OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Junichi Masuda

Junichi Masuda (Yokohama, 1968) és un productor de videojocs japonès. Junichi Masuda ha estat involucrat en la saga Pokémon des del desenvolupament del primer videojoc, Pokémon Rojo i Pokémon Azul. Ha treballat en tots els desenvolupaments de tots els videojocs de Pokémon creats per Game Freak Inc., i ha estat responsable de diverses àrees de treball, incloses disseny, composició de música, guió i programació. Junichi Masuda ha estat el director de Pokémon X i Pokémon Y, llançats el 2013, i ha treballat com a productor per a Pokémon Rubí Omega i Pokémon Zafiro Alfa, del 2014.

## Projectes

* Mendel Palace (1989) — Compositor
* Yoshi (1991) — Compositor
* Magical Taruruuto-Kun (Mega Drive) (1992) — Compositor
* Mario & Wario (1993) — Compositor
* Pulseman (1994) — Compositor
* Pokémon Red and Blue (1996) — Compositor, Programador
* Bushi Seiryuden (1997) — Compositor
* Pokémon Yellow (1998) — Compositor
* Pokémon Stadium (1999) — Advisor
* Pokémon Gold and Silver (1999) — Assistant Director, Compositor, Dissenyador, US Coordination
* Pokémon Crystal (2000) — Compositor
* Pokémon Ruby and Sapphire (2002) — Director, Compositor, Dissenyador
* Pokémon FireRed and LeafGreen (2004) — Director, Compositor, Dissenyador
* Drill Dozer (2005) — Productor
* Pokémon Diamond and Pearl (2006) — Director, Compositor
* Pokémon HeartGold and SoulSilver (2009) — Productor, Compositor
* Pokémon Black and White (2010) — Director, Productor, Compositor
* Pokémon Black and White 2 (2012) — Productor
* HarmoKnight (2012) — General Productor
* Pokémon X and Y (2013) — Director, Productor, Compositor

## Referències

* ↑ «Arrenca el XX Saló del Manga». Generalitat de Catalunya [Consulta: 2 novembre 2014]. Arxivat 2 de novembre 2014 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2014-11-02. [Consulta: 2 novembre 2014].
# Nicetes de Tessalònica

Nicetes de Tessalònica (Nicetas Thessalonicensis, Νικήτας) o també Nicetes Maronita, va ser un religiós romà d'Orient, que va ser cartofílac o arxiver guardià dels arxius eclesiàstics i després arquebisbe de Tessalònica.
Va viure a l'entorn de l'any 1200. Va ser confós ocasionalment amb Nicetes Coniata. Es va mostrar molt favorable a la proposta d'unió entre les esglésies llatina i grega.

## Obres

* 1. De Processione Spiritus Sancti Dialogorum Libri VIII de la qual Lleó Al·laci en dona un fragment a Contra Hottinger.
* 2. Responsio ad Interrogationes Basilii Monachi
* 3. Responsio ad Interrogationes de diversis Casibus Ecclesiast.
* 4. De Miraculis S. Demetrii Martyris
* 5. Expositio Canonum s. Canticorum S. Joan. Damasceni
* 6. I Algunes altres obres menys destacades

## Referències

* ↑ Nicétas de Maronée (ou de Thessalonique), « Λόγοι διάφοροι πρὸς διάλογον ἐσχηματισμένοι περὶ τῆς ἐκπορεύσεως τοῦ Ἁγίου Πνεύματος (β'-δ') », Bessarione. Rivista di studi orientali 28, 1912, p. 93-107; 29, 1913, p. 104-113 et 295-315; 30, 1914, p. 55-75 et 243-259; 31, 1915, p. 239-246.
* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 1183.
# Carl Pedersen

Carl Julius Pedersen (Rø, Bornholm, 25 de juliol de 1883 – Frederiksberg, Hovedstaden, 18 d'agost de 1971) va ser un gimnasta artístic danès que va competir a començaments del segle xx.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, on va guanyar la medalla de bronze en el concurs per equips, sistema lliure del programa de gimnàstica, mentre en el concurs complet individual fou trenta-quatrè.

