OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Natació als Jocs Olímpics d'estiu de 1920 - relleus 4x100 metres lliures femenins

Natació als Jocs Olímpics d'estiu de 1920 :
| Lliures |||||
| 100 metres | homes | dones |
| 300 metres | | dones |
| 400 metres | homes | |
| 1.500 metres | homes | |
| Esquena |||||
| 100 metres | homes | |
| Braça |||||
| 200 metres | homes | |
| 400 metres | homes | |
| Relleus lliures |||||
| 4×100 metres | | dones |
| 4×200 metres | homes |
| < 1912 1924 > |||||
Els relleus 4x100 metres lliures femenins va ser una de les deu proves de natació que es disputaren als Jocs Olímpics d'Anvers de 1920. Aquesta era la segona vegada que es disputava aquesta prova en uns Jocs. La competició es disputà el 29 d'agost de 1920. Hi van prendre part 12 nedadores procedents de 3 països.

## Medallistes

| Or | Plata | Bronze |
| Estats UnitsMargaret Woodbridge Frances Schroth Irene Guest Ethelda Bleibtrey | Regne UnitHilda James Constance Jeans Charlotte Radcliffe Grace McKenzie | SuèciaAina Berg Emy Machnow Carin Nilsson Jane Gylling |

## Rècords

Aquests eren els rècords del món i olímpic que hi havia abans de la celebració dels Jocs Olímpics de 1920.
| Rècord del Món | 5:52.8 | Belle Moore Jennie Fletcher Annie Speirs Irene Steer | Estocolm (SWE) | 15 de juliol de 1912 |
| Rècord Olímpic | 5:52.8 | Belle Moore Jennie Fletcher Annie Speirs Irene Steer | Estocolm (SWE) | 15 de juliol de 1912 |
L'equip dels Estats Units va establir un nou rècord del món.

## Resultats
### Final

| Posició | Nedadores | Temps |
| 1 | Margaret Woodbridge, Frances Schroth, Irene Guest i Ethelda Bleibtrey (USA) | 5:11.6 WR |
| 2 | Hilda James, Constance Jeans, Charlotte Radcliffe i Grace McKenzie (GBR) | 5:40.8 |
| 3 | Aina Berg, Emy Machnow, Carin Nilsson i Jane Gylling (SWE) | 5:43.6 |

## Referències

* ↑ «Swimming at the 1920 Antwerp Summer Games: Women's 4 × 100 metres Freestyle Relay». Sports Reference. Arxivat de l'original el 16 de setembre 2011. [Consulta: 8 juliol 2017].

## Enllaços externs

* Belgium Olympic Committee. Olympic Games Antwerp 1920: Official Report (en francès), 1957.
* Wudarski, Pawel. «Wyniki Igrzysk Olimpijskich» (en polonès), 1999. Arxivat de l'original el 16 de febrer 2009. [Consulta: 2 maig 2008].
# Dascyllus albisella

Dascyllus albisella és una espècie de peix de la família dels pomacèntrids i de l'ordre dels perciformes. Va ser descrita per Theodore Gill el 1862. Poden assolir fins a 13 cm de longitud total.
Es troba a les Illes Hawaii.

## Referències

* ↑ Gill, Theodore «Catalogue of the fishes of Lower California, in the Smithsonian Institution, collected by Mr. J. Xantus. Part II». Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia., 14, 1862, pàg. 242–246.
* 1 2 Binohlan, Crispina B.; Luna, Susan M. «Dascyllus albisella Gill, 1862 Hawaiian dascyllus» (en anglès). Fishbase.

## Bibliografia

* Allen, Gerald R. Damselfishes of the world. Melle (Alemanya): Mergus, 1991, p. 271. ISBN 3-88244-008-2.
# Epinephelus goreensis

Epinephelus goreensis és una espècie de peix de la família dels serrànids i de l'ordre dels perciformes. Poden assolir els 140 cm de longitud total. Es troba des de Mauritània i el Senegal fins al sud d'Angola.

## Referències

* ↑ Bloch M. E. 1793. Naturgeschichte der ausländischen Fische. Berlin. Naturg. Ausl. Fische v. 7. i-xiv + 1-144.
* ↑ BioLib
* 1 2 Luna, Susan M.; Bailly, Nicolas. «Epinephelus goreensis (Valenciennes, 1830) Dungat grouper» (en anglès). FishBase.

