OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fred Rogers

Fred McFeely Rogers (20 de març de 1928 - 27 de febrer de 2003), més conegut com a Míster Rogers, va ser un presentador de televisió, autor, productor i ministre presbiterià nord-americà. Va ser el creador i amfitrió de la sèrie infantil de televisió Mister Rogers' Neighborhood, que va tenir lloc entre 1968 i 2001.
Nascut a Latrobe, Pennsilvània, Rogers va obtenir una llicenciatura en música al Rollins College el 1951. Va començar la seva carrera televisiva a la NBC de Nova York, tornant a Pittsburgh el 1953 per treballar per a la programació infantil a l'estació de televisió NET (més tard PBS). Es va graduar al Pittsburgh Theological Seminary amb una llicenciatura en divinitat el 1962 i va esdevenir ministre presbiterià el 1963. Va assistir a la Graduate School of Child Development de la Universitat de Pittsburgh, on va començar la seva col·laboració de trenta anys amb la psicòloga infantil Margaret McFarland. També va ajudar a impulsar els espectacles infantils The Children's Corner (1955) per a WQED a Pittsburgh i Misterogers (1963) al Canadà per a la Canadian Broadcasting Corporation. El 1968, va tornar a Pittsburgh i va adaptar el format de la seva sèrie canadenca per crear Mister Rogers' Neighborhood. Va funcionar durant trenta-tres anys i va ser aclamat per la crítica per centrar-se en les preocupacions emocionals i físiques dels nens, com ara la mort, la rivalitat entre germans, l'escolarització i el divorci.
Rogers va morir de càncer d'estómac el 2003, a 74 anys. El seu treball a la televisió infantil ha estat àmpliament elogiat, i va rebre més de quaranta títols honorífics i diversos premis, entre els quals un Emmy a la trajectòria el 1997 i la Medalla Presidencial de la Llibertat el 2002. Va ser inclòs al Saló de la Fama de la Televisió el 1999. Rogers va influir en molts escriptors i productors de programes de televisió per a nens, i les seves emissions van proporcionar consol durant esdeveniments tràgics, fins i tot després de la seva mort.

## Referències

* ↑ «Fred Rogers». Encyclopædia Britannica. Encyclopædia Britannica, Inc., 16-03-2020. Arxivat de l'original el July 19, 2020. [Consulta: 19 juliol 2020].
# Bruno Cremer

Bruno Cremer (Saint-Mandé, 6 d'octubre de 1929 - París, 7 d'agost de 2010) va ser un actor francés, especialment conegut pel seu paper de comissari Maigret en una sèrie de televisió, famós personatge literari creat per Georges Simenon.
Cursà deu anys d'estudis teatrals en el Conservatori de París, com altres grans actors que es promocionaren amb ell (Jean Paul Belmondo, Annie Girardot o Jean Rochefort). Començà la seua carrera cinematogràfica amb el director Yves Allegret, el 1957, en la pel·lícula Quand la femme s'en mele. Li arriba l'èxit al 1965 amb Sang a Indoxina, de Pierre Schoendoerffer, una visió crítica sobre la Guerra d'Indoxina. També, anys després, té molt d'èxit al costat de Vanessa Paradis en Noce Blanche. De 1991 a 2005, interpreta per a la televisió el paper del comissari Maigret.
Treballà amb grans directors com Luchino Visconti, Costa-Gavras, Jean Claude Brisseau o Vicente Aranda. Va participar en més de noranta pel·lícules al llarg de la seua vida.

## Referències

* ↑ Fallece Bruno Cremer, uno de los grandes del cine francés, Ràdio França Internacional, 10 d'agost de 2010, consultat l'11 d'agost del mateix any.
* 1 2 3 L'acteur Bruno Cremer est mort, Le Figaro, 9 d'agost de 2010, consultat l'11 d'agost del mateix any. (en francès)
# Joseph Dowler

Joseph Dowler (Rushden, Northamptonshire, 1 de febrer de 1879 – Plaistow, Londres, 13 de febrer de 1931) va ser un esportista anglès que va competir a primers del segle xx. Especialista en el joc d'estirar la corda, guanyà dues medalles en aquesta competició en dues participacions en els Jocs Olímpics.
El 1908 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on guanyà la medalla de bronze en la prova del joc d'estirar la corda formant part de l'equip Metropolitan Police "K" Division.
El 1912, a Estocolm, guanyà una nova medalla, en aquesta ocasió de plata, en la mateixa prova.

