OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Nebelwerfer 41 de 15 cm

El Nebelwerfer 41 de 15 cm (NbW 41 de 15 cm) era un llançacoets utilitzat per l'Alemanya Nazi durant la Segona Guerra Mundial. Va servir en les unitats de Nebeltruppen, l'equivalent alemany als Cossos d' Armes Químiqies dels Estats Units d'Amèrica. Al igual que el cos americà, que tenia la responsabilitat d'entregar armes químiques, aquestes armes també estaven equipades per a entregar projectils d'Alt Explosiu, cosa que van fer durant la Segona Guerra Mundial, al igual que les Nebeltruppen. El nom de Nebelwerfer, pot ser traduït literalment com a llança fum.
Les tropes aliades els van apodar com a Mimi Cridaner, per la Mimi Giment pel seu so distintiu.

## Desenvolupament

El desenvolupament dels llançacoets van començar durant la dècada de 1920, i van seguir durant 1930. Això va donar la oportinutat als Nebeltruppen de llançar grans quantitats de fum o gas verinós simultàniament. La primera arma en ser entregada a les tropes va ser el Nebelwerfer 41 de 15 cm en 1940, després de la batalla de França, com a llançacoets dissenyat específicament per a llançar projectils de gas, fum i Alt Explosiu. Estava, com la gran majoria de coets alemanys, estaven estabilitzats pel gir del mateix projectil. Una característica molt inusual era que el motor del coet estava al front d'aquest, i la sortida dels gasos, estava situada a dues terceres parts del cos del coet, amb l'intent d'optimitzar tota la potència del coet, i el cap explosiu encara estaria per sobre del terra que detonava. Això va provar ser molt complicat per a la seva producció, per no tindre una gran diferència amb els coets convencionals, i no va ser copiat per dissenys posteriors de coets. Estaven disparats per sis tubs muntats en un carruatge, adaptats a partir del PaK 36 de 3,7 cm, i podien disparar els projectils a una distància de 6.900 metres. Aproximadament es van produir mig milió de coets de 15 cm, i es van produir prop de 6.000 llançacoets durant tota la guerra.

## Referències

* ↑ Bull, p. 189

## Bibliografia

* Engelmann, Joachim. German Rocket Launchers in WWII. Schiffer Publishing, 1990 ISBN 0-88740-240-2
* Bull, Stephen. Encyclopedia of military technology and innovation. Greenwood Publishing Group, 2004. ISBN 1-57356-557-1 [Consulta: 15 gener 2017].

## Enllaços externs

* Germany's Rocket and Recoilless Weapons from the U.S. Intelligence Bulletin, March 1945
* 15 cm Nebelwerfer 41 Arxivat 2020-11-07 a Wayback Machine., Catalog of Enemy Ordnance, 1945.
# Mare de Déu del Roser de Vilagrassa

Mare de Déu del Roser de Vilagrassa és un església de Vilagrassa (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici d'una nau de tres crugies coberta per tres trams de volta de creueria. El presbiteri és quadrangular. En una clau de volta, hi consta la data 1561, possiblement la d'acabament de la nau, feta encara en estil gòtic. La porta d'entrada, renaixentista, als peus de l'ermita, és d'arc de mig punt flanquejat per sengles columnes acanalades sobre basament, que sostenen un arquitrau, sobre el qual s'obre una finestra (inicialment devia ser una fornícula) amb una columneta a cada banda, en què recolza un petit arquitrau amb un frontó triangular. A cada banda hi ha una doble voluta, que ens fa datar aquesta portada el segle xvii. Damunt del petit frontó hi ha l'escut de la família a què s'atribueix la fundació de l'ermita
El segle xviii, hom va construir el porxo que precedeix l'accés a l'ermita. Aquest porxo és obert per un gran arc de mig punt en cada un dels seus tres costats exteriors. A la dovella de l'arc frontal es llegeix la data 1775.

## Història

El culte a la Mare de Déu del Roser, aparegut els segles xiv i xv, s'intensificà el segle xvi, especialment arran de la victòria obtinguda a la batalla de Lepant (1571), que hom atribuí a la intercessió de la Mare de Déu. La capella del Roser de Vilagrassa, segons la data (1561) que consta en una clau de volta de la nau, es devia construir abans de la batalla de Lepant, quan el culte del Roser ja estava força estès.
A Vilagrassa, sembla que fou el rector Jaume Boleda i el seu germà els fundadors d'uns llegats per al sosteniment, conservació i culte de la capella. Hi van col·laborar també els paers de la vila i tot el poble. Una comissió presidida pel paer i el rector administrava el capital. La festa de la capella del Roser de Vilagrassa se celebra el primer diumenge de maig (Roser de maig).

