OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Riccardo Malipiero

Riccardo Malipiero (Milà, 24 de juliol de 1914 - Milà, 27 de novembre de 2003) Riccardo Malipiero Jr. va ser un compositor, pianista, crític i pedagog musical italià. Va ser guardonat amb la medalla d'or per la ciutat de Milà el 1977 i per la ciutat de Varese el 1984.

## Biografia

Malipiero era fill del violoncel·lista Riccardo Malipiero (1886–1975). Va estudiar piano i composició al Conservatori de Milà (el 1930), on es va graduar el 1932, i al Conservatori de Torí, on va obtenir el diploma el 1937. Va continuar estudis de composició amb el seu oncle Gian Francesco Malipiero a Venècia. De 1935 a 1947 va ser professor al Liceo Musicale "Vincenzo Appiani" de Monza.
Malipiero va ser actiu com a pianista, i també va escriure crítiques per Il popolo i Corriere lombardo, de 1945 a 1966. Va donar conferències als Estats Units el 1954, 1959 i 1969, i a Buenos Aires el 1963. Entre 1969 i 1984 va dirigir el Conservatori de Varese, on es va incorporar a la facultat de música el 1979.
Les primeres obres de Malipiero van ser compostes amb una atonalitat lliure. L'any 1945 va començar a utilitzar una tècnica de dotze tons en les seves composicions, convertint-se en un dels pioners d'aquesta tècnica a Itàlia. Va promoure la tècnica de dotze tons en articles que va col·laborar en publicacions periòdiques de música italiana, llibres i conferències. L'any 1949 va organitzar a Milà el Primer Congrés de música dodecanal al qual van assistir compositors tan importants com John Cage, Luigi Dallapiccola, Karl Amadeus Hartmann, René Leibowitz, Bruno Maderna i Camillo Togni. El 1969 va representar Itàlia al 7è Congrés de la UNESCO a Moscou.
Malipiero va morir a Milà el 2003 a l'edat de 89 anys.

## Referències

* 1 2 3 4 John C. G. Waterhouse : Gian Francesco Malipiero (1882–1973): The Life, Times and Music of a Wayward Genius at Google Books, Contemporary Music Studies 17 (Amsterdam: Harwood Academic Publishers, 1999), ISBN 90-5702-210-9, pp. 7 et seq.
* 1 2 Randel, Don Michael (1996). The Harvard Biographical Dictionary of Music. Belknap Press. pp. 545. ISBN 9780674372993.

## Bibliografia

* Bernardoni, Virgilio. 2001. "Malipiero, Riccardo". The New Grove Dictionary of Music and Musicians, segona edició, editada per Stanley Sadie i John Tyrrell. Londres: Macmillan Publishers.
# Julián Romero i el seu sant patró

Julián Romeo i el seu sant patró és un llenç atribuït a El Greco. Consta amb el número 155 en el catàleg de les obres d'aquest pintor, realitzat pel seu especialista Harold Wethey.

## Tema de l'obra

Julián Romero de Ibarrola (Huélamo, 1518 - Alessandria-Piemont o Solero, 13 d'octubre de 1577) fou un militar espanyol del segle xvi, capità dels terços de l'exèrcit de Flandes, que va contribuir al triomf de Felip II a la Batalla de Sant Quintí. Va assolir el grau de maestre de campo i va esdevenir cavaller de l'Orde de Sant Jaume. La seva figura ha servit d'inspiraciò a diverses obres literàries, tant clàssiques com actuals.
El cavaller dempeus darrera seu podría ser Sant Lluís IX de França, alehores model del cavaller cristià, però habitualment hom l'identifica com a Sant Julià, el sant patró de Julián Romero.

