OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Manxa (fotografia)

En fotografia una manxa (en anglès bellows) és un accessori plegable o expandible que s'usa en càmeres fotogràfiques de gran i mitjà format, per permetre el moviment de les lents respecte del pla focal per a un enfocament adequat. En certs models de càmeras (com el de la fotografia), ja venien de fàbrica.
Els plecs proveeixen un espai tancat i fosc flexible (Cambra fosca) entre la placa o pel·lícula fotogràfica i les lents, en algunes càmeres el fotògraf pot canviar l'angle d'enfocament de la pel·lícula o placa amb respecte de l'eix òptic de les lents, proveït alteracions o distorsions de perspectiva i de focus.
Hat dos tipus de manxes de càmera:
* Manxa de bossa ((anglès) bag bellows), normalment usat en càmeres amb lents de poca distància focal
* Manxa d'acordió ((anglès) square bellows) té un major rang d'extensió

## Vegeu també

* Càmera de placa
* Macro-objectiu

## Referències

* ↑ Manxa de fotografia a Optimot
* ↑ John Hannavy. Encyclopedia of Nineteenth-Century Photography. Taylor & Francis, 16 desembre 2013, p. 246–. ISBN 978-1-135-87326-4.
* ↑ Jim Stone. A User's Guide to the View Camera: Third Edition. Taylor & Francis, 16 octubre 2015, p. 344–. ISBN 978-1-317-42268-6.

## Enllaços externs

* Youtube:Bellows
# Pristifelis attica

Pristifelis attica és un fèlid extint, del qual es va excavar el primer crani fòssil prop de Pikermi a l'Àtica, Grècia. També es van excavar fòssils prop de la ciutat moldava de Taraclia. També es va descobrir a Maragheh, al nord-oest de l'Iran. F. Attica era més gran en mida corporal que un gat salvatge europeu, però probablement més petit que un serval. A causa de les diferències de mida, es va proposar com a espècie tipus per al gènere Pristifelis proposat l'any 2012.
P. attica era un petit gat semblant a linx i un dels avantpassats de les primeres espècies modernes de Felis, com F. lunensis, que va evolucionar fa uns 2,5 milions d'anys durant l'època del Pliocè.

## Referències

* ↑ Wagner, A. «Neue Beiträge zur Kenntnis der fossilen Säugetier-Überreste von Pikermi». Abhandlungen der Bayerischen Akademie der Wissenschaften, 3, 1857, pàg. 153−170.
* ↑ Mirzaie Ataabadi M., Fortelius M. «Introduction to the special issue "The late Miocene Maragheh mammal fauna; results of recent multidisciplinary research"». Paleobio Paleoenv, 99, 2016, pàg. 339–347.
* ↑ «Systematics and phylogeny of the small felines (Carnivora, Felidae) from the Late Miocene of Europe: a new species of Felinae from the Vallesian of Batallones (MN 10, Madrid, Spain)». Journal of Systematic Palaeontology, 10, 1, 2012, pàg. 87–102. DOI: 10.1080/14772019.2011.566584.
* ↑ Johnson, W. E.; Eizirik, E.; Pecon-Slattery, J.; Murphy, W. J.; Antunes, A. «The Late Miocene radiation of modern Felidae: A genetic assessment». Science, 311, 5757, 2006, pàg. 73–77. Bibcode: 2006Sci...311...73J. DOI: 10.1126/science.1122277. PMID: 16400146.
# Santa Maria de la Geltrú

Santa Maria de la Geltrú és una església parroquial del municipi de Vilanova i la Geltrú (Garraf). Està protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici aïllat de planta de creu llatina, amb una sola nau, capelles laterals comunicades i absis de planta rectangular. La nau, dividida en quatre trams, està coberta de volta de canó amb llunetes. Les capelles laterals estan cobertes amb volta de quatre punts i l'absis amb volta de canó. Al creuer s'eleva una cúpula semiesfèrica aguantada sobre petxines.
La coberta és de teula àrab, de pavelló al cimbori i a dues vessants a la resta de l'edifici. La façana presenta una estructura rectangular senzilla, acabada en un frontó triangular amb obertura circular central. L'element més remarcable és el portal d'accés, amb dos pilastres com brancals que sostenen un entaulament i un frontó trencat on hi ha una fornícula amb la imatge de la Mare de Déu. Per damunt la fornícula hi ha una rosassa.
El campanar, amb 99 graons, situat a un costat de l'església, té quatre pisos separats per motllures. És de base quadrada que en el darrer cos es converteix en octogonal i està coronat per una balustrada.

