OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cariàtide

Una cariàtide és una columna en forma d'estàtua femenina que té una funció estructural en aguantar el pes de la coberta amb el cap. Els primers exemples coneguts es van trobar a Delfos i d'allà la moda es va estendre al territori grec i va trobar la seva màxima popularitat amb els romans. Van tornar de moda des del Renaixement i en l'arquitectura barroca i neoclàssica. La cariàtide «la bugadera» de Gaudí al Park Güell n'és un exemple modernista.
En documents grecs contemporanis de la construcció de l'Erectèon (409 aC) es parla de kórai (nenes o verges). La paraula cariàtide és relativament recent tot i provenir del grec antic (Καρυάτις, plural: Καρυάτιδες). La ciutat de Caryae tenia un temple dedicat a Àrtemis Caryatide i un festival molt antic durant el qual dones ballaven en honor de la deessa. És probablement aquest ball que va inspirar la paraula.
El primer esment escrit del mot "cariàtide" es troba en una explicació tardana del romà Vitruvi (segle i aC) que no té cap credibilitat. Al seu tractat De arquitectura escriu que «arquitectes han de conèixer la història» i explica que el mot provindria de la ciutat de Caryae a Lacònia. Durant la invasió persa, després de la Batalla de les Termòpiles (480 aC), es van aliar als perses; quan aquests foren derrotats i expulsats pels grecs, la ciutat fou arrasada, els homes massacrats i les dones empresonades. Artistes haurien esculpit des d'aleshores dones portant càrrecs, com a símbol del càstig perpetu de les traïdores de la pàtria. L'ús arquitectònic de columnes amb forma femenina, però, és molt anterior al conflicte bèl·lic.

## Altres formes humanes amb funció estructural

* Estípit
* Atlant
* Herma
* Terme (arquitectura)
* Sheela na gig

## Referències

* 1 2 «Cariàtide». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Cariàtide». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* 1 2 3 Mylonas Shear, Ione «Maidens in Greek Architecture : The Origin of the « Caryatids »» (en anglès). Bulletin de Correspondance Hellénique, 123, 1, 1999, pàg. 65–85. DOI: 10.3406/bch.1999.7211.
* ↑ Janer Torrens, Antoni «Pobres Cariàtides!». Ara Balears, 24-03-2014. Arxivat de l'original el 2020-02-25 [Consulta: 25 febrer 2020]. Arxivat 2020-02-25 a Wayback Machine.
* 1 2 3 Smith, William. «Ca'ryae, Κάρυαι». A: Dictionary of Greek and Roman Geography, illustrated by numerous engravings on wood. Londres: Walton and Maberly & John Murray, 1854.
* ↑ Plommer, Hugh «Vitruvius and the origin of Caryatids» (en anglès, llatí). The Journal of Hellenic Studies, 99, 11-1979, pàg. 97–102. DOI: 10.2307/630634. ISSN: 0075-4269. «Historias autem plures novisse oportet»

## Enllaços externs

* Cap de cariàtide del segle xix per Damià Campeny: «Cap de cariàtide». Museu Nacional d'Art de Catalunya.
* «Cultura restaura les cariàtides i els capitells de la Casa-Museu Blasco Ibáñez». Viu València, 25-10-2019.
# Carles I d'Aumale

Carles de Lorena I d'Aumale, duc d'Aumale, governador de Picardie (25 de gener de 1555- 1631 a Brussel·les) fou un noble francèsn cap de la Santa Lliga pertanyent a la casa de Guisa. Va viure en exili després del fracàs de la Lliga.