## Anàlisi de l'obra

Oli sobre llenç; 207 x 127 cm.; No està signat; Museu del Prado, Madrid.
Aquest llenç és insòlit dins el corpus de retrats pictòrics d'El Greco perquè és l'únic on hi són representats dos personatges de cos sencer, i també ho és pel seu acabat pictòric. El personatge principal només és identificable mercès a la inscripció, segurament espùria i amb errors, que hi ha a la columna, a l'esquerra: "Julián Romero, el de las hazañas, natural de Antequera, comendador de la Orden de Santiago, Maestre de campo, el más famoso de los ejércitos de Italia y Flandes, de cuyos hechos están llenos las historias". L'armadura, l'elm, la flor de lis, la corona, el pedestal i la columna recorden els de Sant Lluís Rei de França.
Segons Harold Wethey, és una obra d'El Greco amb col·laboració amb el seu taller. L'acabat massa sec explica que varis crítics dubtin de l'atribució d'aquesta obra al mestre cretenc, però la darrera restauració ha posat de relleu la seva qualitat.
D'acord amb Josep Gudiol, el personatge en segon terme és Sant Julià, i la seva armadura és similar a la que apareix a L'Enterrament del comte d'Orgaz. Segons aquest autor, la tècnica d'aquest llenç és insòlita dins el corpus d'El Greco per la seva inusitada llisor. Tanmateix, tant el dibuix general, com la forma i l'expressió són admirables, i la sensació d'eloqüència dels dos personatges és molt pròpia del mestre cretenc.

## Procedència

* Col·lecció del marqués de Lugros, Alcalá la Real (Jaén), fins a l'any 1890;
* Col·lecció de Leopoldo Eguilaz, Granada;
* Llegat de Luis de Errazu y Rubio de Tejada al Museu del Prado, 1926.

## Referències

* ↑ «Julián Romero, el maestre de campo de los Tercios, que antes sirvió a Enrique VIII de Inglaterra.». [Consulta: 10 abril 2020].
* ↑ Cossío, Manuel Bartolomé. op. cit., p. 269-270.
* ↑ Wethey, Harold E. op. cit., p. 110.
* ↑ Gudiol, José. op. cit., p. 165-166.

## Bibliografia

* Wethey, Harold Edwin; El Greco y su Escuela (Volumen-II) ; Ediciones Guadarrama; Madrid-1967.
* Cossío, Manuel Bartolomé; El Greco de Cossío ; Lecturas Hispánicas; Zaragoza-2016; [[Especial:Fonts bibliogràfiques/978 15 398 3269-0|ISBN 978 15 398 3269-0]]
* Gudiol, José; Doménikos Theotokópoulos, El Greco; Ediciones Polígrafa, S.A.; Barcelona-1982; ISBN 84 343 0031 1
# Mitridates II del Pont

Mitridates II del Pont, conegut també per Mitridates IV (en grec antic Mιθριδάτης) era rei del Pont circa el 250 o el 240 aC al 220 o 210 aC. Va ser el fill i el successor d'Ariobarzanes III del Pont, i formava part de la dinastia Mitridàtica.
En ser proclamat rei era menor d'edat (un nen, diu l'historiador Memnó d'Heraclea) i com que la seva filla estava en edat de casar el 222 aC, probablement havia nascut abans del 250 aC i hauria tingut la filla cap a l'any 240 aC.
Després de pujar al poder els gàlates van envair el regne, però van ser rebutjats. Quan va arribar a l'edat es va casar amb una germana de Seleuc II Cal·línic (246 aC-225 aC) i hauria rebut com a dot part de Frígia, segons l'historiador Justí. En la guerra entre Cal·línic i Antíoc Hierax va prendre partit per aquest darrer i va derrotar el seu cunyat en una gran batalla en la qual Seleuc va perdre vint mil homes i quasi la seva pròpia vida.
Mitridates va donar la seva filla, Laodice, en matrimoni a Antíoc III el Gran (223 aC-187 aC) i una altra filla també anomenada Laodice es va casar amb un cosí d'Antíoc de nom Aqueos cap a l'any 222 aC. El 220 aC Mitridates va fer la guerra contra Sinope però no va aconseguir reduir-la i no va passar al Regne de Pont fins força temps després (potser el 183 aC). En una data incerta va enviar ajut a Rodes, que havia patit un terratrèmol.
La data de la seva mort és desconeguda, però posterior al 220 aC. En aquestos anys el Pont no és esmentat per cap historiador, i es desconeix realment que va passar. Per alguns historiadors Mitridates va regnar fins a l'any 185 aC, però la majoria consideren que el va succeir el seu fill que seria Mitridates III del Pont, ja que Apià diu que Mitridates VI Eupator era el sisè rei amb aquest nom i el vuitè rei del país (hi va haver un Ariobarzanes III del Pont i un Farnaces I del Pont).

