OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jeroni Guerau

Jeroni Guerau (Tortosa, ? – Barcelona 16 de setembre de 1640) va ser magistrat de la Reial Audiència de Catalunya.
Comença la seva carrera judicial com a lletrat assessor de la Diputació del General. El 1622 forma part de la comitiva enviada pels diputats a Felip IV de Castella per tal que el nou monarca juri les constitucions al Principat. Cinc anys més tard obté la plaça de magistrat a la Reial Audiència de Catalunya.
L’historiador Manuel Güell consigna un informe de Ferran d’Habsburg, virrei de Catalunya, en el qual Felip Vinyes i Jeroni Guerau són definits com a “molt superiors a la resta” de membres del tribunal.
En el marc de la guerra entre el regne de França i la Corona Hispànica, Guerau pressiona els municipis catalans perquè aportin homes i recursos econòmics per la campanya de Salses. En aquesta missió, exerceix de coordinador de les lleves del Camp de Tarragona. Aquest fet desperta una gran animadversió popular envers ell.
Durant la insurrecció de juny de 1640, els revoltats cremen propietats -per valor de 50.000 ducats- de Guerau, que es veu obligat a restar amagat. En intentar marxar a Tortosa, camuflat en la comitiva del diputat Quintana, és descobert pels segadors, que aconsegueixen matar el seu fill Josep i deixar-lo greument ferit (15 de setembre). Els consellers van portar-lo a l’església de Sant Antoni perquè es guarís. Segons la versió del Dietari de la Generalitat de Catalunya, Guerau hauria proferit crits de venjança, que haurien motivat un grup de dones a assaltar el temple, treure’n el jutge i posar fi a la seva vida. El cos de Guerau, irreconeixible per les nombroses punyalades rebudes, va ser arrossegat pels carrers de la ciutat.

## Referències

* 1 2 3 4 «Jeroni Guerau» (en castellà). Real Academia Historia. [Consulta: 23 novembre 2022].
* ↑ Sans Travé (director), Josep Maria. Dietaris de la Generalitat de Catalunya, volum V.. Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1999, p. 1078. ISBN 84-393-4837-1.
# Endrinal

Endrinal és un municipi de la província de Salamanca, a la comunitat autònoma espanyola de Castella i Lleó.

## Referències

* ↑ «Endrinal» (en castellà). [Consulta: 9 novembre 2024].
# Joan I de La Marca

Joan de Borbó (1344 - ! Vendôme, 12 de juny de 1393), noble francès, comte de La Marca, comte de Vendôme i comte de Castres. Va ser qui va reunir la casa de Vendôme amb la de Borbó, de la qual era descendent, donant origen a la dinastia directa dels reis Borbó de França i d'Espanya.
Era el segon fill de Jaume I de La Marca i Joana de Chatillon. Sent encara nen, va ser capturat al costat del seu pare en la batalla de Poitiers del 19 de setembre de 1356, en què també va resultar mort el seu oncle Pere I de Borbó i després de la qual, el seu pare va haver de lliurar als anglesos el comtat de Ponthieu.
La mort del seu pare en la batalla de Brignais i la del seu germà Pere II de La Marca, després de les ferides rebudes, va fer que els succeís com Joan I de La Marca el 1362.
Va participar activament en la Guerra dels Cent Anys sent nomenat governador del Llemosí en, després de la seva contribució en la seva campanya de reconquesta. el 1366 va acompanyar Beltran Duguesclin en la seva campanya durant la guerra civil castellana en contra Pere el cruel.
El 1382 es va unir a Carles VI de França en la seva campanya a Flandes per reprimir la revolta dels Maillotins que va culminar en la batalla de Roosebeke. el 1392 també va acompanyar al rei Carles VI en la seva lluita contra el duc de Bretanya.
Va contreure matrimoni amb Catalina de Vendôme el 28 de setembre de 1364, donant origen a la dinastia Vendome-Borbó, línia directa dels reis borbons de França i d'Espanya
Del seu matrimoni amb Catalina van néixer:
* Jaume, comte de La Marca i de Castres (1370 - 1438)
* Elisabet (nascuda el 1373), monja a Poissy
* Lluís, comte de Vendôme (1376 - 1446)
* Joan, senyor de Carency (1378 - 1457), casat el 1416 amb Caterina, filla de Felip d'Artois, comte d'Eu
* Ana (1380 - 1408), casada el 1401 amb Joan II de Berry, comte de Montpensier, mort el mateix any, i el 1402 amb Lluís VII de Baviera
* Maria (1386 - 1463), senyora de Brehencourt, va casar amb Jean de Baynes, senyor de Croix
* Carlota (1388 - 1422), casada el 1411 amb el rei Janus de Xipre