## Referències

* 1 2 «Joseph Dowler Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d’agost 2011. [Consulta: 8 novembre 2015].
# Carl Bertilsson

Carl Adolf Hjalmar Bertilsson (Drängsered, Hylte, Halland, 18 d'octubre de 1889 – Vånga, Kristianstad, Escània, 16 de novembre de 1968) va ser un gimnasta suec que va competir a primers del segle xx.
El 1908 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on guanyà la medalla d'or en la prova del concurs complet per equips, com a membre de l'equip suec.

## Referències

* ↑ «Carl Bertilsson Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 14 de desembre 2012. [Consulta: 10 novembre 2015].
# Mika Orasmaa

Mika Orasmaa (Valkeala, Finlàndia, 1976) és un director de fotografia finlandès.
Mika Orasmaa va estudiar a la Universitat d'Art i Disseny de Hèlsinki i, des de 1997, va treballar com a director de fotografia per a cinema i televisió. Les seves pel·lícules més conegudes són Rare Exports: A Christmas Tale, amb la que va guanyar el premi a la millor fotografia al XLIII Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Catalunya i Iron Sky, que va guanyar el premi de la pel·lícula finlandesa Jussi a la millor fotografia el 2008 i el 2011.

## Filmografia
### Cinema

* Skene (2004)
* Kadonneen kung fun metsästäjät (2004)
* Riot-On! (2004)
* Gourmet Club (2006)
* Fakiiri (2006)
* Pyromania (2006)
* Joulutarina (2007)
* Suurin ja kaunein (2008)
* Play God (2010)
* Rare Exports (2010)
* Rat King (2012)
* Iron Sky (2012)
* 8-pallo
* Lomasankarit (2014)
* Tuntematon sotilas (2017)

### Televisió

* The Dark Side of Porn (2006)
* Lemmenleikit (2008)
* Uutishuone (2009)
* Nymfit (2014)
* Ihon alla (2015)
* Sorjonen (2016 - 2019)
* Maailma liekeissä (2019)
* Cobra (2020)

## Referències

* ↑ Tieaho, Matti. «Valkealalaislähtöinen Mika Orasmaa kuvasi Tuntemattoman sotilaan — Suomalaisspektaakkelissa taisteltiin koko ajan», 31-12-2017.
* ↑ Papa Noel gana en Sitges, El País, 16 de octubre de 2010, consultado el 17 de octubre del mismo año.
# Magó (279 aC)

Magó va ser el comandant de la flota cartaginesa enviada per Cartago en ajuda de Roma contra Pirros de l'Epir, després de la batalla d'Asculum (279 aC).
El Senat Romà va rebutjar la seva ajuda i Magó va embarcar cap al sud d'Itàlia on es va entrevistar amb Pirros. Segurament és el mateix Magó que més tard va assetjar Rhègion i va vigilar l'estret de Messana per impedir que Pirros creués a Sicília.

## Referències

* ↑ Justí. Historiarum Philippicarum XVIII, 2
* ↑ Smith, William (ed.). «Mago». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 22 març 2024].
# Juan Carlos Aduviri

Juan Carlos Aduviri (El Alto, Bolívia, 1 de febrer de 1976) és un actor i professor de cinema bolivià de cinematografia. Aduviri va assolir la fama en aconseguir un paper principal a También la lluvia, pel·lícula de Icíar Bollaín rodada a Bolívia. Amb la seva actuació va aconseguir una nominació al Goya al millor actor revelació. Les seves altres pel·lícules inclouen el curtmetratge britànic, Salar (2011) i Refugiados (2013).
És el sisè de set germans. Va estudiar secundària a la ciutat d'El Alto. Igualment, va fer estudis de cinematografia a l'Escola Municipal d'Arts d'El Alto, on és professor. Va ser guardonat com a millor actor en el Festival de Cinema de França Les Arcs. També va guanyar el premi al millor actor als premis polonesos del Gran Premi mundial de cinema independent pel seu paper a Salar el 2011.