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Mithridates IV». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 14 maig 2021].
# Dècim Carfulè

Dècim Carfulè (en llatí Decimus Carfulenus, o segons Appià, Dècim Carsuleu o Carsuleius), va ser un militar romà del segle i aC.
Va servir amb Juli Cèsar a la guerra d'Alexandria l'any 47 aC i es parla d'ell com a persona amb gran habilitat militar. En temps de la mort de Juli Cèsar l'any 44 aC va ser elegit tribú de la plebs i era partidari dels aristòcrates oposant-se a Marc Antoni, que al mes de novembre el va excloure del senat. Va prendre part a la guerra contra Marc Antoni l'any 43 aC i va morir en la batalla de Mutina, en la que Marc Antoni va ser derrotat.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0001.001/627?rgn=full+text;view=image;q1=CarfulenusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+I.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 612-613. ]
# Die Jakobsleiter

Die Jakobsleiter (L'escala de Jacob) és un oratori d'⁣Arnold Schönberg que marca la seva transició d'una atonalitat contextual o lliure a la tècnica de dotze tons anticipada en l'ús d'⁣hexacords per part de l'oratori. Encara que finalment Schönberg no la va acabar, la peça va ser completada i preparada per a la interpretació per l'estudiant de Schönberg Winfried Zillig a petició de Gertrude Schönberg.
Schoenberg va començar el llibret el 1914-15, que va publicar com a text autònom el 1917. Va començar la música el 1915, acabant la major part del seu treball el 1926, i va acabar una petita quantitat d'orquestració el 1944, deixant 700 compassos a la seva mort.
La peça també destaca pel seu ús de la variació en desenvolupament.
El fragment va rebre una estrena parcial -160 compassos- l'any 1958, i va ser estrenat en la mesura del possible a Viena el 16 de juny de 1961, dirigit per Rafael Kubelik. Totes les actuacions abans de 1968 van ser concerts; l'estrena americana va tenir lloc l'any 1968 a l'⁣Òpera de Santa Fe amb una posada en escena del director Bodo Igesz. Es va repetir l'any 1980. El 1968 es va fer una "actuació escènica". La partitura es va publicar per primera vegada l'any 1974 per l'editorial del compositor Belmont.
Entre els enregistraments notables hi ha un per a Columbia Records amb la direcció de Robert Craft, i un per a CBS dirigit per Pierre Boulez, amb Siegmund Nimsgern com a Gabriel, i amb Ian Partridge, Anthony Rolfe Johnson i Mady Mesplé en altres cantants, publicat el 1982.

## Referències

* 1 2 3 4 «Arnold Schönberg Center: Die Jakobsleiter» (en alemany). [Consulta: 18 novembre 2013].
* ↑ Smither, Howard E. (2012). A History of the Oratorio: Vol. 4: The Oratorio in the Nineteenth and Twentieth Centuries, p.678. ISBN 9780807837788
* ↑ OCLC 10139185
# Moto Hagio