## Vegeu també

* Joan I de Borbó

## Referències

* ↑ Citació a la pàgina http://www.francebalade.com/vendome/bouvendom.htm
# Joaquim Vara de Rey i Rubio

Joaquim Vara de Rey i Rubio (Eivissa, 1841 - Cuba, 1898) fou un militar que va destacar en la guerra Hispano-estatunidenca.
Nascut a Eivissa, va lluitar contra el cantonalisme a Cartagena i València, i contra el carlisme a la tercera guerra. El 1884 sol·licità el seu trasllat a les Filipines on se li va donar el comandament del Regiment d'Espanya, el 1890 va ser nomenat governador polític militar de les Illes Marianes i seguidament de Zamboanga. A l'any següent va ser ascendit a coronel i va tornar a Espanya. Durant la Guerra d'Independència cubana va ser comandant militar a Bayamo i es va distingir aviat en el combat de la Loma del Gato (1895), que li va servir per ascendir a general.
La seva acció bèl·lica més significativa fou la batalla de El Caney, on va morir l'1 de juliol del 1898. Vara de Rey tenia el comandament de 520 soldats espanyols que van lluitar durant deu dies contra 7.000 nord-americans i van fer 900 baixes en les files enemigues. Va ser enterrat pels nord-americans amb honors militars destacant l'admiració per la seva valentia.
És autor d'una Memoria sobre la organización del Ejército (1876).
Un cop mort, es va descobrir que el general havia nascut a l'illa d'Eivissa, per la qual cosa es va decidir erigir-li un monument a la vila. El monument es va encarregar per subscripció popular i hi va col·laborar també Quintín Bandera, cap insurrecte cubà i antic enemic seu. L'arquitecte va ser August Font i l'escultor Eduard Alentorn. El 1904 el rei Alfons XIII va inaugurar-lo al cèntric passeig de s'Alamera, avui anomenat passeig de Vara de Rey.

## Referències

* ↑ Ibiza, Diario de. «Vara de Rey, el monumento - Diario de Ibiza». www.diariodeibiza.es. [Consulta: 4 octubre 2016].
* ↑ «Un héroe ibicenco en la guerra de Cuba». [Consulta: 4 octubre 2016].
* ↑ "American Soldiers' Views of their Opponents, 1898"
* ↑ Tur, Fanny. «L'Eivissa de 1904» (en castellà), 05-05-2024. [Consulta: 6 maig 2024].
* ↑ «Passeig de Vara de Rey | Eivissa | Eivissa». [Consulta: 6 maig 2024].
* ↑ Marimon Riutort, Antoni. Les repercussions de les guerres de Cuba i de les Filipines a les Illes Balears (Tesi) (en castellà). Universitat de les Illes Balears, 1993.
# John Somers-Smith

John Robert Somers-Smith (Walton-on-Thames, Surrey, 15 de desembre de 1887 – Gommecourt, Pas-de-Calais, 1 de juliol de 1916) va ser un remer anglès que va competir a començaments del segle xx. Morí en acció de guerra durant la Primera Guerra Mundial.
Nascut a Walton-on-Thames, Somers-Smith era fill de Robert Vernon Somers-Smith i la seva muller Gertrude. Son pare havia estat atleta i havia guanyat dues vegades el Campionat AAA de la mitja milla. Somers-Smith estudià a l'Eton College i al Magdalen College de la Universitat d'Oxford. Va ser membre de l'equip del Magdalen College de quatre sense timoner que va guanyar la Wyfold Challenge Cup i la Visitors' Challenge Cup el 1907, i la Stewards' Challenge Cup i la Visitors' Challenge Cup de la Henley Royal Regatta el 1908 Aquella tripulació fou escollida per representar el Regne Unit als Jocs Olímpics de Londres en la prova de quatre sense timoner del programa de rem. Fent equip amb Duncan Mackinnon, Collier Cudmore i Angus Gillan guanyà la medalla d'or.
En deixar el rem passà a exercir d'advocat. Amb l'esclat de la Primera Guerra Mundial passà a servir al 5è Regiment de Londres (London Rifle Brigade), de l'Exèrcit Britànic i fou distingit amb la Creu Militar per la seva valentia com a capità durant la Segona Batalla d'Ieper el 1915. Morí en acció al començament de l'ofensiva de la batalla del Somme, l'1 de juliol de 1916. El seu cos no fou recuperat del camp de batalla i el seu nom està gravat a la porta d'entrada del Memorial de Thiepval dedicat als desapareguts de la batalla del Somme.