## Referències

* ↑ «Premios Goya 2018 del cine español, Los Goya - Premios Cine» (en castellà).
* ↑ «Aduviri enseña su método de actuación fuera de Bolivia - La Razón» (en castellà).
* ↑ «Juan Carlos Aduviri».
* ↑ «How Bolivian Juan Carlos Aduviri won big film role». BBC. BBC News, 01-02-2011 [Consulta: 14 juliol 2017].
* ↑ «¿Quién es Juan Carlos Aduviri?». Arxivat de l'original el 2012-07-30. [Consulta: 22 juny 2020].
# Cooperativa de Pagesos (la Secuita)

La Cooperativa de Pagesos és una construcció noucentista de la Secuita (Tarragonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta baixa, pis i golfes. A façana està dividida en tres parts verticalment, el centre, on es troba la porta principal, és més estret i a banda i banda dos cossos iguals. Hi ha elements classicistes com les columnes de fust llis i capitell jònic de la porta d'entrada i de les finestres dels costats. El coronament de la façana dels cossos laterals és un semicercle i el central és recte.

## Història

Fou construïda l'any 1928 com a cooperativa de pagesos -"Sindicat agrícola", diu la porta d'entrada-. Disposa de sala de ball i d'un concorregut cafè. El carrer de Sant Pau, com el paral·lel de Sant Roc, sorgiren al llarg de la segona meitat del segle xix.

## Referències

* 1 2 3 «Cooperativa de Pagesos». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 juliol 2018].

## Enllaços externs

* «Cooperativa de Pagesos». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Guerra d'ombres

Guerra d'ombres (títol original en turc, Adanış: Kutsal Kavga) és una pel·lícula dramàtica d'acció turca dirigida per Emir Khalilzadeh, escrita per Baki İlhan i protagonitzada per Esra Bilgiç, İsmail Filiz i Baki İlhan. És produïda per Feyz Film Production. S'ha doblat i subtitulat al català.

## Repartiment

* Esra Bilgiç - Cemre
* İsmail Filiz - İlhan
* Baki İlhan - Gölgesiz
* Serdar Deniz - Theodore
* Turgay Tanülkü - Cemal Amca
* Can Nergis - Vincenzo

## Referències

* ↑ «Adanış: Kutsal Kavga'nın galası yapıldı». Habertürk. Arxivat de l'original el 10 Mart 2022. [Consulta: 12 març 2022].
* ↑ «Adanış: Kutsal Kavga izleyiciyle buluştu». Anadolu Ajansı. Arxivat de l'original el 12 Mart 2022. [Consulta: 12 març 2022].
* ↑ «Adanış: Kutsal Kavga filminin galası gerçekleştirildi... İşte vizyon tarihi». Akşam. Arxivat de l'original el 12 Mart 2022. [Consulta: 12 març 2022].
* ↑ «Adanis: Kutsal Kavga». Goita què fan, ara!. [Consulta: 17 juliol 2024].
# Hjalmar Cedercrona

Hjalmar Axel Fritz Cedercrona (Horn, Kinda, Östergötland, 23 de desembre de 1883 – Jönköping, 24 de maig de 1969) va ser un gimnasta suec que va competir a primers del segle xx.
El 1908 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on guanyà la medalla d'or en la prova del concurs complet per equips, com a membre de l'equip suec.

## Referències

* ↑ «Hjalmar Cedercrona Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 15 de desembre 2012. [Consulta: 10 novembre 2015].
# Torre Cepsa

La Torre Cepsa, coneguda anteriorment com a Torre Bankia, és el segon edifici més alt de Madrid i també d'Espanya amb una altitud de 248,3 metres, només superada per la Torre de Cristall per 70 cm. Està construït en el districte madrileny de Fuencarral-El Pardo. L'edifici es va estrenar el 2008.
El gratacel pertany al complex financer d'edificis Cuatro Torres Business Area. La construcció va començar el 8 d'octubre de 2004. Té un total de 45 plantes (i cinc més soterrades), i la més baixa té una altura de 13,85 metres. L'estructura d'acer de l'edifici pesa 11.000 tones, la façana està coberta per vidre i la planta té una forma rectangular. L'arquitecte principal és Norman Foster, en col·laboració amb altres socis.
Algunes empreses que van col·laborar en la construcció són Repsol, Dragados, Fomento de Construcciones y Contratas i Alatec. Quan les obres ja havien començat, Repsol va decidir canviar el lloc de la seva futura seu ie va posar al mercat aquest gran espai per a oficines d'altri.