## Referències

* ↑ «Carl Pedersen Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 16 de desembre 2012. [Consulta: 24 setembre 2016].
* ↑ Perfil a databaseolympics.com
# Peter Dolfen

Peter James Dolfen (Hartford, Connecticut, 21 de maig de 1880 - East Longmeadow, Massachusetts, 31 de maig de 1947) va ser un tirador estatunidenc que va competir a començaments del segle xx.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, on disputà tres proves del programa de tir. Guanyà la medalla d'or en la prova de pistola militar per equips i la de plata en pistola lliure individual. En la prova de pistola de foc fou setzè.

## Referències

* ↑ «Peter Dolfen Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 11 d’abril 2011. [Consulta: 11 juny 2017].
# Solunt

Solunt (grec antic: Σολόεις, llatí: Soluntum o Solus) va ser una ciutat de la Magna Grècia situada a la part nord de Sicília, a menys de 20 km a l'est de Panormos, i a la part oriental del Cap Zaffarana. Va donar nom al castell de Solanto.
Era una colònia fenícia de les que van persistir davant la colonització grega quan es van retirar al nord-oest. Juntament amb Mòtia i Panorm va quedar sota la influència de Cartago després del 540 aC, quan les ciutats fenícies van passar a dependre de Pèrsia.
Es va mantenir com una possessió cartaginesa. L'any 397 aC quan Dionís el Vell de Siracusa va estendre el seu domini i moltes ciutats es van passar als siracusans, va mantenir la seva aliança amb Cartago, segons Diodor de Sicília. Dionís va assolar el seu territori, però no la va poder ocupar fins al 396 aC, per una traïció interna. La va dominar per poc de temps, perquè al tractat del 392 aC va tornar a Cartago. L'any 307 aC els cartaginesos la van donar als soldats mercenaris d'Agàtocles en la pau que es va establir entre Cartago i el tirà siracusà. Va tornar a Cartago un temps després, i la posseïen en la Primera Guerra Púnica. En la Segona Guerra Púnica els romans la van ocupar, juntament amb Panorm.
Sota els romans tenia la consideració de municipi, però sense massa importància. L'esmenta Ciceró i més tard Plini el Vell i Claudi Ptolemeu. Encara apareix en els Itineraris. Probablement els sarraïns la van destruir al segle ix.
Queden algunes restes de l'antiga ciutat, carrers empedrats, muralles, cisternes d'aigua, tombes i edificis, entre aquests dos temples, tot del període romà.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Solus». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 27 maig 2023].
# Teresa Tayà

Teresa Tayà (Barcelona, 1946) és dissenyadora de producte. Va estudiar Disseny Industrial a l'escola Elisava, on es va graduar el 1968 i va continuar a l'escola EINA un any més. Entre 1965 i 1969 va treballar amb Miguel Milá. El 1969 va crear un estudi propi amb la dissenyadora Mar Lissón. Aquí van desenvolupar projectes de disseny industrial, gràfic i tèxtil, tot treballant per a diverses empreses com Gres, Roca o Anagrama, entre d'altres. Entre les peces dissenyades aquests primers anys hi ha el joc de cafè de melamina termoestable que es conserva al Museu del Disseny de Barcelona. L'any 1975 va entrar a treballar a Gres, on va continuar dissenyant mobiliari i va fer projectes d'interiorisme per a habitatges i entitats.
El 1985 es va incorporar al despatx de l'arquitecte Alfred Fernández de la Reguera, on col·labora en projectes d'interiorisme, arquitectura, urbanització i paisatge.
Teresa Tayà va ser una de les creadores presents a l'exposició Som aquí. Les dones en el disseny 1900-Avui, organitzada el 2023 pel Museu del Disseny de Barcelona, que recuperava les dissenyadores pioneres dels anys 1960, 1970 i 1980 a Catalunya.

## Referències

* ↑ Anuari ADI FAD. ADI FAD. Barcelona: ADI FAD, 1984, p. 73.
* ↑ «Resultat de la cerca | Museu del Disseny de Barcelona». [Consulta: 11 novembre 2023].
* 1 2 Dones X Disseny X Dones. Barcelona: Ajuntament de Barcelona. Institut de Cultura de Barcelona. Disseny Hub Barcelona, 2023, p. 122-123. ISBN 978-84-9156-559-8.
# Knut Torell

Knut Emanuel Torell (Norra Sandsjö, Småland, 1 de maig de 1885 – Österhaninge, Haninge, 24 de desembre de 1966) va ser un gimnasta artístic suec que va competir a començaments del segle xx.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, on va guanyar la medalla d'or en el concurs per equips, sistema suec del programa de gimnàstica.