## Referències

* ↑ «Olympians Who Were Killed or Missing in Action or Died as a Result of War». Sports Reference. Arxivat de l'original el 27 de febrer 2017. [Consulta: 3 agost 2015].
* ↑ Montague Sherman Athletics and Football
* ↑ Robert Vernon Somers Smith, G. P. Beckley, and Alfred William Pollard Athletic Training. Prize essays 1882
* ↑ «Henley Royal Regatta Results of Final Races 1839-1939». Arxivat de l'original el 2012-03-09. [Consulta: 29 març 2016].
* ↑ «John Somers-Smith Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2015-08-01. [Consulta: 29 març 2016].
* ↑ Somers-Smith, John Robert, Commonwealth War Graves Commission, Consulta 19 agost 2008
# Joseph King Fenno Mansfield

Joseph King Fenno Mansfield (22 de desembre de 1803 - 18 de setembre de 1862) fou un oficial de carrera de l'Exèrcit dels Estats Units, enginyer civil i a la Guerra Civil dels Estats Units general de l'exèrcit de la Unió. Fou ferit mortalment a la batalla d'Antietam.
# Kotélnikovo (Volgograd)

Kotélnikovo - Котельниково (rus) és una ciutat de l'óblast de Volgograd, a Rússia. Es troba a la vora del riu Kurmoiarski Aksai, a 190 km al sud-oest de Volgograd.

## Història

Kotélnikovo fou creat el 1897 per al servei de la construcció d'una estació ferroviària, que entrà en funcionament el 1899. Rebé l'estatus de possiólok (poble) el 1929.
Durant la Segona Guerra Mundial la ciutat fou presa el 2 d'agost de 1942 pel 4t Exèrcit Panzer en el marc de la batalla de Stalingrad. El desembre d'aquell any la vila serví de base per a les tropes alemanyes i romaneses del Generalfeldmarschall, Erich von Manstein, per intentar socórrer les tropes de l'Eix assetjades a Stalingrad per la contraofensiva soviètica al mes de novembre. Després del fracàs d'aquell intent, la vila fou alliberada per l'Exèrcit Roig el 29 de desembre de 1943.
Finalment, aconseguí l'estatus de ciutat el 1955.

## Referències

* ↑ «Kotélnikovo». ésAdir. [Consulta: 16 març 2024].

## Enllaços externs

* (rus) Informació de Kotélnikovo
* (rus) Mapes topogràfics
# Dinastia Vlastimirović

La dinastia Vlastimirović (alfabet ciríl·lic serbi: Властимировићи, Vlastimírovitxi) fou la primera dinastia reial de Sèrbia. Deu el seu nom al príncep Vlastimir (r. 831–851), que fou reconegut per l'Imperi Romà d'Orient. Els seus orígens es remunten a un arcont desconegut que governà durant el regnat de l'emperador Heracli (r. 610-641). Els Vlastimirović es mantingueren en el poder a Sèrbia fins a la dècada del 960, quan l'Imperi Romà d'Orient reconquerí part de les terres sèrbies.

## Notes

* ↑ Conegut igualment pel nom anacrònic de Imperi Bizantí.

## Referències

* ↑ Ćirković, 2004.

## Bibliografia

* Ćirković, S. The Serbs (en anglès). Blackwell Publishing, 2004. ISBN 9781405142915.
# Magatzem Corcoy

El Magatzem Corcoy és un edifici del centre de Terrassa (Vallès Occidental) situat a la plaça de Mossèn Jacint Verdaguer, protegit com a bé cultural d'interès local.
Aquest antic magatzem tèxtil de venda a l'engròs és un edifici entre mitgeres de planta baixa i cos central més elevat, que dona lloc a un altre pis. Els elements de la façana presenten una distribució simètrica, amb la porta d'entrada al bell mig i una finestra vertical a cada costat. Damunt la porta s'obre una altra finestra que dona accés al pis superior, tancat mitjançant una testera de línies corbes. Dins la senzillesa de l'edifici, l'element decoratiu que el caracteritza ve donat per les formes de les finestres en arcs de ferradura, els remats modernistes i l'acurat acabament amb cornises i baranes.
El seu mal estat de conservació va fer que s'hi iniciessin obres de reforma l'any 2014.