## Referències

* ↑ Oliver, Miguel. «El techo de España... por un metro», 30-07-2013. [Consulta: 27 gener 2016].
* 1 2 3 4 5 «Torre Caja Madrid» (en anglès). Emporis. [Consulta: 27 agost 2014].
# Makbule Efe

Makbule Efe o Gördesli Makbule (en català: Makbule de Gördes) (Gördes, Manisa, 1902 - Kocayayla, 17 de març de 1922) fou una paramilitar turca que va lluitar contra les forces d'ocupació greges, en la Guerra d'independència turca, juntament amb el seu marit, Halil Efe. Es va casar el 1921, a Demirci, un poble de Manisa, i al cap de dos mesos es va convertir en una "efe", o líder zeybek. Va lluitar durant 8 mesos abans de ser morta en acció a Kocayayla, en les muntanyes entre Akhisar, província de Manisa, i Sındırgı, província de Balıkesir. Segons una font, altres efes i zeybeks tenien sentiments cap a Halil Efe, per estar el junts amb Makbule a les muntanyes, mentre que molts d'ells tenien les seves dones fetes ostatges pels grecs. Avui considerada una heroina de la "Milli Mücadele" (LLuita Nacional), la tomba de Makbule Efe ha estat descoberta el 2000. El seu marit, Halil Efe, morí just dos mesos després, a la batalla de Selendi, el 17 de maig de 1922.

## Reconeixement

El liceu Sındırgı Makbule Efe Anadolu Lisesi de Sındırgı, Balıkesir, porta el seu nom

## Referències

* ↑ Sarıhan, Zeki. Kurtuluş Savaşı gençliği. Kaynak, 2004.
* ↑ http://sindirgimeal.meb.k12.tr/meb_iys_dosyalar/10/17/964269/icerikler/makbule-efe-kimdir_457286.html
* ↑ Zeki Sarıhan. Kurtuluş Savaşı günlüğü: açıklamalı kronoloji. Sakarya savaşı'ndan Lozan'ın açılışına (23 Ağustos 1921-20 Kasım 1922). Türk Tarih Kurumu yayınları, 1996. ISBN 978-975-16-0517-7.
* ↑ Salki, Hasan. MİLLİ MÜCADELE DÖNEMİNDE KADIN KAHRAMANLAR. Hasan SALKI, p. 7–. GGKEY:GCW9ZNQUEYT.
* ↑ Uyanıker, Ferhat. Millî Mücadele'de Türk kadını. Genelkurmay Basımevi, 2009.
* ↑ http://www.hurriyet.com.tr/milli-mucadele-kahramani-makbuleye-geciken-ziyaret-21424372
* ↑ http://sindirgimeal.meb.k12.tr/

## Vegeu també

* Kara Fatma
# Tam Bir Centilmen

Tam Bir Centilmen és una pel·lícula de 2024 dirigida per Onur Bilgetay. S'ha subtitulat al català.

## Trama

En Saygin és un jove que ha aconseguit viure una vida glamurosa com a gigoló, però malgrat tot és un noi infeliç. Vol trobar la veritable felicitat i s'enamorarà d'una noia més jove que ell.

## Distribució

La pel·lícula es va estrenar a la plataforma Netflix el 26 de setembre de 2024.

## Referències

* ↑ «Cast completo Un vero gentiluomo (2024)» (en italià). FilmTV.it. [Consulta: 28 setembre 2024].
* ↑ «Tam Bir Centilmen». Goita què fan, ara!. [Consulta: 28 setembre 2024].
* ↑ Díaz Costa, Violeta. «Netflix: la nueva película que juega con los límites prohibidos» (en castellà), 27-09-2024. [Consulta: 28 setembre 2024].
* ↑ «Un vero gentiluomo - Film 2024» (en italià). [Consulta: 28 setembre 2024].
* ↑ «Una nueva película erótica llegó a Netflix: de qué se trata Un auténtico caballero, el estreno que dará que hablar», 26-09-2024. [Consulta: 28 setembre 2024].
# Rudolf Degermark

Rudolf Reinhold Degermark (Piteå, Norrbotten, 19 de juliol de 1886 – Estocolm, 21 de maig de 1960) va ser un gimnasta suec que va competir a primers del segle xx.
El 1908 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on guanyà la medalla d'or en la prova del concurs complet per equips, com a membre de l'equip suec.