## Referències

* 1 2 3 4 «Mare de Déu del Roser de Vilagrassa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 gener 2017].
# Brest (desambiguació)

«Brest» té aquests significats:
Topònims:
* Brest ciutat de França a la regió de Bretanya.
* Districte de Brest districte del departament francès de Finisterre.
* Biérastse ciutat de Belarús, a la qual se li va imposar la forma russificada de Brest, esdevinguda oficial.
* Brest (Alemanya) ciutat d'Alemanya al districte de Stade.
* Brest (Eslovènia) ciutat d'Eslovènia a la regió de Carniola Interior.
* Brześć Kujawski (en alemany Brest) localitat de Polònia.
Altres:
* Fortalesa de Brest situada a la ciutat francesa de Brest.
* Futbol'ny Klub Dinamo Brest club belarús de futbol.
* Stade Brestois 29 també anomenat Brest és un club de futbol francès fundat el 1903 a la ciutat de Brest (Bretanya).
* Tractat de Brest-Litovsk tractat de pau signat el 3 de març de 1918 entre les Potències Centrals i Rússia.
# Gema Pascual Torrecilla

Gema Pascual Torrecilla (Madrid, 12 de gener de 1979) és una ciclista espanyol, ja retirada, especialitzada en el ciclisme en pista. De la seva carrera destaca la medalla aconseguida al Campionat del món de puntuació. També va aconseguir un diploma olímpic als Jocs Olímpics d'Atenes 2004.

## Palmarès en pista

* 2001
** Campiona d'Espanya de Velocitat
** Campiona d'Espanya de 500 m contrarellotge
** Campiona d'Espanya de persecució
* 2002
** Campiona d'Espanya de puntuació
** Campiona d'Espanya de scratch
* 2003
** Campiona d'Espanya de persecució
** Campiona d'Espanya de puntuació
** Campiona d'Espanya de scratch
* 2004
** Campiona d'Espanya de Velocitat
** Campiona d'Espanya de persecució
** Campiona d'Espanya de puntuació
** Campiona d'Espanya de scratch
* 2005
** Campiona d'Espanya de persecució
** Campiona d'Espanya de puntuació
* 2006
** Campiona d'Espanya de persecució
** Campiona d'Espanya de puntuació
** Campiona d'Espanya de scratch

### Resultats a la Copa del Món

* 2003
** 1r a la Classificació general, en scratch
* 2005-2006
** 1r a la Classificació general, en puntuació

## Palmarès en ruta

* 2007
** Vencedora d'una etapa a l'Emakumeen Bira

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
# Nancy Ramey

Nancy Ramey (Seattle, 29 de juny de 1940), posteriorment coneguda amb el nom de casada Nancy Lethcoe, és una exnedadora estatunidenca que va competir durant la dècada de 1950.
Amb tan sols 17 anys el 1956 va prendre part en els Jocs Olímpics de Melbourne, on guanyà la medalla de plata en la prova dels 100 metres papallona del programa de natació. En la final fou superada per la seva compatriota Shelley Mann. El 1958 va establir dos rècords del món en els 100 i un en els 200 metres papallona. El mateix any guanyà cinc campionats estatunidenc i un de canadenc. El 1959 guanyà la medalla de plata en els 100 metres papallona als Jocs Panamericans.
Posteriorment es va graduar a la Universitat de Washington i va obtenir un màster i el doctorat a la Universitat de Wisconsin. Als anys 70 va treballar com a professora adjunt a la Universitat Stanford. Després va organitzar safaris a Alaska junt amb el seu marit, Jim Lethcoe.