## Bibliografia

* Heemstra, P.C. i Randall, J.E., 1993, Groupers of the World (Family Serranidae, Subfamily Epinephelinae). An annotated and illustrated catalogue of the grouper, rockcod, hind, coral grouper and lyretail species known to date. FAO Species Catalogue Vol. 16., FAO Fish. Synop. Núm. 125, 125:I-viii, 1-382.
# Allocricetulus eversmanni

Allocricetulus eversmanni és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. Viu a Rússia, el Kazakhstan i la Xina. S'alimenta de les parts vegetatives i les llavors de diverses plantes, d'insectes i mol·luscs i fins i tot de sargantanes, talpons, pollets i suslics joves. Els seus hàbitats naturals són les estepes seques i els semideserts. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència.
L'espècie fou anomenada en honor del metge i entomòleg rus Eduard Friedrich Eversmann.

## Referències

* 1 2 Tsitsulina, K.; Formózov, N.; Xéftel, B. Allocricetulus eversmanni. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 25 març 2016.
* ↑ Beolens, Bo; Watkins, Michael; Grayson, Michael. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). The Johns Hopkins University Press, 2009, p. 130. ISBN 978-0801893049.
# Felip Martí-Jufresa

Felip Martí-Jufresa (Barcelona, 1974) és un filòsof català i professor de l'Institut Supérieur des Arts de Tolosa.

## Obra publicada

* Vigir i badar: Ontologia de la dominació i anarquisme metafísic (Editorial Afers, 2016)
* La possibilité d'une musique moderne. Logique de la modernité et composition musicale (L'Harmattan, 2012)
* Música desconcertada: filosofia, política i música moderna (Lleonard Muntaner Editor, 2009)

## Referències

* ↑ «Felip Martí-Jufresa». CCCB. [Consulta: 23 juny 2019].
* ↑ «Felip Martí-Jufresa». Editorial Afers. [Consulta: 23 juny 2019].
# Sant Gatxo

Sant Gatxo és un grup de música creat a la Vila Joiosa, Marina Baixa, País Valencià, el 1994. Són un referent a l'escena del rock alternatiu valencià, amb una llarga i reeixida trajectòria musical que els ha portat pels millors escenaris i festivals tant del País Valencià, com de Catalunya i les Illes.
Un grup compromés amb la realitat social que l'envolta i que tracta de plasmar eixe compromís tant a les lletres de les seues composicions, com als seus potents directes. Han estat guanyadors de diversos premis a concursos i ràdios. El tercer disc, Si tanque els ulls, va obtindre un reconeixement unànime de crítica i públic que li valgué el Premi Ovidi 2007 al millor disc de pop/rock en valencià.
El nom del grup prové de la paraula sangatxo, pròpia de la comarca de la Marina per a anomenar la part negra de la carn del peix blau com la melva, la tonyina o el bonítol.
El grup té 4 discs d'estudi i un disc en directe en format electro-acústic que es va editar en format DVD.

## Discografia

| Any | Títol | Discogràfica | Comentaris |
| 1998 | Sant Gatxo | 45 Revolucions | |
| 2002 | Quan ja és tard | Pocapela | |
| 2006 | Si tanque els ulls | autoedició | Premi Ovidi 2007 al Millor Disc de Pop/Rock en Valencià de 2006 |
| 2012 | Llum | autoedició | |
| 2016 | 20 anys | autoedició | DVD |

## Vídeos

* Entrevista a Sant Gatxo (2013)

## Referències

* ↑ El 'boom' de la música en valencià: 20 grups en 60 enllaços - Diari ARA
* ↑ La caseta del plater Que parlen les guitarres...
* ↑ Lluitar, crear, construir! Sant Gatxo segons Xavi Sarrià
* ↑ La caseta del plater Premis Ovidi: Segona Edició
* ↑ «Sant gatxo - 20 anys». Diari La Veu. [Consulta: 26 juny 2023].

## Enllaços externs

* Bandcamp
* https://santgatxo.bandcamp.com/album/20-anys
# Uesugi Kagekatsu

Uesugi Kagekatsu (上杉 景勝, 8 de gener de 1556 - 19 d'abril de 1623) va ser un samurai dàimio japonès durant els períodes Sengoku i Edo. Era fill adoptiu d'Uesugi Kenshin i el cunyat d'Uesugi Kagetora.