## Referències

* ↑ «Magatzem Corcoy». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 setembre 2014].
* ↑ «Obres de rehabilitació de l'antic magatzem Corcoy situat al costat de Correus». Terrassa Vallès Digital. Societat Municipal de Comunicació de Terrassa. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 24 setembre 2014].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Leotíquides (rei)

Leotíquides o Leutíquides (en llatí Leotychĭdes o Leutychĭdes, en grec antic Λεωτυχίδης, o Λευτυχίδης) (545 aC - 469 aC) fou un rei espartà de la casa dels euripòntides, que va regnar del 491 aC al 469 aC aproximadament.
Va pujar al tron en ser deposat Demàrat, amb el suport de Cleòmenes I i de l'oracle de Delfos. Va acompanyar a Cleòmenes a Egina i el va ajudar a agafar els ostatges que abans, per la intervenció de Demàrat no havia pogut agafar, segons diu Heròdot.
Poc després, potser l'any 490 aC, va morir Cleòmenes i llavors els eginetes es van queixar a Esparta de l'entrega dels ostatges a Atenes i el govern espartà va decidir enviar a Leotíquides a l'illa per donar satisfaccions, però a proposta d'un espartà anomenat Teàsides es va decidir que abans d'anar a Egina, Leotíquides passaria per Atenes per recollir els ostatges. Els atenencs, que sabien que els ostatges eren del partit oligàrquic d'Egina, es van negar a entregar-los al·legant que els havien fet arribar allà dos reis i que ara només en venia un per recollir-los. Leotíquides va haver de retornar a Esparta sense complir l'encàrrec.
El 479 aC, quan Xerxes I de Pèrsia va fugir després de la batalla de Mícale, Leotíquides va agafar el comandament de la flota grega a Egina (cosa no habitual en un rei espartà) i va avançar cap a Delos i després de rebre missatgers de Quios i Samos, es va dirigir a aquesta illa per ajudar els jònics en la seva planejada revolta contra els perses. Quan va arribar, l'exèrcit persa va fugir cap a Mícale, i es va estacionar allí amb els vaixells a la costa. Els grecs també van anar a la zona i van desembarcar i va seguir la batalla de Mícale en la que els perses van ser derrotats, com diuen Heròdot i Diodor de Sicília.
Després d'això amb un exèrcit va marxar sobre Tessàlia per castigar a les ciutats que havien ajudat als perses i va derrotar els aliats perses sotmetent tota Tessàlia, però no es va poder resistir als suborns dels alèvades, i per això el van portar a judici al seu retorn, i fou deposat i enviat a l'exili a Tegea (469 aC) on va morir.
Els espartans van arrasar la seva casa fins als fonaments. Com que el seu fill Zeuxidam havia mort abans de la seva deposició, el va succeir el seu net Arquidam II. Amb una segona esposa havia tingut una filla de nom Làmpito, que es va casar amb Arquidam.

## Referències

* ↑ 2.Leotychides a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 761
# Falerins

Els falerins (Phalerinae) són una subfamília de lepidòpters ditrisis de la família dels notodòntids (Notodontidae).

## Llista dels gèneres

Segons FUNET Tree of Life (15 de juny 2010):
* Snellenita Kiriakoff, 1968
* Phalerodonta Staudinger, 1892
* Phalera Hübner, 1819
Segons Butterflies and Moths of the World:
* Acrosema Meigen 1830
* Antheua Walker 1855
* Antheura Druce 1888
* Datana Walker 1855
* Diastema Herrich-Schäffer 1855
* Diastema Aurivillius 1904
* Diastemina Gaede 1928
* Eumetopona Fitch 1856
* Hammatophora Westwood 1843
* Phalera Hübner 1819

## Galeria

* Datana ministra
* Phalera bucephala

## Referències

* ↑ FUNET Tree of Life
* ↑ «Natural History Museum». [Consulta: 16 gener 2016].