## Referències

* 1 2 3 «Nancy Ramey Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d'abril 2020. [Consulta: 15 abril 2018].
# Neó de Tebes

Neó (en llatí Neon, en grec antic Νέων) fou un tebà, probablement net del dirigent beoci del mateix nom de l'època d'Antígon III Dosó.
Va ser un dels principals dirigents tebans que van afavorir l'establiment de l'aliança entre Beòcia amb el Regne de Macedònia durant les lluites dels romans amb Perseu de Macedònia i per aquest motiu va ser enviat a l'exili quan les ciutats de la regió es van sotmetre als enviats romans Quint Marci i Luci Atili el 172 aC. Es va refugiar a Macedònia a la cort de Perseu, i va seguir la seva sort. L'any 168 aC després de la batalla de Pidna, va ser un dels tres companys que van fugir amb el rei. Finalment va caure en mans dels romans que el van executar l'any 167 aC, com diuen Polibi i Titus Livi.

## Referències

* ↑ 5.Neon a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1153-1154
# Snooty

Snooty (Miami, 21 de juliol del 1948 - Bradenton, 23 de juliol del 2017) fou un manatí del Carib dels Estats Units. Fou el manatí captiu més longeu del món, condició reconeguda el 2017 per Guinness World Records.
Fou un dels primers naixements de manatís en captivitat dels quals es té constància. La seva mare, Baby, el donà a llum a la Miami Aquarium and Tackle Company. Com que l'aquari tan sols tenia permís per tenir un espècimen d'aquesta espècie, l'abril del 1949 Snooty fou transferit al Museu del Sud de Florida, on passaria la resta de la seva vida.
El 2006 fou utilitzat en una sèrie d'estudis del Laboratori Marí Mote per identificar comportaments semblants entre espècies, principalment entre dofins. Es descobrí que, fins i tot després de més de 50 anys sense tenir-hi contacte, el manatí era capaç d'identificar les veus dels seus primers cuidadors.
Morí ofegat dos dies després del seu 69è aniversari, quan una via de manteniment de la piscina on vivia quedà oberta per un error humà. Altres manatís més joves i petits pogueren travessar-la sense problemes, però Snooty s'hi quedà encallat i no pogué sortir a agafar aire.

## Referències

* 1 2 «Muere el manatí más longevo del mundo dos días después de cumplir 69 años» (en castellà). EFE, 24 juliol 2017. [Consulta: 7 maig 2021].
# South Kensington

South Kensington és un barri al districte de Kensington i Chelsea a Londres. És una zona urbanitzada a 3,9 quilòmetres al sud-oest de Charing Cross.
És difícil definir els límits teòrics per a South Kensington, però una definició comuna és la zona comercial al voltant de l'estació de metro i les adjacents places amb jardins elegants i carrers (com Thurloe Square, davant del Victoria and Albert Museum). El barri més petit al voltant de l'estació de metro de Gloucester Road també pot ser considerat part de South Kensington, així com l'àrea d'institucions al voltant d'Exhibition Road, que inclou noms tan famosos com el Museu d'Història Natural, el Museu de la Ciència, el Royal Albert Hall, l'Imperial College de Londres, el Victoria and Albert Museum, la Royal Geographical Society, el Royal College of Art, el Royal College of Music i la Baden-Powell House. Encara que el codi postal SW7 cobreix principalment South Kensington, algunes parts de Kensington i Knightsbridge també entren dins d'aquest codi postal.
Veí dels centres igualment opulents de Knightsbridge, Chelsea i Kensington mateix, South Kensington cobreix alguns dels immobles més exclusius del món. És la llar d'un gran nombre d'expatriats francesos (principalment ocupats en el centre financer de la ciutat), i també espanyols, italians i ciutadans de l'Orient Mitjà. Una significativa presència francesa és evidenciada per la ubicació del consolat, el Lycée Français Charles de Gaulle - una gran escola francesa d'ensenyament secundari davant el Museu d'Història Natural - i l'Institut Français, un centre cultural francès. A la zona hi ha també diverses llibreries franceses i cafeteries.
Les estacions més properes de metro són South Kensington i Gloucester Road.

## Referències

* ↑ «South Kensington Museums» (en anglès). [Consulta: 23 juny 2010].
* ↑ «Institut Français du Royaume-Uni» (en anglès). [Consulta: 23 juny 2010].

