OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hazarjerib

Hazarjerib o Hazarjarib (també apareix com Hazar Jarib) fou un petit estat teorcràtic al sud-oest del Mazanderan (entre Kaixan i Burudjird), governat per sayyids (descendents del Profeta). Va existir entre 1359 i 1597.
El 1406 governava Sayyid Izz al-Din Hazarjeribí que va enviar regals a Xah Rukh. Tot el Mazanderan es va sotmetre a aquest i la khutba es va llegir en nom de Xah Rukh i es va encunyar moneda amb el seu nom i rostre. El 1403 Tamerlà havia nomenat governador d'Amol i Sari a Sayyid Ali, fill de Sayyid Kamal al-Din i net de Sayyid Kawan al-Din. A la mort de Tamerlà el 1405 aquests sayyids havien conservat el lloc; el 1409, estant Xah Rukh a Transoxiana, Sayyid Murtaza, germà de Sayyid Ali, amb el suport del sayyid d'Hazarjarib (del qual era el gendre) va reunir un petit exèrcit i va prendre el poder i Sayyid Ali va fugir al Khurasan a demanar asil. El 1413 Sayyid Izz al-Din de Hazarjerib, Hasan Kiya de Firuzkuh, Sayyid Ali d'Amol i Sari i els diversos prínceps de Gilan van rebre a Xah Rukh a Mazanderan

## Referències

* ↑ Manuscrit persa Matla-assadein ou-madjma albahrein, a Notices et extraits de la bibliotheque du Roi et autres bibliotheques, tome qatorzieme (volum 14), accesible a Google books, pàg. 92 a 99.
* ↑ Ibid, pàg 165
* ↑ Ibid, 237, 238, 239
# Sant Cristòfol de Campdevànol

Sant Cristòfol de Campdevànol és una obra del municipi de Campdevànol (Ripollès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'antiga església parroquial del segle xviii forma part, amb un mas i el cementiri, d'un conjunt d'una gran qualitat formal i expressiva per la seva localització visible des de les valls del Freser i del Merdàs, i caracteritza la imatge de Campdevànol. L'edifici, avui molt abandonat, té una nau, capelles laterals i un campanar torre.
És de destacar la unitat del conjunt i el nexe d'unió entre ambdues construccions, on s'aixeca la torre campanar. L'edifici orientat al sud es troba perforat per una arcada que desemboca a la part davantera a l'antic camí, mentre que a la part posterior dona a un afegit on es troba el pou de la casa. Aquest últim és de solució poc freqüent.

## Història

A la fi del segle xvii es va construir una nova església parroquial entre la Vella i la població moderna al lloc on hi ha el cementiri actual, que fou consagrada el 1701. L'edifici, avui molt abandonat, té una nau i capelles laterals, un petit campanar i la rectoria adossada. Tingué culte fins al 1885.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Cristòfol de Campdevànol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 gener 2016].
# Carl Gustav Rehnskiöld

El comte Carl Gustav Rehnskiöld (Stralsund, 6 d'agost de 1651 - Strängnäs, 29 de gener de 1722) fou un Mariscal de Camp de l'Imperi Suec sota les ordres del Rei Carles XII de Suècia. Tot i el seu caràcter colèric i despòtic, les habilitats militars de Rehnskiöld el va convertir en el principal conseller militar i el segon en la cadena de comandament, només per darrere del monarca. Es guanyà el sobrenom de "Parmenió de l'Alexandre el Gran del nord".

## Biografia

Rehnskiöld nasqué a Stralsund i era fill de Gerd Antoni Rehnskiöld i Birgitta Torskeskål.
Durant la seva carrera, tingué un paper important en la Gran Guerra del Nord. Tingué el comandament de les forces sueques a la batalla de Fraustadt, després de la qual Carles XII l'ascendí a Mariscal de Camp i Comte. Entre els aspectes destacats de la seva carrera, cal remarcar l'exitosa campanya contra la Confederació de Polònia i Lituània, entre 1701 i 1703, i la desastrosa campanya d'Ucraïna que finalitzà en la batalla de Poltava de 1709. Poltava tingué conseqüències catastròfiques per l'exèrcit suec i Rehnskiöld fou capturat pels russos. Restà captiu dels russos fins al 1718.
Va ser un dels més rellevants generals suecs del seu temps, això no obstant, participà en el procés de pèrdua de poder de Suècia com a potència bàltica, en favor del Tsarat rus.