## Referències

* ↑ «Knut Torell Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2 de setembre 2011. [Consulta: 16 octubre 2016].
* ↑ Perfil a databaseolympics.com
* ↑ Knut Torell Arxivat 2013-05-15 a Wayback Machine.. Swedish Olympic Committee
# Frank Hall

Frank Hall (Woodside, Nova Jersey, 8 de juliol de 1865 – Manhattan, Nova York, 31 de juliol de 1935) va ser un tirador estatunidenc que va competir a començaments del segle xx.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, on disputà dues proves del programa de tir. Guanyà la medalla d'or en la competició de fossa olímpica per equips, mentre en la prova individual fou quinzè.

## Referències

* ↑ «Frank Hall Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 29 de novembre 2014. [Consulta: 9 abril 2017].
# Geneviève Grad

Geneviève Grad (18è districte de París, 5 de juliol de 1944 - La Chaussée-Saint-Victor, 8 de novembre de 2024) va ser una actriu francesa. Va interpretar Nicole Cruchot, la filla del Mariscal Ludovic Cruchot (Louis de Funès) en les primeres tres pel·lícules de la sèrie d'El gendarme de Saint-Tropez de 1964 a 1968. Entre d'altres, va actuar en dues pel·lícules amb Paul Guers com la seva companya: Flaix Love (1972) i Libertés sexuelles (1977). També va aparèixer en diverses pel·lícules i sèries de televisió de les dècades del 1960 i 1970.

## Filmografia

* 1961: Un soir sur la plage
* 1961: Captain Fracasse
* 1962: The Centurion
* 1962: Arsène Lupin contre Arsène Lupin
* 1962: Attack of the Normans
* 1962: L'Empire de la nuit
* 1963: Hercules vs. Moloch
* 1963: The Beast of Babylon Against the Son of Hercules
* 1963: Sandokan the Great
* 1964: Gibraltar
* 1964: The Troops of St. Tropez
* 1964: L'Enlèvement d'Antoine Bigut (TV)
* 1965: Chambre à louer (TV)
* 1965: Frédéric le gardian (TV)
* 1965: Le gendarme à New York
* 1966: Su nombre es Daphne
* 1967: Le Fossé
* 1967: Quand la liberté venait du ciel (TV)
* 1967: Au théâtre ce soir: Ami-ami
* 1968: Le Démoniaque: Lise
* 1968: Le gendarme se marie
* 1969: Agence intérim (TV)
* 1970: The Palace of Angels
* 1970: OSS 117 Takes a Vacation
* 1972: Flash Love
* 1975: Au théâtre ce soir: La moitié du plaisir
* 1977: Libertés sexuelles
* 1977: Le Maestro
* 1978: Voltaire (o Ce diable d'homme) (TV)
* 1980: Comme une femme: La sœur d'Olivier
* 1980: La Vie des autres (TV)
* 1980: La Pharisienne (TV)
* 1980: Voulez-vous un bébé Nobel?
* 1983: Ça va pas être triste

## Referències

* ↑ «Mort de Geneviève Grad, la filla de Louis de Funès a 'Le gendarme de Saint-Tropez' - Entrevista», 08-11-2024. [Consulta: 15 novembre 2024].
# Bellpui

Bellpui és un nucli de població del municipi de Valls d'Aguilar, a l'Alt Urgell. El poble es troba aigua amunt del riu d'Aguilar. Actualment només té 22 habitants i es troba a 800 metres d'altitud. S'hi pot trobar l'església de Santa Llogaia de Bellpui, parcialment esfondrada.

## Referències

* ↑ GGCC, Valls d'Aguilar: Bellpui, Malgrat de Noves, Berén, Miravall i Argestues.
# Veu de Sóller

La Veu de Sóller és un setmanari que es publica cada divendres i informa de l'actualitat dels municipis mallorquins de Sóller, Fornalutx, Deià, Bunyola i Escorca.