Moto Hagio (萩尾望都, Hagio Mōto) és una dibuixant de manga shōjo, nascuda el 12 de maig de 1949 en Ōmuta, Fukuoka.
Debutà als 20 anys amb Lulu to Mimi, sent les seves principals influències autors de la residència Tokiwa-sō com Tezuka, Mizuno o Ishinomori, a més d'altres com Masako Watanabe.
A pesar de ser considerada una de les creadores del shōnen ai, en la seva obra ha tractat una gran varietat de temes, des de la ciència-ficció i el misteri fins a les comèdies romàntiques.
Forma part del dit Grup del 24.
Dintre de la seva prolífica producció, mereixen esmentar-se Pō no Ichizoku ("La família Poe", 1972-1976 en Shōjo Comic), 11nin iru! ("Són onze!", 1975 en Bessatsu Shōjo Comic), Thomas no shinzō ("El cor de Thomas", 1973-1976 en Shōjo Comic) i, més recentment, Zankoku na kami ga shihai suru ("Un Déu cruel governa els cels", 1992-2001 en Petit Flower), que tracta l'abús paternal i l'homosexualitat.
El manga 11-nin Iru! ha estat el primer manga d'aquesta autora que ha estat publicat a Espanya per l'editorial Tomodomo al 2016, tot i que ja havia estat distribuïda i emesa la pel·lícula anime per Jonu Media.
En l'actualitat Hagio viu a Saitama.

## Referències

* 1 2 Cultura manga (2020), p. 214.
* 1 2 3 Estrada, Oriol «El grupo del 24». Comicmanía, 2019, pàg. 92-94. ISSN: 2604-7616.

## Bibliografia

* Estrada, Oriol. Cultura manga. Redbook ediciones, 2020, p. 214 (Look). ISBN ISBN 978-8412231151.

## Enllaços externs

* 萩尾望都　作品目録 Café Blue Arxivat 2008-05-10 a Wayback Machine. (japonès)
* 萩尾望都研究室 (Hagio Mōto Kenkyūjitsu) Arxivat 2005-10-25 a Wayback Machine. (japonès)
# Unitat de gestió d'estocs

En la gestió d'inventaris, una unitat de gestió d'estocs (amb acrònim anglès SKU), és la unitat de mesura en què es gestionen les existències d'un material. És un tipus diferent d'article per a la venda, compra o seguiment a l'inventari, com ara un producte o servei, i tots els atributs associats al tipus d'article que el distingeixen d'altres tipus d'article (per a un producte, aquests atributs poden incloure fabricant, descripció, material, mida, color, embalatge i termes de garantia). Quan una empresa registra l'inventari del seu estoc, compta la quantitat que té de cada unitat, o SKU.
SKU també pot referir-se a un identificador o codi únic, de vegades representat mitjançant un codi de barres per a l'escaneig i el seguiment, que fa referència a la unitat de manteniment d'estocs en particular. Aquests identificadors no estan regulats ni estandarditzats. Quan una empresa rep articles d'un venedor, pot triar entre mantenir el SKU del venedor o crear-ne el seu propi. Això els diferencia del número d'article comercial global (GTIN), que són unitats de seguiment globals estàndard. El codi universal de producte (UPC), el número d'article europeu (EAN) i el número de producte australià (APN) són casos especials de GTIN.

## Referències

* ↑ Sawaya, William J.; William C. Giauque. Production and operations management (en anglès). San Diego: Harcourt Brace Jovanovich, 1986. ISBN 0-15-571968-8. OCLC 14114818.
* ↑ «What Is a Stock Keeping Unit (SKU)? Definition and Guide» (en anglès). [Consulta: 9 novembre 2024].
* ↑ Roussos, George. Networked RFID: Systems, Software and Services (en anglès). Springer Science & Business Media, 2008. ISBN 978-1-84800-153-4.
* ↑ «Simply explained: What does SKU mean? Stock Keeping Unit» (en anglès). [Consulta: 9 novembre 2024].
# Taller d'Hipòlit Montseny

El Taller d'Hipòlit Montseny és un monument protegit com a bé cultural d'interès local del municipi de Reus (Baix Camp), i inclòs al Mapa del Patrimoni Industrial de Catalunya.