## Bibliografia

* Siegfried Fiedler, Kriegswesen und Kriegführung im Zeitalter der Kabinettskriege, Koblenz 1986
* Otto Haintz, Klissow 1702, in Der Genius des Feldherrn, Berlin 1937
* Martin Sprungala, Carl Gustav v. Rehnskjöld, der Sieger von Fraustadt, in: Fraustädter Ländchen, Nr.4, Dortmund 2005
# Carles II amb armadura

Carles II amb armadura és una pintura a l'oli de 1681 del rei d'Espanya Carles II, realitzada pel pintor espanyol Juan Carreño de Miranda (1614-1685). El nombre d'artistes reials, sota control de Carles II, va fer que pogués estar en possessió d'una de les millors col·leccions d'Europa. Aquest quadre es trobava originalment en una sala de El Escorial, avui pertany al Museu del Prado de Madrid amb el nombre d'inventari P07101.

## Composició

El personatge és un retrat de cos sencer del jove Carles II de Castella amb el cavell llarg i vestit amb un equip militar en forma d'armadura, botes de muntar, l'espasa i el ceptre. L'armadura està decorada amb la creu de Borgonya i un brillant sol. Darrere del rei es pot veure una taula recolzada sobre lleons de bronze, damunt de la qual es troba un casc i un guant. En el fons, darrere d'una balaustrada, es veuen dos vaixells de guerra disparant canons.
Carles II va ser l'últim membre de la dinastia dels Habsburg que va regnar a Espanya, va néixer amb discapacitats físiques i mentals i va dependre de cuidadors durant tota la seva vida. L'artista va tenir una treball difícil per presentar al rei tant de forma idealitzada com alhora realista.
D'acord amb la datació de la imatge, el rei comptava amb 20 anys. Va ser en aquesta obra la primera vegada que va ser representat amb vestidures militars, les referències bèl·liques del fons del retrat, es refereixen a les guerres amb Lluís XIV de França. Els símbols dibuixats en l'armadura són els pertanyents a la qué va usar Felip II en la batalla de Sant Quintí (1557). Els exàmens realitzats en la pintura amb rajos X han mostrat, que sota la capa actual, hi ha un retrat del rei amb uns 10 anys.

## Referències

* ↑ «Charles II» (en anglès). National Gallery of Victoria. [Consulta: 28 juny 2016].
* ↑ «Carlos II, con armadurra. Descripción y clasificación» (en castellà). Didactalia. Mis museos. [Consulta: 28 juny 2016].
* ↑ «Carlos II, con armadura» (en castellà). Museo del Prado. [Consulta: 28 juny 2016].

## Enllaços externs

* Fitxa tècnica de l'obra a la web del Museu del Prado
* Fitxa del pintor Juan Carreño de Miranda a la web del Museu del Prado
# 24 Hores de Montjuïc 1967

L'edició de 1967 de les 24 Hores de Montjuïc fou la 13a d'aquesta prova, organitzada per la Penya Motorista Barcelona al Circuit de Montjuïc el cap de setmana del 8 i 9 de juliol. Era la tercera prova de la Copa FIM de resistència d'aquell any.

## Classificació general

| Posició | Pilot 1 | Pilot 2 | Motocicleta | Voltes | Km | Km/h |
| 1 | Luis Yglesias | Carles Giró | OSSA 230 | 662 | 2.511,903 | 104,663 |
| 2 | Colin Dixon | Mick Andrew | Triumph | 627 | 2.377,965 | 99,081 |
| 3 | Pere Millet | Josep Maria Palomo | OSSA 230 | 620 | 2.352,679 | 98,024 |
| 4 | S. Trías | Robert Blanch | Montesa | 599 | 2.270,655 | 94,610 |
| 5 | José Luis Aguilar | Jacques Roca | Ducati | 591 | 2.240,274 | 93,344 |
| 6 | Barry Smith | Chris Goosens | Suzuki | ? | ? | ? |
| 7 | Daniel Tucker | Colin Hornby | Norton | ? | ? | ? |
| 8 | Richard Guy | Gary Green | Triumph | ? | ? | ? |
| 9 | "Squalo Yago" | Josep Maria Torres | Montesa | ? | ? | ? |
| 10 | Ken G. Buckmaster | Austin Kinsella | Triumph | ? | ? | ? |