## Biografia
### Infantesa i ascens

Kagekatsu era fill de Nagao Masakage, el cap del clan Ueda Nagao i marit de la germana gran d'Uesugi Kenshin, Aya-Gozen. Després de la mort del seu pare, va ser adoptat per Kenshin. El seu nom com a nen era Unomatsu.
El 1577, va participar en la batalla de Tedorigawa. A la mort de Kenshin el 1578, Kagekatsu va lluitar contra l'altre fill adoptiu de Kenshin, Uesugi Kagetora, per l'herència, derrotant-lo al setge d'Otate de 1578.
El 1579, va obligar a Kagetora a cometre seppuku i es va convertir en cap del clan Uesugi. Kagekatsu es va casar amb la germana de Takeda Katsuyori (filla de Takeda Shingen) després del setge d'Otate.

### Conflicte amb Oda

El 1579, amb el suïcidi de Kagetora els generals d'Oda Nobunaga (encapçalats per Shibata Katsuie) van conquerir les terres dels Uesugi a Kaga, Noto i Etchu.
El 1582, Kagekatsu va dirigir un exèrcit a Etchu i va ser derrotat per les forces d'Oda a la batalla de Tenjinyama. Va tornar precipitadament a Echigo quan es va assabentar que el general d'Oda Mori Nagayoshi havia atacat Echigo en la seva absència.
Quan Oda va posar el setge del castell d'Uozu a Etchu, en el curs del qual van ser assassinats una sèrie d'importants servidors Uesugi, la fortuna de Kagekatsu va semblar desolada. Kagekatsu va enviar una carta a Satake Yoshishige, els seus aliats. Va ser com una nota de suïcidi.
| « | Si us plau, no us preocupeu per nosaltres. Vaig néixer en una bona època. Lluitarem contra més de 60 províncies del Japó amb només aquesta província d'Echigo. Si sobreviurem, em convertiré en un heroi inigualable. Encara que estiguem destruïts, el meu nom passarà a la història. | » |
El castell d'Uozu va caure el 3 de juny de 1582 i Oda Nobunaga moriria divuit dies després, a Kyoto. Els Uesugi van rebre el missatge de la mort de Nobunaga poc després.

### Mort

El 20 de març de 1623, Kagekatsu va morir a Yonezawa. Tenia entre 67 i 69 anys. El va succeir Uesugi Sadakatsu, el seu fill il·legítim.
Les restes de Kagekatsu es van dipositar al temple Shojoshin-in al mont Kōya, ciutat de Koya, mentre que les seves cendres i el vestit de cort i el kabuto es van guardar al mausoleu de la família Uesugi situat a Yonezawa, prefectura de Yamagata.

## Referències

* ↑ Turnbull, Stephen R. (2013). Samurai Armies 1467–1649, p. 191.
* ↑ «上杉景勝». Touken World.

## Bibliografia

* Frederic, Louis (2002). Japan Encyclopedia. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press.
* Sansom, George (1961). A History of Japan: 1334–1615. Stanford, California: Stanford University Press.
* Turnbull, Stephen (1998). The Samurai Sourcebook. London: Cassell & Co.
# Cal Perramon

Cal Perramon és una masia del municipi de Ribes de Freser (Ripollès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La contracció de Pere Ramon originà el nom de Pererramon. Un temps fou la millor masia del poble, amb capella i molins blader i draper. Els edificis actuals daten del segle xvii.
Les construccions s'aixequen al voltant de l'era a manera de recinte emmurallat al que es penetra per un portal protegit per un aixopluc. Cal destacar la singular cabanya de pilars cilíndrics i l'eixida d'arcs rebaixats afegida al cos principal de l'edifici de poca tradició en les construccions d'alta muntanya.

## Referències

* 1 2 «Cal Perramon». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 gener 2016].
# 1005

El 1005 (MV) fou un any comú començat en dilluns del calendari julià.

## Esdeveniments

* Començament d'un període de fam a Europa.
* Es construeix una important biblioteca dins la Casa del Saber al Caire.
* Fundació de la ciutat de Kazan, segons la tradició.

## Naixements
### Països Catalans

* Ramon Berenguer I, comte de Barcelona.

### Món

* Macbeth, rei d'Escòcia (m.1057).

## Necrològiques

* Al-Xerif al-Taliq, poeta andalusí, rebesnet del califa Abd-ar-Rahman III.
# Enteromius eburneensis

Enteromius eburneensis és una espècie de peix de la família dels ciprínids i de l'ordre dels cipriniformes de Guinea.
Poden assolir els 7,4 cm de longitud total.