## Enllaços externs

* Web de South Kensington Arxivat 2005-03-24 a Wayback Machine. (anglès)
# Pau de Basilea

La Pau de Basilea és un conjunt de tres tractats firmats el 1795 entre la França i el Regne de Prússia, el Regne d'Espanya i el landgraviat de Hessen-Kassel que posaven fi a la Primera Coalició.
El primer tractat es va firmar l'1 d'abril de 1795 entre Prússia i França. Mitjançant aquest tractat, Prússia cedia els territoris renans situats a l'oest del Rin.
El segon tractat es va firmar el 22 de juliol, entre França i Espanya, i va significar el final de la coneguda com Guerra Gran o guerra de la Convenció, que enfrontava a ambdós països des de 1793. Aquesta guerra, encara que s'havia iniciat de forma favorable per als interessos espanyols, havia suposat un dur revés per a les armes espanyoles i la invasió del territori espanyol per Catalunya, País Basc i Navarra (arribant fins i tot a ocupar Miranda de Ebro).
El tercer (28 d'agost), fou firmat entre el landgraviat de Hessen-Kassel i les forces revolucionàries franceses. Aquest representa el final de les Guerres de la Revolució Francesa amb el final de la Primera Coalició.
Vista la desfavorable evolució del conflicte, Manuel Godoy havia firmat ja un tractat previ el juny de 1795. En aquest acord preliminar, el govern espanyol proposava el reconeixement de la República francesa a canvi de mantenir els límits territorials espanyols, ja que França volia annexionar-se Guipúscoa, ocupada per les seves tropes. A més, Espanya pretenia també el restabliment del culte catòlic a França, l'alliberament dels fills de Lluís XVI, així com l'establiment d'una aliança contra Anglaterra (Espanya estava ressentida amb el seu, fins al moment, aliat a causa de certs enfrontaments al Carib). La versió definitiva del tractat es va firmar en el 22 de juliol. Constava d'un preàmbul i 17 articles. Al tractat s'establia que França tornava els territoris ocupats a Espanya.
A canvi, Espanya cedia a França la part espanyola de l'illa de Santo Domingo, en la que els francesos ja controlaven la part occidental de l'illa, Haití, des de la firma del Tractat de Ryswick el 1697) i es normalitzaven les relacions comercials entre ambdós països.
Les clàusules secretes del tractat disposaven que Espanya no perseguiria als afrancesats i l'alliberament de la filla del rei Lluís XVI. Es va postergar per a més tard un nou tractat, el que seria denominat Tractat de San Ildelfons, en el que es formalitzaria una aliança contra Anglaterra.
Carles IV va concedir a Godoy el títol de Príncep de la Pau per la seva intervenció en el tractat.

## Referències

* ↑ Engels, Ernst August Richard; Nicolais, Friedrich. Friede von Basel (en alemany). Allgemeine deutsche Bibliothek, 1795.
* 1 2 Carlo Altieri, Gerardo A. Justicia y gobierno: la Audiencia de Puerto Rico (1831-1861) (en castellà). Editorial CSIC, 2007, p. 96. ISBN 840009056X.
# Ribodon limbatus

Ribodon limbatus és una espècie de sireni que va viure a Amèrica del Sud durant el Tortonià. És l'única espècie del gènere Ribodon.

## Referències

* 1 2 «The Paleobiology Database». Arxivat de l'original el 2012-10-16. [Consulta: 1r gener 2010].
* ↑ «ZipcodeZoo: Ribodon limbatus». [Consulta: 1r gener 2010].
# Doxilamina

La doxilamina és un medicament pertanyent al grup dels antihistamínics H1. S'utilitza principalment per al tractament de l'insomni a curt termini, encara que els seus usos també inclouen el tractament dels refredats i la tos, en combinació amb descongestionants.
Comercialment, es presenta en forma de pols soluble en aigua i en forma de comprimits. El principal ús dels antihistamínics H1 és el tractament d'al·lèrgies i altres processos atòpics. Tant la doxilamina com altres antihistamínics H1 de primera generació travessen la barrera hematoencefálica provocant somnolència en inhibir els receptors H1 estimulants de la vigília, per això s'empra per a tractar en casos lleus d'insomni. A Espanya es pot adquirir en farmàcies sense recepta mèdica.
La doxilamina és recomanada per American College of Obstetricians and Gynecologists com a teràpia de primera línia per al tractament oral de nàusees i vòmits en l'embaràs, després d'haver-se descartat que pugui ser teratogènica en estudis amb més de 6.000 pacients i controls; en aquests casos sol combinar-se amb vitamina B6 (piridoxina).