## Guanyadors per categories

| Categoria | Pilot 1 | Pilot 2 | Motocicleta | Voltes | Km | Km/h |
| 250 cc | Luis Yglesias | Carles Giró | OSSA | 662 | 2.511,902 | 104,663 |
| Superior | Colin Dixon | Mick Andrew | Triumph | 627 | 2.377,965 | 99,081 |

## Trofeus addicionals

| Trofeu | Guanyador | Punts |
| Trofeu Juan Antonio Samaranch | Luis Yglesias - Carles Giró | 80 |
| Trofeu Conrado Cadirat per equips de marca | OSSA | - |
| XIII Trofeu "Centauro" de El Mundo Deportivo | OSSA (Luis Yglesias - Carles Giró) | - |

## Referències

* «Clasificación oficial general» (PDF) (en castellà). Hemeroteca. El Mundo Deportivo.
* «Les 24 Heures de Montjuich (improprement appelées parfois 24 Heures de Barcelone)» (en francès). racingmemo.free.fr. [Consulta: 20 setembre 2015].
* Roig, Miquel. «24 Horas Motociclistas de Montjuïc - Dossier de Prensa» (PDF) (en castellà). dailymotos.com. Museu de la Moto de Barcelona, 19-07-2012. [Consulta: 20 setembre 2015].
# Carlos Fabra Andrés

Carlos Fabra Andrés (Castelló de la Plana, 1912 - 1979) fou un polític i advocat castellonenc, fill de Luis Fabra Sanz i pare de Carlos Fabra Carreras. Es llicencià en dret per la Universitat de València i es graduà a la Universitat Central de Madrid el 1934. El 1932 va fundar la Joventut Catòlica a Castelló i milità a les joventuts de la Dreta Regional Agrària (equivalent a la Dreta Regional Valenciana). Durant la guerra civil espanyola es va allistar a l'exèrcit franquista com a alferes de Complement, dins el VII Regiment de Caçadors de Ceuta. Participà en la batalla de l'Ebre i després ascendí a tinent per mèrits de guerra. El 1939 fou nomenat delegat de la Confederación Nacional de Excombatientes.
Des del 1943 va ocupar càrrecs de direcció local i provincial dins el Movimiento Nacional, i del juny de 1948 al març de 1955 fou nomenat alcalde de Castelló de la Plana i procurador a Corts franquistes. Durant el seu mandat va intentar modernitzar urbanísticament la ciutat, va equipar algunes infraestructures i va municipalitzar el Castell de Peníscola, el Palau del Cardenal Ram de Morella, els Castells d'Alcalà de Xivert i Santa Magdalena de Polpís i la Torre del Rei d'Oropesa, alhora que exercí com a promotor del Camp de Golf Mediterráneo i de la urbanització La Coma. També va organitzar els actes del VI Centenari de la troballa de la Mare de Déu del Lledó. De 1955 a octubre de 1960 fou president de la Diputació Provincial, i de 1968 a 1972 fou degà del Col·legi Oficial d'Advocats de Castelló. També va ser conseller del Banc d'Espanya i assessor de la Caixa de Castelló.

## Referències

* Biografies de polítics valencians Arxivat 2009-09-20 a Wayback Machine.
* Biografia a El Periódico Mediterráneo.
* Biografia alternativa
# George Gaidzik

George William Gaidzik (Chicago, Illinois, 22 de febrer de 1885 – Llac Michigan, 25 d'agost de 1938) va ser un saltador estatunidenc que va competir a començaments del segle xx.
El 1908 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on guanyà la medalla de bronze en la competició de salt de trampolí de 3 metres. En la prova del salt de palanca de 10 metres fou cinquè.
Quatre anys més tard, als Jocs d'Estocolm disputà les tres proves del programa de salts, sent el millor resultat la vuitena posició en el salt de trampolí de tres metres. En el salt de palanca de 10 metres i de palanca alta quedà eliminat en sèries.
Morí ofegat al llac Michigan, junt al seu fill gran, quan una tempesta va fer bolcar l'embarcació en què navegaven.

## Referències

* 1 2 3 «George Gaidzik Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 25 de gener 2009. [Consulta: 7 desembre 2015].
# Oleoducte

Oleoducte és la canonada i instal·lacions connexes utilitzada per al transport de petroli, els seus derivats i biobutanol, a grans distàncies. L'excepció és el gas natural, també derivat del petroli, les canonades pel transport del qual, es denominen gasoductes, per estar en estat gasós a temperatura ambient.
Van ser pioners en el transport per mitjà d'oleoductes les companyies de Vladímir Shújov i Branobel, a la fi del segle xix.