## Història

La veu de Sóller va néixer com un projecte d'un grup de sollerics amb ambició periodística quan algunes persones que col·laboraven amb el setmanari Sóller van decidir separar-se'n. Així, el 26 de maig de 1989 va sortir el primer exemplar.
Durant els seus primers anys es va crear l'associació cultural amb l'objectiu d'editar la publicació del setmanari. Durant els primers anys, a més de la publicació del setmanari, es varen presentar llibres i es varen organitzar conferències i debats electorals.
Al començament, el setmanari estava compost per 12 pàgines; més tard, el nombre de pàgines va anar augmentant, i actualment el setmanari està compost per una trentena de pàgines. Amb els anys s'ha anat professionalitzant una plantilla que primer estava formada només per col·laboradors sense sou, tot i que encara són la base de la redacció. Pel que fa a l'edició, els primers anys s'escrivia a Sóller i s'enviava a imprimir a Palma; entre l'any 1995 i 2000 això va anar canviant i avui en dia tot el procés es du a terme a Sóller.
Durant els seus trenta-un anys d'història el setmanari no ha patit mai cap suspensió; només s'ha canviat la data de publicació de divendres a dissabte, quan hi havia motius de festa nacional o municipal.

## Referències

* 1 2 3 Mora, Joan «'Veu de Sóller' cumple 25 años». Diario de Mallorca, 14-06-2014 [Consulta: 11 juny 2020].
# Pi del Carrer del Pi

El pi del carrer del Pi (Pinus halepensis) era un arbre que es trobava a Sant Pere de Ribes (el Garraf). Una forta ventada que va tenir lloc el 27 de desembre de 2017 el va fer caure.

## Dades descriptives

* Perímetre del tronc a 1,30 m: 2,38 m.
* Perímetre de la base del tronc: 3,05 m.
* Alçada: 15,33 m.
* Amplada de la capçada: 14,53 m.
* Altitud sobre el nivell del mar: 66 m.

## Entorn

S'ubicava en el sistema urbà de Sant Pere de Ribes, dins del pati de la casa de Can Peret Boter, on convivia amb cactàcies en test, cintes, clavells d'aire, morelles de paret, avellanetes, cràssules, lletsons bords, blets, heures, ficus, figueres, moreres blanques i llorers.

## Aspecte general

La forma del tronc era peculiar, inclinada i sinuosa. El peculiar torçament del tronc el convertia en un pi amb identitat pròpia, molt peculiar i sorprenent, sobretot per a qui el veia per primera vegada. El suportava una espectacular fèrula o crossa de ferro, que ajudava a subjectar-lo. A principis del 2008 l'arbre va perdre dues grans branques per esqueixament, una de les quals va quedar sobre la teulada d'una casa veïna. D'ençà d'aquest fet rebia una actuació gairebé anual de buidatge i reducció de pes. Els veïns estaven força preocupats per si part de la capçada acabava trencant-se. Això acabà passant el 27 de desembre de 2017, quan una forta ventada trencà el pi per la meitat.

## Curiositats

Té un component d'identitat simbòlica entre els veïns del poble i tothom coneix el pi del carrer del Pi (un carrer que abans era anomenat carrer de les Roques, ja que era un vell camí fet sobre roca, propi d'alguns pobles del Garraf). Entre els veïns d'edat és habitual referir-s'hi com a Pi de la Misèria.

## Accés

Cal dirigir-se al poble mateix, al carrer del Pi. GPS 31T 0397319 4568629.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Boada, Martí; Boada, Arnau, 2011. Arbres remarcables de Catalunya. 100 ombres colossals. Edicions Brau, Figueres. ISBN 9788496905535. Pàgs. 122-123.
* 1 2 «La forta ventada fa caure l'històric pi del carrer del Pi de Ribes». EixDiari. [Consulta: 27 desembre 2017].

## Enllaços externs

* Carrer del Pi - Sant Pere de Ribes (català).
* Sant Pere de Ribes i els indians - Ajuntament de Sant Pere de Ribes (català).
# Johannes Hansen

Johannes Hansen (Malt, Vejen, 6 de desembre de 1882 – Gentofte, 20 d'octubre de 1959) va ser un gimnasta artístic danès que va competir a començaments del segle xx.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, on va guanyar la medalla de plata en el concurs per equips, sistema suec del programa de gimnàstica.