## Referències

* ↑ «Rudolf Degermark Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 14 de desembre 2012. [Consulta: 10 novembre 2015].
# Iorgos Panusópulos

Iorgos Panusópulos (grec: Γιώργος Πανουσόπουλος) Kifisia, 3 de febrer de 1942) és un director de fotografia, director de cinema i guionista grec.
Va començar la seva carrera cinematogràfica el 1965 com a càmera i després director de fotografia, abans de passar a la direcció el 1969. Ha treballat en una trentena de pel·lícules, deu de les quals va dirigir. Ha treballat amb Alexis Damianos, Ado Kyrou, Nikos Perakis o Pantelis Vulgaris. També ha rodat molts anuncis. La seva pel·lícula de 1985 Mania va ser presentada al 36è Festival Internacional de Cinema de Berlín. a seva pel·lícula de 1988 Love Me Not? va ser presentada a la 46a Mostra Internacional de Cinema de Venècia.

## Filmografia

* Taxeidi tou melitos (1979)
* Oi Apenanti (1981)
* Mania (1985)
* M'agapas (1988)
* Eleftheri Katadysi (1995)
* Mia Mera ti Nyhta (2001)
* Testosteroni (2004)

## Referències

* ↑ (francès) Démopoulos, Michel. Le Cinéma grec. París: Centre Georges Pompidou, 1995, p. 263 (cinéma/pluriel). ISBN 2858508135.
* ↑ «Berlinale: 1986 Programme». berlinale.de. [Consulta: 16 gener 2011].
* ↑ «VENICE 1989 – THE 46TH INTERNATIONAL FILM FESTIVAL». [Consulta: 6 octubre 2013].
# HMS Undaunted (R53)

HMS Undaunted (R53) va ser un destructor, classe U, de la Royal Navy que va estar de servei durant la Segona Guerra Mundial. Es va veure després convertit en una fragata ràpida i antisubmarina de Tipus 15, amb el nou nom de banderí F53.

## Referències

* ↑ HMS Undaunted – R53 D-Day Overlord. Encyclopédie du débarquement et de la bataille de Normandie
# Malayaketu

Malayaketu fou un rei d'un regne del Panjab situat entre els rius Jhelum i el Chenab (grec: Hydaspes i Acesines) i amb uns dominis que s'estenien fins al Hyphasis. La seva capital pot haver estat situada prop de l'actual ciutat de Lahore. Fou el net del germà de Poros d'Hidaspes, el rei que es va enfrontar amb Alexandre el Gran a la batalla del riu Hidaspes.

## Referències

* ↑ Arrian Anabasis of Alexander, V.29.2
* ↑ www.livius.org

## Enllaços externs

* Porus a Livius, per Jona Lendering
# Esteban Torre Ontañón

Esteban Torre Ontañón (Soto de la Marina, 3 de setembre de 1971) és un exfutbolista i entrenador càntabre. Com a jugador ocupava la posició de migcampista. És pare de Pablo Torre.

## Trajectòria

Sorgit del planter del Racing de Santander, puja al primer equip a inicis de la dècada dels 90, i el 1993 aconsegueix l'ascens a la màxima categoria. En els anys següents, Esteban Torre seria un dels jugadors més destacats de l'equip càntabre, però després de dues temporades a bon nivell, la temporada 96/97 deixa de comptar, i tan sols apareix en 14 partits, la meitat suplent.
L'estiu de 1997 marxa al CD Logroñés, de la Segona Divisió, on no té massa fortuna. Retorna a Santander, però no troba lloc a l'equip i marxa de nou, ara al CD Toledo. Al conjunt manxec hi recupera minuts, tot i que no acaba d'aconseguir un lloc a l'onze titular. El Toledo baixa a Segona B el 2000, i llavors el migcampista recala a la Universidad de Las Palmas CF, amb qui viuria un nou descens a la categoria de bronze. A partir d'eixe moment, Esteban Torre militaria en equips de divisions més modestes.
Després de retirar-se, Esteban Torre ha seguit vinculat al món del futbol, tot dirigint a la Bezana, de la Tercera de Cantàbria.