## Construcció

Els oleoductes són la manera més econòmica de transportar grans quantitats de petroli per terra. Comparats amb el ferrocarril, tenen un cost menor per unitat i també major capacitat. A pesar que es poden construir oleoductes sota el mar, el procés és altament costós tant tecnològica com econòmicament; en conseqüència, la major part del transport marítim es fa per mitjà de bucs petroliers.
Els oleoductes es fan de tubs d'acer o plàstic amb un diàmetre intern d'entre 30 i 120 centímetres. On sigui possible, es construeixen sobre la superfície. Tanmateix, en àrees que més desenvolupades, urbanes o amb flora sensible, s'enterren a una profunditat típica d'1 metre.

## Operació

El petroli es manté en moviment per mitjà d'un sistema d'estacions de bombament construïdes al llarg de l'oleoducte i normalment flueix a una velocitat d'entre 1 i 6 m/s. A vegades s'utilitza l'oleoducte per a transportar dos productes diferents o més, sense fer cap separació física entre els productes. Això crea una interfase resultat de la barreja dels productes. Aquesta interfase ha de retirar-se en les estacions de recepció dels productes per a evitar contaminar-los.
El petroli cru conté quantitats variables de cera o parafina la qual es pot acumular dintre de la canonada. Per a netejar-la, poden enviar-se indicadors d'inspecció d'oleoductes, també conegut com a pigs pel seu nom en anglès, mecànics al llarg de la canonada periòdicament.

## Accidents

Els oleoductes transporten material inflamable i volàtil, pel que són font de preocupacions de seguretat
* 17 d'octubre de 1998 - a Jesse en el delta del riu Níger a Nigèria, un oleoducte va fer explosió matant a unes 1200 persones, algunes de les quals estaven recollint gasolina. Aquest és el pitjor de diversos accidents similars en aquest país.
* 4 de juliol de 2002 - La ruptura de l'oleoducte de Enbridge va alliberar petroli cru prop de Cohasset, Minnesota.
* 12 de maig de 2006 - un oleoducte va tenir ruptures a prop de Lagos a Nigèria. Un màxim de 200 persones podien haver mort en aquell accident.
# Cupressàcies

Les cupressàcies (Cupressaceae) són una família de coníferes de l'ordre de les pinals. Està distribuïda per pràcticament totes les terres del món, amb espècies que, entre les llenyoses, arriben a les latituds més extremes dels continents (71º Nord a Noruega, 55º Sud a Xile) i a les majors altituds (5.200 m al Tibet). També pertanyen a aquesta família les espècies de major biomassa (Sequoiadendron), que només estan superades en alçada per alguns Eucalyptus.
Són arbres o arbusts quasi sempre de fulla persistent. Atenyen alçades que varien d'1 a 112 metres. Normalment, són individus de sexualitat monoica i rarament dioica. Les fulles estan disposades en espiral en parells o en verticils, segons el gènere. Fructifiquen normalment en estructures llenyoses que són, en canvi, carnoses en el gènere Juniperus.

## Taxonomia

N'hi ha 25 gèneres en 152 espècies. La família Cupressaceae està dividida en set subfamílies basades en anàlisis genètiques:
* Cunninghamioideae: Cunninghamia
* Athrotaxidoideae: Athrotaxis
* Taiwanioideae: Taiwania
* Sequoioideae: Sequoia, Sequoiadendron, Metasequoia
* Taxodioideae: Taxodium, Glyptostrobus, Cryptomeria
* Callitroideae: Callitris, Widdringtonia, Diselma, Fitzroya, Austrocedrus, Libocedrus, Pilgerodendron, Papuacedrus
* Cupressoideae: Thuja, Thujopsis, Chamaecyparis, Calocedrus, Tetraclinis, Microbiota, Platycladus, Callitropsis, Cupressus, Juniperus

## Vegeu també

* Seiridium cardinale

## Referències

* ↑ Entrada «Cupressaceae» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ «The Gymnosperm Database - Cupresaceae».