## Història

L'origen de l'església no es coneix, però està documentada des del segle xii. Al segle xvii, l'augment de la població de la Geltrú obligà a emprendre la construcció d'una nova església al costat de la vella, en els terrenys de l'antic cementiri. La primera pedra es col·locà el 15 de novembre de 1699 i el 1712 es va beneir tot i no estar acabada. Es va haver d'enderrocar l'antiga església. L'any 1736 va acabar la construcció de l'església i començà la del campanar, que s'acabà el 1742. El 1826 s'hagué de reconstruir el temple perquè un llamp havia incendiat la coberta. El 1896 s'instal·là l'actual rellotge, amb la carcassa de ferro dissenyada per l'arquitecte Bonaventura Pollés i Vivó.

## Referències

* 1 2 3 4 «Església parroquial de Santa Maria de la Geltrú». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 novembre 2012].

## Enllaços externs

* Santa Maria de la Geltrú, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
* Santa Maria de La Geltrú a Catalonia Sacra
# Elena Köpke

Elena Köpke, amb nom de soltera Elena Levushkina, (Taixkent, 27 de febrer de 1984) és una escaquista alemanya d'origen uzbek, que té el títol de Gran Mestre Femení des de 2007. Es va doctorar en lingüística computacional de la Universitat Ludwig Maximilian de Múnic.

## Resultats destacats en competició

Elena Köpke va participar en el Campionat del món d'escacs de la joventut en diversos grups d'edat de noies, i es va classificar dues vegades entre les deu primeres (1998, 2000). El 2001 es va classificar en la 9a posició del Campionat Asiàtic d'Escacs Femení. El 2001, va participar al Campionat del món d'escacs femení per eliminatòries i tot i que va perdre a la primera ronda contra Alisa Marić i fou eliminada.
Des del 2002 viu a Múnic i representa Alemanya internacionalment. El 2006 va guanyar el Campionat d'escacs júnior de Baviera en la categoria d'edat sub-25 masculina. El 2014 va guanyar el torneig internacional d'escacs Bad Ragaz Osteropen 2014.

### Participació en competicions per equips

* Ha participat en diverses Olimpíades d'escacs femenines (2000, 2010-2012, 2016) representant l'Uzbekistan i Alemanya;
* Campionat Asiàtic d'escacs per equips femenins de 1999
* Als Campionat d'Europa d'escacs per equips femenins hi va participar 2 vegades (2011, 2017).

## Referències

* ↑ «2001-02 FIDE Knockout Matches : World Chess Championship (women)». www.mark-weeks.com. [Consulta: 30 abril 2021].
* ↑ «Schachturnier-Ergebnisserver Chess-results.com - 9. Intern. Bad Ragazer Osteropen 2014». chess-results.com.
* ↑ «OlimpBase :: Women's Chess Olympiads :: Elena Levushkina». www.olimpbase.org.
* ↑ «OlimpBase :: Women's Asian Team Chess Championship :: Elena Levushkina». www.olimpbase.org.
* ↑ «OlimpBase :: European Women's Team Chess Championship :: Elena Levushkina». www.olimpbase.org.
# Amaia Montero

Amaia Montero (Irun, 26 d'agost de 1976) és vocalista i compositora de música pop en castellà. Va començar la seva carrera musical com a cantant del grup La Oreja de Van Gogh. Des del 2007 ha començat una nova etapa en solitari que l'ha consolidat com una de les cantautores més importants del panorama pop espanyol.
Avui en dia és una de les veus més reconegudes a Espanya i al mercat llatí, i és característic el seu estil melismàtic.

## La seva carrera

L'any 1996 va conèixer, en un sopar a casa d'una amiga, Pablo Benegas (guitarrista del futur grup), que cercava una cantant. La seva amiga, sabent els interessos de tots dos, va insistir a Amaia que cantés, i aquesta només hi va accedir amb els llums apagats. Pablo la va convèncer perquè fes una prova per al grup, i així fou el principi d'una gran amistat a cinc bandes que avui encara dura i més que mai.
La reeixida etapa amb La Oreja de Van Gogh va durar onze anys, i va ser un dels grups espanyols amb més èxit nacional i internacional.
El 19 de novembre de 2007, La Oreja de Van Gogh va anunciar que Amaia deixava el grup per iniciar la seva carrera en solitari. Just un any després va sortir al mercat el seu primer àlbum, titulat Amaia Montero, que amb tan sols un primer single («Quiero ser...») fou doble disc de platí, amb més de 160.000 còpies venudes.
El 2012 va participar en el disc de La Marató de TV3 amb una versió en català de «Moon River» titulada «Riu de lluna».