## Referències

* ↑ The New England Journal of Medicine, Resident e-Bulletin, Teaching Topics, Oct 14 de 2010.
# Holumnica

Holumnica és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Prešov, al nord del país. La primera referència escrita de la vila data del 1293.

## Referències

* ↑ «Prešovský kraj (Slovakia): Towns and Municipalities in Districts - Population Statistics, Charts and Map». [Consulta: 10 novembre 2024].
* ↑ «História obce». [Consulta: 10 novembre 2024].
# Bartošovce

Bartošovce és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Prešov, al nord del país. La primera referència escrita de la vila data del 1427.

## Referències

* ↑ «Prešovský kraj (Slovakia): Towns and Municipalities in Districts - Population Statistics, Charts and Map». [Consulta: 10 novembre 2024].
* ↑ webex.digital. «História | Bartošovce | Oficiálne stránky obce» (en eslovac). [Consulta: 10 novembre 2024].
# Obizzo III d'Este

Obizzo III d'Este (14 de juliol de 1294- 20 de març de 1352). Marquès de Ferrara des de 1317 fins 1352.
Va ser fill d'Aldobrandino II d'Este i d'Alda Rangoni.
El Vicariat de Ferrara fou concedit el 31 de maig de 1329 pel Papa Joan XXII als tres germans d'Este, excloïnt al cosí Bertoldo d'Este. El Papa va firmar el poder a Avinyó, dirigit al cardenal Beltrando, per la estipulació de la investidura per una dècada per una quota anual de 10.000 florins d'or. La investidura es formalitzà el 1331 i formava part d'un conjunt de actes favorables per la familia d'Este, en el que se lis concedía el nombrament dels canònges de totes les col·legiates de Ferrara, l'amnistia de tots els contrates estipulats a Ferrara, la concessió del districte al moment de la excomunió i l'anul·lació de tots els procesos realitzats contra els membres de la familia d'Este per Lluís IV de Baviera.
Més andavant va guanyar el govern de Ferrara amb els seus germans Reinaldo d'Este (mort en 1335), Nicolò d'Este (mort en 1344), Folco II d'Este que era el nébot d'Azzo VIII, però al final del seu govern ho feia ell tot sol. La història mos recorda que va contribuí a donar més esplendor a les seves possessions familiars amb la conquesta de Mòdena en 1336 i de Parma de 1344 fins 1346.
En 1339 va apojar a Azzone Visconti contra l'intent de Lodrisio Visconti d'usurpar el senyoriu de Milà amb una tropa de soldats per afegir a la milícia ambrosiana, que va guanyar la victòria a la batalla de Parabiago el 21 de febrer de 1339.

## Matrimoni i descendència

Es casà dues vegades, la primera ho va fer amb Jacopa Pepoli el 1317 i déu anys després el 1347 amb Lippa Ariosti, una noble dama de Bolonia.
* Beatriu d'Este (1332-1387), es casà amb Valdemar I d'Anhalt-Zerbst
* Alda d'Este (1333-1381), es casà en 1356 amb Ludovico II Gonzaga, tercer capità del poble de Màntua.
* Aldobrandino III d'Este (1335-1361), Senyor i marquès de Ferrara.
* Elisa d'Este (1337-1349)
* Niccolò II d'Este (1338-1388), Senyor i marquès de Ferrara. Es casà amb Verde della Scala (morí el 1394) filla del senyor de Verona.
* Azzo d'Este (1340-1349)
* Folco d'Este (1342-1356)
* Constança d'Este (1343-1391), es casà amb Malatesta Ungaro i Onedei (1327-1372), condottiero, capità de ventura i Senyor de Rimini.
* Hug d'Este (1344-1370)
* Albert V d'Este (1347-1393), Senyor i marquès de Ferrara. Es casà dues vegades, la primera amb Joana de Roberti i la segona amb Isotta Albaresani.
Tingué dos fills naturals:
* Rinaldo (?-1347)
* Giovanni (?-1389)