## Enllaços externs

* FUNET Tree of Life : Phalerinae (anglès)
# Lian Po

Lian Po (xinès tradicional: 廉頗, xinès simplificat: 廉頗, pinyin: Lían Pō) va ser un prominent general de l'estat de Zhao durant el període dels Regnes Combatents de la història xinesa. Bai Qi, Wang Jian, Li Mu i ell eren comunament coneguts com els Quatre grans generals dels Regnes Combatents.
En els primers anys de Lian Po, ell va aconseguir victòries en les guerres contra Qi i Wei. Lin Xiangru, un ministre de Zhao, era avorrit per Lian Po, a causa del seu ràpid ascens al poder i la seva genialitat. Però Lin Xiangru, en diversos casos famosos, va prendre grans mesures per evitar a Lian Po; en un cas fins i tot es va apartar del carruatge Lian Po, en comptes de bloquejar la ruta del general. Finalment, tot això va començar a causar vergonya i xafogor a Lian Po, i un dia va portar esbarzers punxosos als muscles, sense roba i li va demanar a Lin Xiangru que ho perdonés. Posteriorment, s'avindrien com a bons germans.
Durant la batalla de Changping, ell va esdevenir el comandant de Zhao. Decidint no posar en risc el seu exèrcit participant en una batalla oberta contra Qin, sota el seu brillant general Bai Qi, Lian Po en lloc d'això construí una sèrie de forts al llarg de l'àrea de Changping, detenint amb èxit la invasió de Qin. Això no obstant, el Rei de Zhao, Xiaocheng (趙孝成王), sota la persuasió de molts cortesans (la majoria dels quals van ser subornats en gran manera pels espies de Qin) es va mostrar insatisfet amb l'estratègia de Lian Po, i va decidir reemplaçar-lo per Zhao Kuo (趙括). Sent el fill d'un altre famós general de Zhao, Zhao She, Zhao Kuo descartà la cautelosa estratègia defensiva de Lian Po i va atacar amb tota la força militar. A conseqüència d'això, va ser derrotat, i Zhao mai va tornar a destacar.
Després de la batalla de Changping, Lian Po es va convertir de nou en el comandant de l'exèrcit Zhao per aturar la invasió de Yan. Ell derrotà l'exèrcit de Yan, però en els seus últims anys, el Rei de Zhao desconfiava d'ell. Per tant, va decidir escapar a Wei, i llavors a Chu.
Ell va transir a Shouchun, la capital de l'estat de Chu, vivint prou per veure la desaparició gradual del país que una vegada va servir.

## Referències

* Registres del Gran Historiador (Sima Qian) "Biografies de Lian Po i Lin Xiangru" (Volum XXI)
# Etàlides

Etàlides (en grec antic Αἰθαλίδης), va ser, segons la mitologia grega, un fill d'Hermes i d'Eupolèmia, filla de Mirmídon.
Va ser un notable arquer, i va participar en l'expedició dels argonautes, on va actuar com a herald en diverses ocasions, ja que tenia una memòria extraordinària que el seu pare li havia atorgat, i que va conservar fins i tot a l'Hades, un cop mort. Per altra banda, no sempre es trobava entre els morts, sinó que tornava a viure entre els humans durant períodes curts de temps per després tornar als inferns. Vivia alternativament en els dos mons.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 181. ISBN 9788496061972.
# Lophospiza

Lophospiza és un gènere d''ocells apinyaires asiàtics de la família dels accipítrids (Accipitridae). És l'únic gènere de la subfamília Lophospizinae. Les dues espècies assignades en aquest gènere anteriorment pertanyien al gènere Accipiter.

## Taxonomia

El gènere Lophospiza va ser introduït el 1844 pel naturalista alemany Johann Jakob Kaup amb Falco trivirgatus Temminck com a espècie tipus. El nom combina el grec antic λοφος (lophos) que significa "cresta" i σπιζιας (spizias) que significa "falcó".
Segons el el Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) el gènere conté dues espècies:
* Lophospiza trivirgata - astor crestat
* Lophospiza griseiceps - astor de Sulawesi
Estudis filogenètics moleculars van trobar que el gènere Accipiter era polifilètic i es va proposar reordenar les seves espècies en 5 gèneres monofilètics. El 2024, el COI aprovà la segmentació d'Accipiter. Per a tal fí, Lophospiza fou recuperat i hi traslladà les dues espècies esmentades.