## Enllaços externs

* Fitxa d'Esteban Torre
# Philip Fleming

Philip Fleming (Newport-on-Tay, Fife, 15 d'agost de 1889 – Woodstock, Oxfordshire, 13 d'octubre de 1971) va ser un banquer i remer escocès que va competir a començaments del segle xx.
Philip Fleming va néixer a Newport-on-Tay, Escòcia i era fill del banquer Robert Fleming. Estudià a l'Eton College i al Magdalen College, de la Universitat d'Oxford. El 1910 va debutar a la Regata Oxford-Cambridge. Com a membre del Leander Club el 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, on guanyà la medalla d'or en la competició del vuit amb timoner del programa de rem.
Durant la Primera Guerra Mundial, juntament amb el seu germà Valentine Fleming, s'uní al Queen's Own Oxfordshire Hussars, on morí en Valentine.
Va ser soci de Robert Fleming & Co, on exercí també de banquer i ocupà molts càrrecs directius. Fou Deputy Lieutenant i High Sheriff d'Oxfordshire. El 1951 fundà el PF Charitable Trust.
Fleming es casà amb Jean Hunloke, filla de Philip Hunloke, medallista olímpic en la prova dels 8 metres de la competició de vela el 1908. Fleming és l'avi de Rory Fleming i oncle d'Ian Fleming, creador de James Bond.
Morí a Woodstock el 1971 amb 82 anys.

## Referències

* 1 2 «Philip Fleming Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 24 d’octubre 2012. [Consulta: 3 juny 2017].
* ↑ The Sunday Times The generosity game 1/2 22 desembre 2002
# Carl Holmberg

Carl Johan Severin Holmberg (Malmö, Escània, 9 de març de 1884 – Malmö, 1 de desembre de 1909) va ser un gimnasta suec que va competir a primers del segle xx. Era germà dels també gimnastes Oswald i Arvid Holmberg.
El 1908 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on guanyà la medalla d'or en la prova del concurs complet per equips, com a membre de l'equip suec.

## Referències

* ↑ «Carl Holmberg Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 7 d'octubre 2014. [Consulta: 10 novembre 2015].
# Tiandi yinyang jiaohuan dalefu

Tiandi yinyang jiaohuan dalefu (xinès tradicional: 天地陰陽交歡大樂賦, pinyin: Tiāndì yīnyáng jiāohuān dàlèfù) és un poema en prosa rimada xinés (fu) sobre les relacions sexuals, que s'ha atribuït al poeta Tang Bai Xingjian (776–826). Tot i que es considera una obra literària perduda, alguns fragments del poema els va descobrir com a part dels manuscrits de Dunhuang Paul Pelliot al 1908 i els va publicar per primera vegada Ye Dehui el 1914.

## Estructura poètica i continguts

| « | Lligen el "Cànon de la donzella senzilla" i miren els dibuixos eròtics en l'envà. Col·locant els envans al seu voltant, es giten, recolzats en coixins. La bella dama es trau la falda de seda i els pantalons cosits. Les seues galtes són un ramell de flors, i la cintura un manoll de cordes de seda blanca. | » |
El poema és un exemple de fu, traduït com a 'cançó' o 'descripció', que sovint es recitava en lloc de cantar. En concret, és un sufu (俗賦) o «fu vulgar», que s'inspirà en les tradicions orals del budisme i el taoisme de la dinastia Tang. El poeta escriu en el preàmbul: «Tot i tenir la forma d'una xarrada obscena, la idea de la cançó proclamarà la part deliciosa de la vida humana. Com a alegria concedida als éssers humans, no hi ha res més gran que això».
La resta del poema existent conté 240 línies i descriu catorze formes de relacions sexuals, incloent-hi el coitus reservatus. Promou el sexe heterosexual com l'«últim plaer humà», alhora que també avala el comportament homosexual. Segons Robert van Gulik, la línia «llegeixen l'El seu Nu Ching [Cànon de la donzella senzilla, llibre bàsic de sexologia taoista] i miren les imatges eròtiques...» és una evidència que els manuals sexuals il·lustrats existiren si més no des de la dinastia Tang.

## Historial de publicacions

El poema s'atribueix al poeta Bai Xingjian, que va viure durant la dinastia Tang. Ara es considera una obra literària perduda; Ping Yao especula que «degué sorprendre tant els lectors posteriors a Tang que el text va desaparéixer després d'aquesta dinastia». Va romandre en la foscor durant segles, fins que Paul Pelliot va descobrir fragments del poema dins els manuscrits de Dunhuang el 1908, i Ye Dehui els publicà per primera vegada el 1914.

## Notes i referències

* ↑ Umekawa, 2005, p. 258.
* ↑ Umekawa, 2005, p. 259.
* ↑ Umekawa, 2005, p. 272.
* ↑ Wile, 2018, p. 11.
* ↑ Umekawa, 2005, p. 270.
* ↑ Umekawa i Dear, 2018, p. 217.
* ↑ Xie, 2017, p. 110.
* ↑ Umekawa, 2005, p. 255.