## Bibliografia

* Farjon, A. 1998. World Checklist and Bibliography of Conifers. Royal Botanic Gardens, Kew. 300 p. ISBN 1-900347-54-7.
* Gadek, P. A., Alpers, D. L., Heslewood, M. M., & Quinn, C. J. Relationships within Cupressaceae sensu lato: a combined morphological and molecular approach Arxivat 2009-09-29 a Wayback Machine.. American Journal of Botany 2000. 87: 1044–1057.
* Farjon, A., Hiep, N. T., Harder, D. K., Loc, P. K., & Averyanov, L. 2002. A new genus and species in the Cupressaceae (Coniferales) from northern Vietnam, Xanthocyparis vietnamensis. Novon 12: 179–189.
* Little, D. P., Schwarzbach, A. E., Adams, R. P. & Hsieh, Chang-Fu. The circumscription and phylogenetic relationships of Callitropsis and the newly described genus Xanthocyparis (Cupressaceae). American Journal of Botany 2004. 91 (11): 1872–1881. [Available online].

## Enllaços externs

* Arboretum de Villardebelle.
* Gymnosperm Database: Cupressaceae.
* Flora of North America - Cupressaceae Arxivat 2006-09-01 a Wayback Machine..
* Digital Flora of Texas Arxivat 2008-05-09 a Wayback Machine. Llista d'imatges de les Cupressaceae.
# 24 Hores de Montjuïc 1977

L'edició de 1977 de les 24 Hores de Montjuïc fou la 23a d'aquesta prova, organitzada per la Penya Motorista Barcelona al Circuit de Montjuïc el cap de setmana del 9 i 10 de juliol. Era la tercera prova del Campionat d'Europa de resistència d'aquell any.

## Classificació general

| Posició | Pilot 1 | Pilot 2 | Motocicleta | Voltes |
| 1 | Christian Huguet | Pentti Korhonen | Honda 997 | 760 |
| 2 | Christian Léon | Jean-Claude Chemarin | Honda | 758 |
| 3 | Jacques Luc | Benjamí Grau | Honda | 752 |
| 4 | Gary Green | Maurice Maingret | Japauto | 745 |
| 5 | Mark Stinglhamber | Jack Buytaert | Dholda | 743 |
| 6 | Neil Tuxworth | Norman White | Honda | 739 |
| 7 | John Cowie | Bernie Toleman | BMW | 727 |
| 8 | Xavier Barba | Francisco Pérez Calafat | Montesa | 685 |
| 9 | Freddy Collewaert | Jean-Paul Languy | BMW | 665 |
| 10 | Stan Woods | Tony Rutter | Honda | 663 |
* ↑ Velocitat mitjana: 120,005 km/h.

## Trofeus addicionals

* XXIII Trofeu "Centauro" de El Mundo Deportivo: Honda (Christian Huguet - Pentti Korhonen)

## Referències

* «Clasificación final» (PDF) (en castellà). Hemeroteca. El Mundo Deportivo.
* «Les 24 Heures de Montjuich (improprement appelées parfois 24 Heures de Barcelone)» (en francès). racingmemo.free.fr. [Consulta: 20 setembre 2015].
* Roig, Miquel. «24 Horas Motociclistas de Montjuïc - Dossier de Prensa» (PDF) (en castellà). dailymotos.com. Museu de la Moto de Barcelona, 19-07-2012. [Consulta: 20 setembre 2015].
# Joan Vila (bisbe)

Joan Vila (Cervera, c.1515- Vic, 1597), fou rector de la Universitat de l'Estudi General entre 1592-1594 i bisbe de Vic a partir l'any 1597.

## Biografia

Joan Vila va néixer a Cervera vers l'any 1515. Va ser alumne de la Universitat de l'Estudi General on va obtenir el grau de mestre en arts el dia 17 de novembre de 1558.
Altrament fou canonge de Barcelona i mestre en teologia. També fou lector de Sagrada Escriptura a la Universitat de l'Estudi General, càrrec que exercí entre 1590-1596.
L'any 1566 va assistir al Sínode de Barcelona en qualitat de doctor en teologia i rector de l'església parroquial de Santa Margarida.
Entre 1557-1559 exercí com a catedràtic de filosofia, entre 1559-1585 de teologia i entre 1564-1574 obtingué la càtedra de Santo Tomàs a la Facultat de Teologia de la qual fou conseller rector entre 1570 i 1572. També va ésser conseller rector durant una segona etapa, concretament entre 1578-1580 i 1580-1582. Posteriorment, entre 1574-1575, exercí com a mestre de sentències.
L'any 1590, a petició dels estudiants, es va demanar que se li perllongués la vida acadèmica amb el seu conseqüent augment de sou de 120 a 200 lliures. Dos anys més tard se'l va nomenar rector de la Universitat de l'Estudi General, és a dir entre 1592-1594.
L'any 1597 va ser nomenat Bisbe de Vic. Durant el seu bisbat fundà i dotar de tres càtedres a la Universitat Literària de Vic.
Va morir a Vic el setembre de l'any 1597.