## Descripció

És un conjunt d'edificis de planta baixa i un pis, destinat a taller de fang i ceràmica vidrada dedicat a la construcció i l'ornamentació que continua en actiu des del 1852, quan el va fundar Hipòlit Pàmies Barberà (mort el 1867) i va passar a Antoni Montseny Castro fins al 1885, quan se'n va fer càrrec Hipòlit Montsent Pàmies, mort el 1941 i se n'ocupa Hipòlit Montseny Tassis i el seu fill Hipòlit Montseny Salvadó, l'últim en actiu de la nissaga. Aquest taller va ser el gran proveïdor de peces ceràmiques de la majoria de construccions del Reus modernista i noucentista com per exemple la casa Navàs, l'Institut Pere Mata o la casa Gasull, entre d'altres. Així doncs, a les instal·lacions de la famíla Montseny, en van produir elements ceràmics decoratius per a les obres de Domènech i Montaner i de Pere Caselles tant per a les construaccions de la ciutat de Reus, com per a d'altres d'arreu del país. Encara, fins fa pocs anys, es reproduien elements originals quan s'anaven malmenant.
A més de la maquinària, que conserva intacta, l'element més característic del taller d'Hipòlit Montseny és la seva façana policromada amb vistoses composicions de peces ceràmiques vidrades en verds, grocs, marrons i ocres, producte de la casa. Els diferents edificis que formen el taller contenen els antics forns, la maquinària de compactació del fang, les sales d'assecatge, els estris de tallar, motlles de guix, etc. i es disposen al voltant d'un pati on hi ha una gran fumera escapçada. Els edificis conserven encara l'aspecte d'un taller artesà de l'època del 1900.
La reforma de l'edifici s'atribueix a Pere Caselles, que la va fer l'any 1918.

## Referències

* ↑ «Forn d'Hipòlit Montseny». Mapa del Patrimoni Industrial de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2016-08-20. [Consulta: 25 octubre 2015].
* 1 2 Sardà Ferran, Jordi (et al.) (eds.). Fets urbans: guia d'arquitectura de Reus 10. Reus: Ajuntament de Reus; COAC, 2024, p. 8. ISBN 9788409559398.
* ↑ Arnavat, Albert. Arquitectura industrial modernista i noucentista del Camp de Tarragona i les Terres de l'Ebre. Tarragona: La Diputació, 2012, p. 57. ISBN 9788415264125.

## Enllaços externs

* Taller d'Hipòlit Montseny. Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona
# Crims irlandesos

Crims irlandesos (originalment en alemany, Der Irland-Krimi) és una sèrie de pel·lícules policíaques de la cadena alemanya ARD protagonitzada per Désirée Nosbusch com a psicòloga policial d'origen alemany Cathrin Blake. S'emet a intervals irregulars des del 2019.

## Premissa

La psicòloga policial d'origen alemany Cathrin Blake va perdre el rumb després que el seu marit desaparegués sense deixar rastre i es convertís en alcohòlica. Viu amb el seu fill adult, que, com el seu pare, s'ha convertit en policia. Després de poder superar la seva addicció, torna a la feina, però ja no amb la policia.

## Llista de pel·lícules

| Núm. | Títol | Direcció | Guió | Data d'emissió original (ARD) | Data d'emissió a Catalunya (TV3) |
| 1 | "Els morts de l'abadia Glenmore" | Züli Aladağ | Christian Schiller, Marianne Wendt | 24 d'octubre de 2019 | 18 de juny de 2022 |
| 2 | "Els perseguidors de noies" | Züli Aladağ | Christian Schiller, Marianne Wendt | 31 d'octubre de 2019 | 18 de juny de 2022 |
| 3 | "La desaparició" | Züli Aladağ | Christian Schiller, Marianne Wendt | 25 de març de 2021 | 18 de setembre de 2022 |
| 4 | "Perdó" | Züli Aladağ | Christian Schiller, Marianne Wendt | 1 d'abril de 2021 | 18 de setembre de 2022 |
| 5 | "Llaços familiars" | Matthias Tiefenbacher | Sebastian Andrae | 29 de setembre de 2022 | 20 d'octubre de 2024 |
| 6 | "El preu del silenci" | Alexander Dierbach | Alexander Dierbach | 6 d'octubre de 2022 | 20 d'octubre de 2024 |
| 7 | "Llacuna mental" | Matthias Tiefenbacher | Elke Hauck, Sven S. Poser, Sebastian Andrae | 12 d'octubre de 2023 | 27 d'octubre de 2024 |
| 8 | "La lluna damunt Galway" | Matthias Tiefenbacher | Dagmar Gabler, Sebastian Andrae, Katja Kittendorf | 19 d'octubre de 2023 | 27 d'octubre de 2024 |
| 9 | "Gnadentod" | Matthias Tiefenbacher | Katrin Bühlig | 19 de setembre de 2024 | TBA |
| 10 | "Zerrissene Seelen" | Matthias Tiefenbacher | Katrin Bühlig, Christoph Busche | 26 de setembre de 2024 | TBA |