## Discografia
### La Oreja de Van Gogh

* 1998: Dile al sol
* 2000: El viaje de Copperpot
* 2003: Lo que te conté mientras te hacías la dormida
* 2006: Guapa
* 2006: Más guapa

### Solitari

* 2008: Amaia Montero
* 2011: Amaia Montero 2
* 2014: Si Dios quiere yo también
* 2018: Nacidos Para Creer

### Col·laboracions

* Miguel Bosé («Sevilla»)
* Alex Ubago («Sin miedo a nada»)
* El Canto del Loco («Puede ser»)
* Eros Ramazzotti («Está pasando noviembre»)
* Alejandro Fernández («Me dediqué a perderte»)
* Tiziano Ferro («El regalo más grande»)
* Mikel Erentxun («Ahora sé que estás», «Lau teilatu»)
* José Luis Perales («¿Por qué te vas?»)
* José Alfonso Lorca («El último Quijote»)

## Referències

* ↑ El disc de la Marató de TV3 - Televisió de Catalunya
* ↑ Bertol, Noelia. «Amaia Montero y Dani Martín con Puede ser: letra y vídeo de la canción en #HoyEstrenoSonrisa» (en castellà), 26-05-2021. [Consulta: 15 octubre 2024].

## Enllaços externs

* Web oficial d'Amaia Montero
* Club de Fans oficial Arxivat 2008-09-06 a Wayback Machine.
* Fotos d'Amaia Montero Arxivat 2010-01-23 a Wayback Machine.
# Paratriisodon henanensis

Paratriisodon henanensis és un gènere de mamífer extint de la família dels arctociònids que visqué a Àsia durant l'Eocè. Se n'han trobat restes fòssils a la Xina.

## Referències

* 1 2 Entrada «Paratriisodon henanensis» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
# Alejo Bonmatí Gonzálvez

Alejo Bonmatí Gonzálvez (n. a Santa Pola) fou un polític valencià, president de la Diputació d'Alacant durant el franquisme.
Durant la Segona República Espanyola, quan era estudiant de dret, va ser un dels organitzadors del Sindicato Español Universitario a la Facultat de Dret, així com cap de centúria de Falange Española. Durant la guerra civil espanyola va formar part de la cinquena columna i durant la Segona Guerra Mundial va lluitar al Front Oriental com a voluntari de la Divisió Blava. Quan va tornar es va llicenciar en dret i treballà com a professor mercantil, alhora que fou cap del Servei Provincial d'Alacant de Formació Política del Frente de Juventudes i membre de la Guàrdia de Franco. L'octubre de 1955 fou Inspector Provincial del Movimiento Nacional, el 1957 delegat provincial del Ministeri de l'Habitatge, delegat provincial de premsa i propaganda i diputat de la Diputació d'Alacant. El juliol de 1963 fou sotscap provincial del Movimiento Nacional i el febrer de 1964 president de la Diputació d'Alacant i procurador en Corts. Durant el seu mandat fou promotor del Premi Azorín i el 1964 fou nomenat fill adoptiu de Santa Pola. El 1966 va rebre la gran creu de l'Orde del Mèrit Civil i deixà el càrrec i el 1969 fou nomenat gerent del Centre d'Estudis Universitaris d'Alacant, càrrec que deixà el 1972 quan fou nomenat conseller del Banc Alacantí de Comerç.
El 1976 va formar part de la secció alacantina del Partit Demòcrata Liberal del País Valencià dirigida per Francisco Zaragoza Gomis.

## Referències

* ↑ LA HERMANDAD DE LA DIVISIÓN AZUL: UN ACERCAMIENTOAL ASOCIACIONISMO DIVISIONARIO, per David Veiga Chousa, p. 17
* ↑ Nuevo presidente de la Diputación Alicantina, 4 de febrer de 1964
* ↑ Alejo Bonmati González al web del Congrés dels Diputats
* ↑ Decreto 1968/1966, de 18 de julio, por el que se concede la Gran Cruz de la Orden del Mérito Civil a don Alejo Bonmati y Gonzálvez.
* ↑ Javier Paniagua Fuentes i J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.90. ISBN 9788495484802.