## Referències

* ↑ «Johannes Hansen Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 13 de desembre 2012. [Consulta: 17 octubre 2016].
* ↑ Perfil a databaseolympics.com
# Acroneuria flinti

Acroneuria flinti és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels pèrlids.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica: Virgínia (els Estats Units).

## Referències

* ↑ Pictet, F.J., 1841. Histoire naturelle générale et particulière des insectes névroptères 1:144.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Stark & Gaufin, 1976. J. Kans. Entomol. Soc. 49(2):243.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Rare, Threatened or Endangered Species that Occur in Fairfax and Loudoun Counties, Virginia (anglès)
* ↑ Endemic Species | LandScope Virginia Arxivat 2012-08-22 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Stoneflies of the United States - Stoneflies of Virginia (anglès)
* ↑ Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Perlidae Species Listing (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Flyfishing Entomology - North American Stoneflies (anglès)
* ↑ NatureServe (anglès)

## Bibliografia

* Baumann, R.W., 1982. Plecoptera. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill. Nova York: 389-393.
* Grimaldi, D.; Engel, M. S. Evolution of the Insects (en anglès). Cambridge University Press, 2005. ISBN 9780521821490.
* Stark & Armitage Dr., 2004. Ohio Biol. Surv. Bull. New Ser. 14(4):1-1192.
* Zwick, P. Insecta: Plecoptera: phylogenetisches System und Katalog (en alemany). Walter de Gruyter, 1973. ISBN 9783110045512.
* Zwick, P., 2000: Phylogenetic System and Zoogeography of the Plecoptera. Annual Review of Entomology. Vol. 45: 709-746. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2022-10-17. [Consulta: 15 juliol 2012].

## Enllaços externs

* Discover Life (anglès)
# Julio Fernández Rodríguez

Julio Fernández Rodríguez (Cereixido, A Fonsagrada, Lugo, 26 de juliol de 1947) és un productor cinematogràfic que resideix a Barcelona des de finals dels anys 60. És president de la distribuïdora Filmax Entertainment d'ençà que va adquirir la firma, el 1999, i és el responsable del seu procés d'expansió.
Va marxar del seu poble natal a tretze anys i es va establir primer a la Corunya i posteriorment al barri de Santa Eulàlia de l'Hospitalet de Llobregat. A Catalunya, la seva primera feina va ser com a netejacotxes en un taller local. Va anar progressant i amb el temps es va dedicar al sector de les vendes. Assistint a classes nocturnes va poder estudiar administració i direcció d'empreses a l'escola de negocis barcelonina EADA.
Durant els anys setanta es va dedicar bàsicament al sector immobiliari i va participar en diverses empreses de promoció i venda d'urbanitzacions.
Va ser a finals dels anys vuitanta quan va adquirir Filmax i va iniciar el seu projecte d'expansió. És membre de l'Acadèmia de les Arts i de les Ciències Cinematogràfiques d'Espanya, vicepresident de FAPAE (Federació d'Associacions de Productors Audiovisuals Espanyols), conseller de la junta directiva d'EGEDA (Entitat de Gestió de Drets dels Productors Audiovisuals), patró de la fundació privada ESCAC (Escola Superior de Cinema i Audiovisual de Catalunya) de la Universitat de Barcelona i president de l'Associació d'Empresaris Gallecs de Catalunya.
El febrer del 2009, Fernández va ser acusat per la Fiscalia de Catalunya d'aixecament de béns i apropiació indeguda per descapitalitzar la companyia IVEX Films. Està casat i té dues filles.

## Premis i reconeixements

* 2002- Medalla Castelao de la Xunta de Galícia, una de les distincions més importants del govern gallec.

## Referències

* ↑ Trillas, Ariadna «Entrevista a Julio Fernández». Diari Ara [Barcelona], 19-11-2011, p.32-33. ISSN: 2014-010X.
* ↑ Entrevista a Julio Fernandez
* ↑ «Biografia a filmax.com». Arxivat de l'original el 2009-02-07. [Consulta: 12 desembre 2010].
* ↑ Biografia a Academiatv.es Arxivat 2010-10-30 a Wayback Machine. (castellà)
* ↑ La Fiscalía pide seis años de cárcel para Julio Fernández por el desvío de 50 millones, El Mundo, Consulta 12/12/2010
* ↑ Biografia on-line Consulta 12/12/2010
* ↑ Fitxa a AVG, O soportal do audiovisual galego Consulta 12/12/2010.