## Referències

* 1 2 Gill, Frank; Donsker, David. «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors – IOC World Bird List» (en anglès). IOC World Bird List v14.2. [Consulta: 25 octubre 2024].
* ↑ «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
* ↑ Kaup, Johann Jakob. Classification der Säugethiere und Vögel (en alemany). Darmstadt: Carl Wilhelm Leske, 1844, p. 118-119.
* ↑ Jobling, James A. «Lophospiza» (en anglès). The Key to Scientific Names. Cornell Lab of Ornithology. [Consulta: 21 agost 2024].
* ↑ Gill, Frank; Donsker, David. «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors – IOC World Bird List» (en anglès). IOC World Bird List v14.2. [Consulta: 25 octubre 2024].
* ↑ Mindell, D. «Phylogeny, Taxonomy, and Geographic Diversity of Diurnal Raptors: Falconiformes, Accipitriformes, and Cathartiformes». A: Sarasola. Birds of Prey: Biology and conservation in the XXI century (en anglès). Cham, Switzerland: Springer, 2018, p. 3-32. ISBN 978-3-319-73744-7.
* ↑ Sangster, G.; Kirwan, G.M.; Fuchs, J.; Dickinson, E.C.; Elliott, A. (en anglès) Vertebrate Zoology, 71, 2021, pàg. 419-424. DOI: 10.3897/vz.71.e67501 [Consulta: free].
* ↑ Catanach, T.A.; Halley, M.R.; Pirro, S. Biological Journal of the Linnean Society, 2024, pàg. blae028. DOI: 10.1093/biolinnean/blae028. Biological Journal of the Linnean Society, 2024, pàg. blae051. DOI: 10.1093/biolinnean/blae051 [Consulta: free].
# Louis-François Ripault de La Cathelinière

Louis-François Ripault de La Cathelinière (Frossay, 19 d'agost de 1768 - Nantes, 2 de març de 1794) guillotinat a Nantes el 1794, era un militar francès i un oficial de la Vendée.

## Biografia

Procedent del país de Retz, La Cathelinière es va apoderar de Port-Saint-Père en començar la revolta de La Vendée.
Va participar en la Batalla de Pornic i a la Batalla de Machecoul.
Tot i que teòricament posat a les ordres de Charette, La Cathelinière va lluitar gairebé de manera independent i fins i tot es va proclamar general de l'Exèrcit Catòlic i Reial del país de Retz.
El 1794, La Cathelinière va ser colpejat i ferit al bosc de Princé per les tropes del general Haxo. Capturat a la seva casa pels republicans el 28 de febrer, va ser dut a Nantes on va morir guillotinat el març de 1794.

## Vistes contemporànies

| « | <"M. de La Cathelinière [...] potser no era tan cruel com es creia generalment; Mai el vaig veure assistir a cap execució, però la seva opinió era que els patriotes haurien de ser afusellats i estar preparats per ser afusellats per ells. Moltes persones després van condemnar la seva visió; M. Charette li va escriure per recomanar més gentilesa; ens vam veure obligats a renunciar als seus consells quan els presos que havíem fet una vegada van tornar més furiosos per lluitar contra nosaltres. Sense educació, però molt valent, el senyor de La Cathelinière tenia les qualitats necessàries per manar als camperols. Vaig veure que la meitat del seu exèrcit es revoltava contra ell; Va ser amb motiu d'un militar anomenat Messin, comandant de la cavalleria a qui va reprimir. Messin, en l'embriaguesa, va treure el seu sabre. M. de La Cathelinière no estava armat: el va agafar pel coll, el va conduir a la seu i el va condemnar a ser afusellat; els habitants de les quatre parròquies es reuneixen per rebre al seu cap, el seu amic, el que els va portar a la victòria; el general, solament enmig d'ells, truca als seus soldats, organitza l'exèrcit a la fila i desarma tots els amotinats; no es va sentir cap resistència. Al moment següent va concedir perdó al culpable i va lliurar armes a cadascun. Aquest tret anuncia l'home fet pel comandament." | » |
- Pierre-Suzanne Lucas de La Championnière -

## Referències

* ↑ Pierre-Suzanne Lucas de La Championnière, Memòries d'un oficial vendeu, pàg. 37-38.

## Bibliografia

* Émile Gabory, Les guerres de la Vendée, Robert Laffont ,2009, pàg. 1. 432
* Pierre-Suzanne Lucas de La Championnière, Lucas de La Championnière, Memòries d'un oficial de la Vendée 1793-1796, Les Éditions du Bocage,1994, p. 37-38.
* Alfred Lallié, La justícia revolucionària a Nantes i al Loire-Inférieur, Nantes, Cier éditeur, 1896, pàg.206
* Frédéric Augris, Genealogia i història de la família Ripault, Familiaris, 1998