## Enllaços externs

* 1964 "VILLENA" SALUDAS, SUMARIO Y EDITORIAL REVISTA ANUAL VILLENA DE 1964, amb una fotografia d'Alejo Bonmatí
# Tundinka

Tundinka (en rus: Тундинка) és un poble de l'óblast de Kémerovo, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 131 habitants, pertany al districte de Mariïnsk.

## Referències

* ↑ «Определение высоты над уровнем моря по координатам». latlong.ru. Arxivat de l'original el 2018-08-26. [Consulta: 24 març 2014].
# Cupido lorquinii

Cupido lorquinii és una espècie de lepidòpter papilionoïdeu de la família dels licènids (Lycaenidae) absent als Països Catalans.

## Distribució

Restringida al sud de la península Ibèrica i zones muntanyoses del Marroc i Algèria.

## Descripció

Marcat dimorfisme sexual per la diferent coloració de l'anvers. El mascle té l'anvers de color blau fosc amb un ample marge negre que s'estén per la part exterior de les venes. La femella presenta l'anvers de color marró i ocasionalment pot tenir algunes escates blaves a la part basal. Revers semblant en ambdós sexes, amb el fons de color gris i la base tacada d'escates blaves. L'ala anterior presenta una sèrie de petits punts negres vorejats de blanc a la part exterior i una taca negra aïllada més propera a la base. Ala posterior amb una sèrie de punts negres similars als de l'ala anterior, però disposats irregularment, així com dos o tres taques negres més properes a la base.

## Hàbitat

Zones pedregoses en terreny calcari i prats secs, sovint en matollars oberts. Rang altitudinal des del nivell del mar fins als 2000 m. L'eruga s'alimenta de la vulnerària (Anthyllis vulneraria).

## Període de vol i hibernació

Vola en una generació generalment entre mitjans d'abril i mitjans de juny, tot i que a l'Antiatles, al nord d'Àfrica, pot emergir a mitjans de febrer. Hiberna com a crisàlide.

## Comportament

Les femelles ponen els ous sobre els sèpals de la seva planta nutrícia. Les erugues perforen el calze per accedir als fruits joves i llavors, dels quals s'alimenten. Es tracta d'una espècie mirmecòfila, les erugues de la qual s'associen amb diverses espècies de formiga, com Plagiolepis pygmaea o Tapinoma nigerrinum.

## Espècies ibèriques similars

* Cuetes (Cupido alcetas)
* Cuetes de taques taronges (Cupido argiades)
* Cupido carswelli
* Cupido menut (Cupido minimus)
* Cupido blau (Cupido osiris)

## Galeria

* Anvers d'un mascle
* Revers d'un mascle

## Referències

* ↑ «Funet» (en anglès). [Consulta: 19 maig 2024].
* 1 2 3 «Cupido lorquinii» (en anglès). UICN, 28-02-2013. [Consulta: 19 maig 2024].
* 1 2 3 4 5 6 Tolman, Tom; Lewington, Richard. Collins Field Guide to the Butterflies of Britain and Europe (en anglès). Collins, 2008. ISBN 978-0-00-724234-4.

## Enllaços externs

* Biodiversidad Virtual (castellà)
* European Butterflies (anglès)
# Antoni Soriguera Crehuet