## Enllaços externs

* Fitxa a IMDB
# Cas Vermell

Durant la Segona Guerra Mundial, Cas Vermell (Fall Rot, en alemany) era la segona fase de la conquesta de França, iniciada el 5 de juny de 1940. Va ser possible gràcies a l'èxit de l'Operació Fall Gelb a la batalla de França. Abans de la invasió, no s'havia decidit quin territori de França s'envairia (això depenia del resultat de Fall Gelb). Cas Vermell consistia en dues suboperacions: primer, un atac preliminar portat a terme a la riba occidental del riu Somme, direcció al Sena; l'ofensiva principal s'iniciaria el 9 de juny al centre al riu Aisne. Trencà el front francès i permeté als blindats alemanys separar els exèrcits francesos a la Línia Maginot el 17 de juny. Aquell mateix dia França demanà un armistici, i capitulà oficialment el 25 de juny.

## Referències

* ↑ Frieser, K-H. The Blitzkrieg Legend. English trans.. Annapolis, MD: Naval Institute Press, 2005. ISBN 978-1-59114-294-2.
* ↑ Alexander, M. S. «After Dunkirk: The French Army's Performance Against Case Red, 25 May to 25 June 1940». War in History, 14, 4-2007, pàg. 219–264. DOI: 10.1177/0968344507075873. ISSN: 0968-3445.
* ↑ Romanych, M.; Rupp, M. Maginot Line 1940: Battles on the French Frontier. Oxford: Osprey, 2010. ISBN 978-1-84603-499-2.
# Pato

«Pato» té aquests significats:
* Pato (esport), esport eqüestre originari de l'Argentina
* El Pato, regió de Colòmbia, al departament del Caquetá
* Biografies:
** El Pato, àlies de Roberto Abbondanzieri (Bouquet, 1972), futbolista argentí
** Alexandre Pato o simplement Pato (Pato Branco, Brasil, 1989), futbolista brasiler
** Andrés Pato Bernal (Cadis, 1980), futbolista andalús que ocupa la posició de defensa
** Chus Pato o María Xesús Pato Díaz (Ourense, 1955), escriptora i activista política gallega
** Cristina Pato (Ourense, 1980), gaitera i pianista gallega
Viccionari
# Sele

El Sele és un riu d'Itàlia. El seu nom antic era Silarus, en llatí i Σίλαρος o Σιλαρίς en grec. Desemboca al golf de Posidònia. Tal com el descriuen els autors antics, neix a les muntanyes properes a Teora, al límit del país dels hirpins, no gaire lluny de les fonts de l'Aufidius, segueix en direcció sud fins a rebre les aigües del Tanagro. Gira cap al sud-oest fins al mar, on desaigua en un lloc proper a la ciutat de Paestum. Abans d'arribar al mar rep les aigües del Calore Lucano. Formava el límit entre la Campània i la Lucània en temps d'Estrabó i Plini el Vell. Tots dos autors expliquen que les aigües del Sele tenien la propietat de petrificar pals, fulles i altres objectes que s'hi submergissin.
Prop del riu va tenir lloc la batalla del Silarus un enfrontament ocorregut durant la Segona Guerra Púnica, que es va disputar l'any 212 aC entre l'exèrcit cartaginès d'Hanníbal i les forces romanes dirigides pel pretor Marc Centeni Penula. Els cartaginesos van sortir victoriosos, destruint tot l'exèrcit romà. Aquesta va ser una de les poques batalles en les quals els efectius d'Hanníbal eren superiors als del seu oponent.
Els seus afluents són, a l'esquerra, el rierol Temete, el Calore Lucano, el Tanagro o Negro, i els torrents Alimenta i Lama; i a la dreta la riera de Calabritto, el canal Acque Alte Lignara i el de Campolungo, i els torrents Acerra, Telegro, La Tenza, Trigento i Vonghia.

## Notes

* ↑ Segons Claudi Ptolemeu
* ↑ Segons Estrabó

## Referències

* 1 2 Smith, William (ed.). «Silarus». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 10 setembre 2022].
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, XXV, 19