## Referències

* ↑ Gangloff. «TV-Tipp: "Der Irland-Krimi: Die Toten von Glenmoore Abbey"». evangelisch.de, 24-10-2019. [Consulta: 24 març 2021].
# Paulhaguet

Paulhaguet és un municipi francès del departament de l'Alt Loira, a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps. L'1 de gener del 2021 tenia 859 habitants.

## Referències

* ↑ «Populations légales 2021» (en francès). INSEE, 28-12-2023. [Consulta: 9 novembre 2024].
# Jon Arbuckle

Jonathan Q. Arbuckle és un personatge fictici de la tira còmica de Garfield de Jim Davis.
També apareix en la sèrie de televisió animada Garfield i els seus amics i The Garfield Show, dues pel·lícules d'acció real / CGI i tres pel·lícules CGI Garfield: The Movie (2004), Garfield: A Tail of Two Kitties (2026) i Garfield: La pel·lícula (2024).
Jon és l'amo de Garfield, un gat gras ataronjat amb ratlles negres i del gos Odie. Caricaturista de professió, se li presenta en gran manera com un geek còmic i maldestre.

## Personatge

El personatge de Jon Arbuckle va ser concebut originalment per Jim Davis com a personatge principal de la tira còmica Jon, creada per Davis l'any 1976 i distribuïda en el periòdic d'Indiana The Pendleton Times. Allà va presentar a Jon Arbuckle al costat del seu gat, Garfield, i un gos anomenat "Spot", que eventualment evolucionaria a Odie. Davis va decidir reemplaçar a Jon per Garfield com a personatge principal, i la tira va canviar de nom a Garfield . Va aconseguir la distribució nacional en 1978.

## Caracterització

Molts dels trets del caràcter de Jon els comparteix amb el seu autor, qui també és caricaturista, va créixer en una granja i va néixer el 28 de juliol.

## Recepció

Jon Arbuckle va ser votat com el número u en la llista de "Els personatges de còmics més deprimits".

## Pel·lícules i sèries

* Garfield i els seus amics (Sèrie 1988-1994)
* Garfield: la pel·lícula (2004)
* Garfield 2 (2006)
* El show de Garfield (Sèrie 2009-2016)
* The Garfield Movie (2024)

## Referències

* ↑ «Garfield», 06-12-2001. [Consulta: 9 novembre 2021].
* ↑ Boone. «The Bizarre History of Garfield». Grunge, 22-02-2022. [Consulta: 2 març 2022].
* ↑ Cavin. «Sunday Weepies: The Most Depressed Cartoon Characters». Best Week Ever, 13-06-2008. Arxivat de l'original el 2008-06-15. [Consulta: 7 setembre 2022].
# Have A Nice Day

"Have A Nice Day" és el novè disc d'estudi de Bon Jovi. El disc va sortir al mercat el 4 de novembre del 2005. L'àlbum, produït per John Shanks, va ser registrat al Sanctuary Sound II a New Jersey, i al Ocean Way Recording a Hollywood, California. Ha venut més de 9 milions de còpies arreu del món, obtenint disc de platí als Estats Units i aconseguint la 2a posició dels més venuts a Espanya.