## Referències

* ↑ Binohlan, Crispina B.; Sa-a, Pascualita. «Enteromius eburneensis (Poll, 1941)» (en anglès). Fishbase.

## Bibliografia

* Lévêque, C. i J. Daget, 1984. Cyprinidae. p. 217-342. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ORSTOM, París i MRAC, Tervuren. Vol. 1.
# Autoretrat al taller

Autoretrat al taller (1790 - 1795) és un quadre de petit format de Francisco de Goya (42 × 28 cm) dels anomenats] «de gabinet» -no sembla respondre a cap encàrrec- en el que el pintor es retrata dret a contraclaror al seu estudi pintant un gran llenç. Aquest quadre és, molt possiblement, el propi autoretrat, en el qual Goya apareix de perfil i mirant cap a l'espectador.

## Anàlisi

Goya se'ns mostra en aquest quadre com un artista que ens mira segur de si mateix, mirant l'espectador i mostrant-se en la seva activitat vestit amb una indumentària molt moderna per a l'època. Es veuen teixits anglesos, pantalons de ratlles horitzontals i gipó curt amb brodats. L'aparatós barret es deu al fet que està preparat amb una carcassa per col·locar espelmes, perquè Goya agradava d'acabar els seus quadres a la llum artificial.
La llum incideix de ple en una gran finestra situada al fons, la qual cosa matisa la qualitat de la il·luminació del cos de la figura. Entre la finestra i ell, es pot apreciar una taula braser sobre la qual hi ha paper, el que podria denotar el desig d'aparèixer caracteritzat com a intel·lectual.
La figura queda en ombra, el que provoca un interessant estudi dels matisos de color a la seva roba i cara, un motiu habitual en el pintor aragonès, que es podia observar ja al rostre de la dama vestida a la moda francesa d’El para-sol (1777).
Pel que fa a la tècnica, Goya fa gala d'una gran rapidesa a l'execució a base de taques de caràcter impressionista carregades de pintura i sense precisar els detalls, com correspondria a un quadre pintat per iniciativa pròpia.

## Referències

* ↑ «Autorretrato en el taller» (en castellà). Fundación Goya en Aragón. [Consulta: 1r desembre 2024].
* ↑ «Goya y Lucientes, Francisco de - Autorretrato ante su caballete» (en castellà). Real Academia de Bellas Artes de San Fernando. [Consulta: 1r desembre 2024].
* ↑ García Felguera, María de los Santos «La exposición de Goya en las colecciones madrileñas». Cuenta y razón, 12, 1983, pàg. 145–152. ISSN: 1989-2705.
* ↑ Barrientos Bueno, Mónica «Claroscuros de guerra junto a un veterano: Goya y La hora de los valientes». Quaderns de Cine, 3, 2008, pàg. 15–21. ISSN: 1888-4571.
* ↑ Mongay Batlle, Cristina. «Frederic Vilà i la meva primera classe sobre Goya». A: El gran valor de les lletres i les humanitats: homenatge al Dr. Frederic Vilà i Tornos.. Centre d'Art d'Època Moderna, 2015, p. 190-191.

## Enllaços externs

* Ficha de Autorretrato en el taller del catàleg d'obras de Goya de la Universitat de Saragossa.
* Ficha de Autorretrato en el taller a «Artehistoria». Arxivat 2007-12-17 a Wayback Machine.
# Ordèn

Ordèn és una entitat de població del municipi cerdà de Bellver de Cerdanya. Està situat al Pirineu a una altitud de 1.490 msnm, a prop de Talltendre i de la Corona.

## Llocs d'interès

L'església de Santa Maria d'Ordèn, d'origen i estructura romànica, té una nau amb absis semicircular i un petit campanar d'espadanya.

## Referències

* ↑ Ordèn.
* ↑ L'església de Santa Maria d'Ordèn.
# Joseph Martin-Dauch

Joseph Martin-Dauch (Castellnou d'Arri, 26 de maig del 1741 - Castellnou d'Arri, 5 de juliol del 1801) fou un dels diputats dels Estats Generals francesos, que, el 20 de juny de 1789, van ser presents al Jurament del Jeu de Paume i l'únic que va rebutjar de fer el jurament.

