, p. 33.
* ↑ Lévi-Provençal, Évariste. Histoire de l'Espagne musulmane (en francès). París: Maisonneuve et Larose, 1999. ISBN 9782706813863.