## Llista de cançons

| N. | Títol | Durada |
| 1 | Have A Nice Day | 3:49 |
| 2 | I Want to Be Loved | 3:49 |
| 3 | Welcome to Wherever You Are | 3:47 |
| 4 | Who Says You Can't Go Home? | 4:40 |
| 5 | Last Man Standing | 4:37 |
| 6 | Bells of Freedom | 4:55 |
| 7 | Wildflower | 4:13 |
| 8 | Last Cigarette | 3:38 |
| 9 | I Am | 3:53 |
| 10 | Complicated | 3:37 |
| 11 | Novocaine | 4:49 |
| 12 | Story of My Life | 4:08 |
| 13 | Who Says You Can't Go Home amb Jennifer Nettles | 4:08 |

### Singles

* Have a Nice Day
* Who Says You Can't Go Home
* Welcome to Wherever You Are
# Lost Highway (àlbum de Bon Jovi)

Lost Highway és el 10è disc d'estudi de Bon Jovi. És el tercer disc de la banda que aconsegueix posicionar-se com a número 1 en el Billboard Top 200, després de Slippery When Wet i New Jersey.Ha venut aproximadament 5 milions de còpies.

## Llista de cançons

| N. | Títol | Durada |
| 1 | Lost Highway | 4:13 |
| 2 | Summertime | 3:17 |
| 3 | (You Want To) Make A Memory | 4:36 |
| 4 | Whole Lot Of Leavin' | 4:16 |
| 5 | We Got It Going On | 4:13 |
| 6 | Any Other Day | 4:01 |
| 7 | Seat Next To You | 4:21 |
| 8 | Everybody's Broken | 4:11 |
| 9 | Till We Ain´t Strangers Anymore (amb LeAnn Rimes) | 4:43 |
| 10 | The Last Night | 3:32 |
| 11 | One Step Closer | 3:35 |
| 12 | I Love This Town | 4:36 |

## Vídeos

* (You Want To) Make A Memory
* Lost Highway
* Till We Ain't Strangers Anymore
* Whole Lot Of Leavin'
* I Love This Town

## Guardons
### Nominacions

* 2008: Grammy al millor àlbum de pop vocal
# Reiet blau

El reiet blau (Polyommatus atlantica) és una espècie de lepidòpter papilionoïdeu de la família dels licènids (Lycaenidae), subfamília Polyommatinae pròpia del nord d'Àfrica.

## Denominacions

Polyommatus atlantica Elwes el 1905.
Sinònims : Lycaena hylas var. atlantica Elwes, 1905; Plebicula atlantica.

### Subespècies

* Polyommatus atlantica atlantica a l'Alt Atles al Marroc.
* Polyommatus atlantica barraguei Dujardin, 1977 a l'Aurès a Algèria
* Polyommatus atlantica weissi (Dujardin, 1977) a l'Alt Atles al Marroc.

## Descripció

És una papallona petita que presenta dimorfisme sexual. L'anvers del mascle és blau més o menys sufusat de gris vorejat de gris a les ales anteriors i d'una línia submarginal de màcules negres a les posteriors, mentre que el de la femella és marró, adornat d'una línia submarginal d'amples màcules taronja marcades d'un punt negre a les ales posteriors. Tots dos tenen les ales vorejades d'una franja blanca.
El seu revers és ocre clar marcat d'una línia blanca a les ales posteriors, adornat de punts negres envoltats de blanc i d'una línia submarginal de punts negres envoltats de blanc i sobremuntats de taronja.
És l'animal que té el nombre més gran de cromosomes, amb un cariotip que en té 440.

## Biologia
### Període de volada i hibernació

És bivoltí, vola en dues generacions de fi de maig a juliol i d'agost a setembre

### Plantes hostes

La seva planta hostes és Anthyllis vulneraria.

## Ecologia i distribució

És present a Algèria a l'Aurès i al Marroc a l'Alt Atles i l'Atles Mitjà,.

### Biòtop

Resideix als pendents pedregosos en els llocs florits

### Protecció

Cap estatut de protecció particular

## Notes i referències

* 1 2 3 funet
* 1 2 3 (Tolman & Lewington 1997)

## Vegeu també

* Lepidòpters
* Licènids

## Bibliografia

* Tolman, Tom. Guide des papillons d'Europe et d'Afrique du Nord. Delachaux et Niestlé, 1997. ISBN 978-2-603-01649-7.

## Enllaços externs

* (anglès) Plebicula atlantica sobre euroButterflies