## Referències

* ↑ DK. Historia año a año: Los acontecimientos que cambiaron el mundo (en castellà). DK, 2024-10-24, p. 276. ISBN 978-0-241-75875-5.
# Gilberte Swann

Gilberte Swann és un personatge de A la recerca del temps perdut de Marcel Proust. És la filla de Charles Swann i d'Odette de Crécy.

## Aparicions a la Recerca

Gilberte apareix per a la primera vegada a Pel cantó de Swann quan el narrador és presentat als Swann. S'enamora d'ella però la seva relació s'anirà progressivament malmetent fins que el narrador se'n va a Balbec. És evocada novament a Albertine desapareguda quan el narrador la troba sense reconèixer-la, en un primer moment, mentre que intenta de deslligar-se d'Albertine. Aquesta trobada és encara més significativa en tant que recorda al narrador la seva separació de Gilberte qui, havent adoptat el nom del seu pare adoptiu, M. de Forcheville, després de la mort del seu pare Charles Swann, ha esdevingut marquesa de Saint-Loup pel seu matrimoni amb Robert de Saint-Loup, que constitueix l'enllaç entre el cantó d'en Swann i el de Guermantes. El narrador a arribar en efecte, progressivament i definitivament, a oblidar Gilberte. De fet, passarà el mateix amb Albertine abans la seva partença, aquesta vegada, cap a Venècia.

## Intèrprets en adaptacions cinematogràfiques

* Isabelle Huppert a Les Cent Livres : À la recherche du temps perdu de Claude Santelli (1971)
* Emmanuelle Rosenthal a L’amor de Swann de Volker Schlöndorff (1984)
* Eleanor David i Zoe Mair (infància) en el documental britànic The Modern World: Ten Great Writers, episodi Marcel Proust's A la recherche du temps perdu de Nigel Wattis (1988)
* Emmanuelle Béart i Camille Du Fresne (enfance) a Le Temps retrouvé de Raoul Ruiz (1999)
* Marie-Sophie Ferdane a À la recherche du temps perdu de Nina Companeez (2011)

## Referències

* ↑ Vincens, André «Gilberte» (en francès). Proust, ses personnages [Consulta: 11 octubre 2018].
# Certificat de Patriota

El Certificat de Patriota és un document lliurat als partisans italians després de la Segona Guerra Mundial.
Es coneix també com la Llicència d'Alexander, pel nom de Mariscal Harold Alexander, comandant dels Aliats de la Segona Guerra Mundial a Itàlia.
Va ser concedit per primera vegada pel mateix Alexander, a partidistes de Nello Iachini que en aquest 26 d'agost de 1944 van salvar la vida del Mariscal i del primer ministre britànic Winston Churchill durant una visita d'aquest últim a Itàlia.
Entre els que van rebre el certificat, Raffaele Cadorna Junior, el general italià que va combatre durant la primera i la Segona Guerra Mundial i és famós per ser un dels comandants de la Resistència italiana contra les forces alemanyes d'ocupació al nord d'Itàlia després de 1943.

## Text

"En nom dels governs i dels pobles de les nacions unides, agraïm a [NOM I pseudònim] per haver combatut a l'enemic en els camps de batalla, en les files dels Patriotes i dels homes que empunyar les armes pel triomf de la Llibertat, desenvolupant operacions d'atac, amb actes de sabotatge o facilitant informació militar. Amb el seu coratge i amb el seu valor, els patriotes italians van contribuir en gran manera a l'alliberament d'Itàlia ia la gran causa de tots els homes lliures. la Itàlia renascuda, els que porten aquest certificat seran aclamats com patriotes que van lluitar per l'honor i la llibertat ".

## Referències

* ↑ Hero who saved Churchill from a sniper's bullet, The Sunday Times del 23/8/2004
* 1 2 «La consegna al gen. Cadorna del certificato di Partigiano, a L'Unità, 15/6/1945.». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 23 gener 2021].
# Platja de la Punta de Santa Anna

La platja de la Punta de Santa Anna, o platja de Santa Anna, anomenada també platja dels Capellans, és una platja del municipi de Blanes (la Selva), situada entre un espigó del port de Blanes i la punta de Santa Anna, davant de la Roca dels Capellans. Té una longitud de 67 m i una amplada mitjana de 12 m, formada per grava i roques, i té un pendent d'entrada a l'aigua pronunciat. S'hi pot accedir des del port de Blanes.
Aquesta platja és ideal per al busseig, les empreses de submarinisme hi acostumen a fer cursos d'iniciació.