Antoni Soriguera Crehuet (de vegades Antoni Gil o simplement Gil) va néixer a Torà a mitjans del segle xviii i va morir a Reus el 1843. Va ser apotecari militar. Era membre honorari del Real Colegio de Boticarios de Madrid i corresponsal de l'Acadèmia de Medicina Pràctica de Barcelona.
El seu pare, Nicolau Soriguera, era també apotecari a Torà. A la vora de Torà, al terme de Biosca, existeix encara una gran casa de pagès coneguda amb el nom de Soriguera, sens dubte de la família de Nicolau. Pel gener de 1778 Antoni Soriguera es casà a Reus i s'instal·là d'apotecari en aquella ciutat. El 1805 va participar en l'elaboració d'un informe sobre la conveniència o no de construir un Canal de Reus a Salou, per si hi havia perill d'epidèmia per les febres tercianes, juntament amb el doctor Jaume Ardèvol, el doctor Tomàs Sol i el doctor Antoni Pastells. Es va allistar a l'exèrcit i va participar en la Guerra del francès. Ascendit pels seus coneixements i pel seu valor, l'octubre de 1808 va ser nomenat, pel Capità General Domingo Traggia, marquès de Palacio, apotecari major de l'Exèrcit de la Dreta, anomenat anteriorment Exèrcit de Catalunya. El 1809 va participar com a primer apotecari a la Batalla del Pont del Goi, on les forces franceses de Saint-Cyr van vèncer l'exèrcit espanyol comandat per Teodoro Reding. Aquest últim va morir als pocs dies a Tarragona, de les ferides rebudes en la batalla.
El mateix 1809 enviudà i es casà a Reus en segones núpcies, amb Maria Aulès, d'una família de comerciants locals. També el 1809 va publicar a Tarragona, a la impremta de Brusi, un llibret sobre l'establiment de salnitreres i la manera d'extreure el nitre. Sembla que Soriguera va deixar el càrrec d'apotecari major de l'exèrcit el mateix 1809, en casar-se. Quan el general Joaquín Blake va ser nomenat Capità General de Catalunya i va passar per Reus el 1810, va ser rebut pel batlle Baltasar Gil i per Antoni Soriguera, que havia estat Apotecari Major del seu exèrcit, i es van saludar efusivament. Soriguera però no va deixar completament l'exèrcit, tot i que exercia d'apotecari a Reus, ja que el 1829 consta en un cens reusenc com a "apotecari militar". Persona amb prestigi a la ciutat, va ser regidor de l'ajuntament de Reus el 1816, i el 1817-1818 era membre de la Junta d'Obres de l'església de sant Pere. Va ser amic personal del doctor Jaume Ardèvol amb qui va mantenir una abundosa correspondència. Antoni Soriguera va veure l'afusellament a Reus del seu fill Gil Soriguera el 3 de maig de 1837 i la mort al castell de Pilats de Tarragona d'un altre fill seu, Pere Soriguera, estudiant de medicina. Antoni Soriguera va morir a Reus el 1843.

## Referències

* ↑ Vilaseca, Salvador. Informació sanitària sobre el port de Salou (1805). Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1976, p. 100-103. ISBN 8440014678.
# Llista d'abats de Sant Pere de Rodes

La Llista d'abats de Sant Pere de Rodes s'obre al segle x amb l'abat Hildesind i acaba amb la desamortització del segle xix. A partir del segle xv ens trobem amb abats comendataris, que no residien al monestir i només en cobraven les rendes.

## Abats

* Hildesind, 947-991.
** Joan, 922.
* Pere Agotarxi, 922-?.
* Pere, 1008-1030.
* Ponç, 1031-?.
* Pere Dalmau, 104-1054.
* Pere*, 1054-1072.
* Guillem, 1072-1084.
* Guiscafred, 1085-?.
* Macfred, 1088-1096.
* Ramon Juicard, 1096-1097.
* Regimon*, 1111-1116.
* Dedodat, 1118-1138.
* Arnau de Gaudis, 1139.
* Gausfred, 1144.
* Ramon, 1150.
* Berenguer, 1150-1191.
* Gausfred, 1196-1201.
* Bernat d'Avinyonet, 1208-1223.
* Ponç, 1224-1248.
** Pere de Petrello, 1238.
* Ramon, 1252-1292.
* Dalmau, 1292.
* Ramon de Pont, 1293-1302.
* Arnau de Serrà, 1302-1308.
* Berenguer de Riumors, 1309-1334.
* Ramon, 1334-1347.
** Arnau, 1348?.
* Ramon*, 1348-1352.
* Pere, 1354.
* Ramon del Pont, 1355-1357.
* Arnau, 1357-1369.
* Pere, 1369-1372.
* Bertran Delantar, 1374-1409.
* Bernat Estruç o Estruc, 1410-1413.
* Pere Sorts o Fort, 1416-1429.
* Esteve d'Agramunt, 1416-1432.
* Berenguer d'Espasens, 1437-1446.

### Abats comendataris

* Juan de Cervantes cardenal de Sant Pere, 1447.
* Antoni Cerdà i Lloscos, cardenal i bisbe de Lleida, 1449-1459.
* Antoni Alemany, Prior de Sant Cugat, 1459-1460.
* Bernat Margarit, bisbe de Catània, 1462-1486.
* Joan de Castre-Pinós i de So, cardenal de Santa Prisca i bisbe d'Agrigent, 1494-1506.
* Pere, cardenal titular de Sant Ciríac, 1508.
* Ferran Ram, 1509-1532.
* Joan Ram, 1532-1545.
* Tomàs de Llupià i de Llupià, 1547-1569.
* Gaspar de Vallgonera, 1569-1592.
* Francesc Queralbs, 1598-1612.
* Antoni de Carmona, 1614-1616.
* Pere Joan Desgüell, 1616-1632.
* Francesc de Ponts i de Turell, 1634-1644.
* Pau Tristany, 1648-1660.
* Joan Baptista de Castellarnau, 1663-1670.
* Francesc de Soler, 1674-1686.
* Rafael de Moner, 1687-1698.
* Feliu de Pinyana, 1701-1703.
* Josep Despalau, 1707-1717.
* Josep de Gaiolà, 1721-1739.
* Francesc de Cortada, 1740-1757.
* Francesc de Guanter i Pi, 1757-1793.
* Joaquim de Claveria i de Guadell, 1794-1816.
* Josep de Viladecans, 1817-1820.
* Josep Ferrer, 1825-1835.