## Bibliografia

* Carlo Bassi, Breve ma veridica storia di Ferrara, Ferrara, 2G Libri, 2015, ISBN 88-89248-06-8.
* Luciano Chiappini, Gli estensi. Storia di mille anni, Ferrara, Corbo Editore, 2001, ISBN 9788882690298.
* Claudio Maria Goldoni, Atlante estense - Mille anni nella storia d'Europa - Gli Estensi a Ferrara, Modena, Reggio, Garfagnana e Massa Carrara, Modena, Edizioni Artestampa, 2011, ISBN 978-88-6462-005-3.
* Graziano Gruppioni, LA NOSTRA STORIA Storie di storia ferrarese, in Documenti per la storia di Ferrara 2, Ferrara, 2G Editrice, 2010, ISBN 978-88-89248-19-5.
* Pompeo Litta, Famiglie celebri d'Italia. D'Este, Torino, 1835, ISBN no té.
# Tom Dice

Tom Dice (nascut Tom Eeckhout a Eeklo, Bèlgica) és un cantant i compositor belga. Fou representant de Bèlgica al Festival de la Cançó d'Eurovisió 2010 a Oslo, Noruega.

## Joventut i Factor X

Va aprendre a tocar la guitarra de ben petit, va començar a compondre cançons a l'adolescència, i als 15 anys va començar a tocar al grup The Dice, del qual surt el seu actual nom artístic. El 2008, participava en la versió flamenca de The X Factor amb Maurice Engelen com entrenador vocal, i acabà en segona posició darrere de Dirk De Smet.
Després del programa Tom esdevé el primer artista a signar amb el naixent SonicAngel i al juny de 2009, sota el nom de Tom Dice, treu el seu primer senzill, una versió acústica del tema «Bleeding Love» de Leona Lewis. El single va arribar fins a la setena posició de les llistes musicals de Flandes, i s'hi va mantenir catorze setmanes. Aquell mateix any, Tom rep una nominació als TMF Awards en la categoria de “Millor Artista Nou”. Al maig de 2009, Dice comença a treballar novament amb Engelen pel llançament del seu álbum debut Teardrops, qye va ser llençat el 2010.

## Eurovisió 2010

El 25 de novembre de 2009, Tom Dice va ser escollit per la radiofusora Vlaamse Radio- en Televisieomroep (VRT) per a representar Bèlgica al Festival de la Cançó d'Eurovisió 2010 a Oslo, Noruega. La seva distintiva veu i l'experiència en la televisió van ser els arguments per a la seva selecció. El 7 de març de 2010, va ser presentada la cançó «Me and my guitar»’, tema compost per Tom. El 29 de març va aconseguir el 6é lloc en aquest concurs, després d'haver guanyat la primera semifinal.

## Discografia

* Àlbum:
** Teardrops (2010)
* Senzills:
** “Bleeding Love” (2009).
** “Me and my guitar” (2010)

## Referències

* ↑ «Tom Dice - Belgium - Oslo 2010» (en anglès). Eurovision.tv. [Consulta: 9 gener 2022].
* ↑ «Tom Dice is beste Vlaming ooit op Eurosong» (en neerlandès). Het Nieuwsblad, 30-05-2010. [Consulta: 9 gener 2022].
# Ulisses Fowtbolayin Akowmb

L'Ulisses Fowtbolayin Akowmb (en armeni Ուլիս Ֆուտբոլային Ակումբ, transliterat Owlis Fowtbolayin Akowmb) és un club de futbol armeni de la ciutat d'Erevan.

## Història

* 2000 - Fundat com a Dinamo-2000 F.C.
* 2004 - Nom canviat a Dinamo-Zenit F.C. (fusió amb el Zenith Charentsavan)
* 2006 - Nom canviat a Ulisses F.C. (nou patrocinador)
* 2016 - Dissolució

## Palmarès

* Lliga armènia de futbol:
** 2011

## Entrenadors

* 2000-2001 Vagarshak Aslanyan
* 2002 Albert Sarkisyan
* 2002 Vachagan Khachataryan
* 2002-2003 Alesha Antonyan
* 2004-2005 Ashot Kirakosyan
* 2005-2006 Sevada Arzumanyan
* 2006-2007 Arsen Chilingaryan
* 2007-2008 Souren Barseghyan
* 2008-2012 Sevada Arzumanyan
* 2012-present Karen Barseghyan

## Referències

* ↑ «RSSSF Armenia and subpages per year». [Consulta: octubre 2013].(anglès)

## Enllaços externs

* Lloc web oficial del club Arxivat 2018-11-04 a Wayback Machine.
* Ulisses F.C. a EUFO.DE Arxivat 2007-10-11 a Wayback Machine.