## Referències

* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* ↑ «Platja de Santa Anna». Visita Costa Brava.
* 1 2 3 «Els Capellans / Punta de Santa Anna». [Consulta: 17 novembre 2021].
* ↑ «Ajuntament de Blanes - Mobile». [Consulta: 17 novembre 2021].
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
# Molino Quemado

El Molino Quemado (en català, Molí Cremat) és un molí que es troba a Nueva Helvecia, Colonia, Uruguai.
Va ser declarat Monument Històric Nacional pel que va representar per al desenvolupament de la regió a la segona part del segle xix.
Està ubicat a 60 km a l'est de Colonia del Sacramento i a 120 km a l'oest de Montevideo.

## Història

El molí es va construir el 1875. El seu amo, Luis Vigni (Tinent Alcalde), era d'origen francès i les pedres amb què va ser construït eren d'origen portuguès. Funcionava a força hidràulica i estava emplaçat sobre el rierol Rosario. Cinc anys després, el 7 de març de 1881, es va calar foc. El 8 de març d'aquell any, l'esposa del capatàs, Elisa Nidegger es va ofegar a la presa i el 12 de març de 1881 es va suïcidar el capatàs.
Hi ha diverses històries darrere de l'incendi i de les tragèdies. Una passional, consisteix que la dona del moliner l'enganyava, ell la va matar (la van trobar ofegada, o ell la va llençar o va caure ella del cavall), va calar foc el molí i es va suïcidar. Una altra versió té a veure que li va començar a anar malament al molí i el van calar foc per cobrar l'assegurança. Una tercera versió és que la gent es va enutjar perquè cobraven un peatge per passar per allí, i llavors el van destruir.
En base a aquestes llegendes, s'ha realitzat un llargmetratge per part de Martín Chamorro, Cecilia Langwagen i Micaela Domínguez Prost.

## Referències

* 1 2 «Mil historias y el Molino Quemado» (en castellà). Para ver. Arxivat de l'original el 2013-10-01. [Consulta: 4 març 2023].
* ↑ «Nueva Helvecia» (en castellà). Trotamundo.
* ↑ «Colonia del Sacramento» (en castellà). Colonia del Sacramento (Portal de Montevideo). Arxivat de l'original el 2023-03-04. [Consulta: 4 març 2023].
# Charlie bit my finger - again!

Charlie bit my finger - again! (en anglès «en Charlie mossega el meu dit - de nou! ») més simplement conegut com a Charlie bit my finger o Charlie bit me, és un vídeo viral d'Internet de l'any 2007 famós per haver sigut el vídeo més vist de YouTube de tots els temps.
En aquest clip de només 56 segons, surten dos germans anglesos, de tres anys i d'un. En el vídeo, el més menut, Charlie, mossega el dit del seu germà gran, Harry. El pare dels nens va penjar el vídeo a la xarxa el maig del 2007. El vídeo és un exemple de com, a Internet, petites ximpleries poden trobar una gran quantitat de propagació viral sense voler. Tot i que el vídeo és profà, va donar a aquesta família anglesa molta atenció de part dels mitjans. Alguns de molt prestigiosos, com ara el Wall Street Journal, el Daily Mail o la revista Time. Però no només a la família Davies Carr li va aportar una gran atenció mediàtica, sinó també un ingrés financer a través de la participació en els ingressos per publicitat de YouTube.

## Referències

* ↑ Chittenden, Maurice «Harry and Charlie Davies-Carr: Web gets taste for biting baby». The Times. Arxivat 2011-04-29 a Wayback Machine., 20 de novembre de 2009
* ↑ Stack, Brittany «Meet YouTube's 224 million girl, Natalie Tran». The Sunday Telegraph [Consulta: 3 setembre 2013]. Arxivat 2012-04-23 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2012-04-23. [Consulta: 3 setembre 2013]., 21 de març de 2010
* ↑ Wall Street Journal: Earning Cash With YouTube Videos, 18 de juny de 2010
* ↑ Daily Mail: Home video of toddler biting big brother's fingers becomes latest YouTube sensation - with 65 million views, 5 de desembre de 2008
* ↑ Time: YouTube's 50 Best Videos Arxivat 2013-08-28 a Wayback Machine., 29 de març de 2010

## Enllaços externs

* Vídeo original al YouTube