## Referències

* 1 2 «Joan Vila (bisbe)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Fernández Luzón, Antonio. La Universidad de Barcelona en el siglo XVI. Barcelona: Publicacions i Edicions de la Universitat de Barcelona, 2005, pp. 330-333. Disponible a: Google Books
* ↑ Ordeig Mata, Ramon. «Un episcopologi de Vic de l'any 1625», Austa, XI/105, 1983, p. 35. Disponible a: Revistes Catalanes amb Accés Obert (RACO)

## Bibliografia

* Fernández Luzón, Antonio. La Universidad de Barcelona en el siglo XVI. Barcelona: Publicacions i Edicions de la Universitat de Barcelona, 2005, pp. 330-333. Disponible a: Google Books
* Jorba, Dionís Jeroni. Descripción de las excellencias de la mvy insigne civdad de Barcelona. Barcinone [Barcelona]: apud Hubertum Gotardum, 1589. Disponible a: Google Books
* Ordeig Mata, Ramon. «Un episcopologi de Vic de l'any 1625», Austa, XI/105, 1983, pp. 17-38. Disponible a: Revistes Catalanes amb Accés Obert (RACO)

## Enllaços externs

* Bisbat de Vic.Gran Enciclopèdia Catalana. (Consulta: 7 de gener de 2015).
* Bisbat de Vic. Diòcesi, Episcopologi. Episcopologi Bisbat de Vic. (Consulta: 8 de gener de 2015).
# Johannes Mattfeld

Johannes Mattfeld (Lehe, 18 de gener de 1895 - Berlín, 19 de gener de 1951) va ser un botànic alemany. Va desenvolupar gran part de la seva tasca al Jardí i museu botànic de Berlín-Dahlem, del qual va ser director de 1950 a 1951.
Mattfeld contribuí a la segona edició de l'obra Die natürlichen Pflanzenfamilien(Les Famílies de Plantes) d'Adolf Engler i els capítols 16c de «Nachtrag zu den Caryophyllaceae» de 1934, i 20b «Pentaphylacaceae» i «Stackhousiaceae» de 1942.

## Epònims
### Gènere

* Mattfeldia Urb. de la família de les asteràcies

### Espècies

* (Apocynaceae) Rauvolfia mattfeldiana Markgr.
* (Asteraceae) Ainsliaea mattfeldiana Hand.-Mazz.
* (Cyperaceae) Baeothryon mattfeldianum (Kük.) Á.Löve & D.Löve
* (Cyperaceae) Scirpus mattfeldianus Kük.
* (Ericaceae) Pyrola mattfeldiana Andres
* (Saxifragaceae) Saxifraga mattfeldii Engl.
* (Scrophulariaceae) Euphrasia mattfeldii W.Becker

## Referències

* ↑ «Mattfeld, Johannesh (1895-1951)». Author Details - International Plant Names Index.
* ↑ Markgraf, Friedirch «Johannes Mattfeld» (en alemany). Taxon, 1, 3, 1952, pàg. 33-34.
* ↑ Zander, R.; Encke, F; Buchheim, G.; Seybold (eds.), S. Handwörterbuch der Pflanzennamen (en alemany). 13ª ed.. Stuttgart: Ulmer Verlag, 1984. ISBN 3-8001-5042-5.
* ↑ Repert. Spec. Nov. Regni Veg. 20: 117, 120 1924 (GCI)
* ↑ Acta Horti Gothob. 1937-8, xii 347 1938 (IK)
* ↑ Univ. Colorado Stud. Ser. Biol. No. 17, 15 1965 (IK)
* ↑ Repert. Spec. Nov. Regni Veg. 27: 108 1929 (IK)
* ↑ Repert. Spec. Nov. Regni Veg. 40: 235. 1936 (IK)
* ↑ Bot. Jahrb. Syst. 57(3, Beibl. 127): 63, hybr. 1922 (IK)
* ↑ Repert. Spec. Nov. Regni Veg. 18: 475, hybr. 1922 (IK)
* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)