## Notes

* L'asterisc indica que potser es tracta del mateix abat que el precedeix.
* Els noms que estan entrats són d'abats que no se sap segur si existien.

## Referències

* ↑ Guitert i Fontseré, Joaquim. «Catàleg d’abats que han governat a Sant Pere de Rodes». A: Monestir de Sant Pere de Rodes, 1927, p. 89-91.

## Bibliografia

* Diversos autors, Catalunya Romànica, vol. 8, Empordà I. Enciclopèdia Catalana.
# Mansana Pons

La Mansana Pons és un conjunt de tres cases unifamiliars d'Esplugues de Llobregat (Baix Llobregat), de les quals en queden dues, protegides com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un conjunt de tres habitatges unifamiliars aïllats (dels que actualment en queden dos), conegut com a Mansana Pons, situades en un recinte enjardinat, amb accés individual. Les dues cases que queden (la casa Termes o Vil·la Rosa i la casa Pons o Vil·la Pepita) són bessones, i són edificis de planta baixa, pis i amb una torre de coberta a quatre vessants. La façana i la torre són estucades en beix. Les finestres tenen marcs de maó vist. La tercera casa, ja desapareguda (casa Galzeran o Vil·la Maria) era de planta baixa, amb un portell coronat per un frontó de línia corba.
* Casa Pons
* Casa Termes

## Referències

* 1 2 3 «Mansana Pons». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* 1 2 3 4 «Casa Pons». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 7 maig 2012].
* ↑ «Casa Galzeran». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 agost 2012].
# JAC Motors

JAC Group (xinès: 江汽集团; oficialment Anhui Jianghuai Automobile Group Corp., Ltd.) és un fabricant xinès d'automòbils i vehicles comercials. L'empresa té la seu a Hefei, província d'Anhui, Xina.
L'empresa va produir unes 524.000 unitats el 2021, incloent 271.800 vehicles comercials i 252.500 vehicles de passatgers. També va vendre 16.800 BEV el desembre de 2021. Es considera un fabricant d'automòbils relativament petit, que es troba fora dels 10 principals fabricants d'automòbils xinesos en termes de cotxes venuts.

## Referències

* ↑ «Introduction: JAC Motors – Coordinate Balance and Pursue Excellence». JAC Motors. Arxivat de l'original el 2009-02-13. [Consulta: 20 març 2011].
* ↑ U.S.-China Commercial Relations: Navistar Inc.-- JAC Truck and Engine Joint Ventures Arxivat 2011-02-03 a Wayback Machine. ustr.gov, January 2011
* ↑ «JAC Group overfulfils 2021 annual sales target with BEV sales soaring 169.12% YoY».
# Else Krüger

Else Krüger va ser secretaria de Martin Bormann, durant la Segona Guerra Mundial.
Fou al búnquer durant la batalla de Berlín. Krüger va ser amb Eva Braun, Christian Margarida, Traudl Junge i Constanze Manziarly quan el dictador alemany Adolf Hitler els va dir que s'havien de preparar per anar a Berghof com els altres. Else era present Braun va indicar que mai deixaria a Hitler i es van abraçar. En un gest de "bondat", Hitler va donar a cada una de les dones una càpsula de cianur.
Krüger abandonar Berlín l'1 de maig de 1945 amb un grup dirigit pel SS major general (Brigadeführer) Wilhelm Mohnke. En el matí del 2 de maig, el grup va ser capturat amagat en un soterrani.
Després de la guerra va ser interrogada pels britànics. Més tard es va casar amb el seu interrogador britànic, Leslie James (1915-1995), el 23 de desembre de 1947 es casaren a Wallasey, Cheshire Regne Unit. Va viure sota el nom de Else James a Wallasey.
Després de la mort del seu espòs, va anar a viure a Alemanya i va morir el 18 d'agost de 1995 a Staufen im Breisgau.