## Biografia

Era fill de Claudi de Lorena, duc d'Aumale, i de Lluïsa de Brézé. Amb el seu cosí Enric I el Tallat, duc de Guisa, va combatre a Enric de Borbó-Condé príncep de Condé el 1575. A la mort del seu pare el 1573, va esdevenir duc d'Aumale. Fou fet cavaller de l'Orde del Sant Esperit l'1 de gener de 1579 per Enric III de França.
Va ser un dels caps de la Santa Lliga, governador de Picardia i Gran Munter de França. Va conduir la revolta a Picardia 1587, però va intentar un acostament amb Enric III. L'assassinat del seu cosí el 1588 va posar fi a aquest acostament i els combats reprengueren. Fou derrotat a Senlis el 17 de maig de 1589 per les forces d'Enric III i d'Enric de Navarra. Fet presoner a la batalla d'Ivry, es va negar a sotmetre's i va continuar la lluita. El Parlament de París el va condemnar per crim de lesa-majestat i es va apoderar dels seus béns el 6 de juliol de 1595. Es va exiliar a Brussel·les llavors capital dels Països Baixos espanyols, on va acabar la seva vida. El seu exili va durar gairebé quaranta anys. Fou l'únic membre de la família dels Guisa a haver-se negat obstinadament a sotmetre's al rei.
Havent-se posat al servei de l'arxiduc Albert VII d'Àustria, va rebre càrrec honorífiques i va combatre a l'exèrcit espanyol. Fou ferit a la batalla de les Dunes (1600).

## Matrimoni i fills

Es va casar a Joinville el 10 de novembre de 1576 amb la seva cosina germana, Maria de Lorena (1555 † 1605), filla de Renat de Lorena, baró d'Elbeuf i de Lluïsa de Rieux, i van tenir a:
* Carles (1580 † jove)
* Enric († jove)
* Margarida († jove)
* Anna (1600 † 1638), casada el 1618 amb Enric de Savoia (1572 † 1632) duc de Nemours
* Maria, potser promesa a Ambrosi, marquès de Spinola (però cap font històrica no la testifica)

## Referències

* ↑ Els Ligueurs de l'exili, pàg. 227

## Fonts

* Georges Poull, La maison ducale de Lorraine, 1991
* Robert Descimon et José Javier Ruiz Ibanez, Les ligueurs de l'exil. Le refuge catholique français après 1594 , Seyssel, Champ Vallon, 2005

## Enllaços externs

* (francès) TO&C Arxivat 2007-03-21 a Wayback Machine.
* (francès) To&C Arxivat 2007-03-21 a Wayback Machine.
# Carles de Lannoy

Carles de Lannoy,senyor de Sanzeilles, Erquelinnes i Maingoval (Valenciennes, ca. 1487 - Gaeta, 23 de setembre de 1527), noble borgonyó nomenat virrei de Nàpols (1522 a 1527).

## Biografia

Carles de Lannoy va ser el fill més petit de Jean de Lannoy, senyor de Maingoval i la seva esposa, Philipotte de Lalaing. De jove va entrar al servei de l'emperador Maximilià I on va destacar pel seu valor i dots de comandament.
Membre del consell privat del jove duc Carles de Borgonya el 1515, cavaller del Toisó d'Or el 1516, s'havia casat el 1510 amb Françoise de Montbel. Abans del seu nomenament com a virrei, Lannoy havia començat a interessar-se pel Regne de Nàpols dins de la tendència a l'acumulació de títols honorífics i econòmics a Espanya i Itàlia empresa per l'alta noblesa borgonyona que formava el nucli de la cort a l'inici del regnat de Carles V. El 1519, el nou emperador va prometre al seu antic cortesà, que ja comptava amb els importants oficis de gran cavaller i conseller, un dels Set Oficis del Regne de Nàpols, i va tornar a confirmar la mercè l'abril de 1521, encara que altres compromisos contrets amb nobles locals com els Colonna i els Ávalos li impedien realitzar llavors la promesa. Tan primerenques expectatives d'ascens en el regne napolità per part de Lannoy es van veure superades en ser nomenat virrei el maig de 1522, després de la mort de Ramon Folc de Cardona-Anglesola, que havia mantingut la política de Ferran el Catòlic de respecte a l'autonomia local i entesa amb la noblesa, per donar pas a una nova orientació tendint a inserir el país en els interessos globals de la monarquia.
La conjuntura bèl·lica de les primeres guerres amb Francesc I de França va impedir a Lannoy imprimir un gir al govern, que seria postergat fins als anys de Pedro Álvarez de Toledo. Cridat al camp de batalla al capdavant dels efectius hispano-napolitans, Lannoy va romandre la major part del seu virregnat fora del país, gestionat per diversos lloctinents, encara que sense perdre per això de vista els seus objectius d'engrandiment patrimonial, afavorits pels seus serveis militars. Quan la seva participació en la batalla de Pavia li va procurar el moment de màxim prestigi de la seva carrera, va obtenir com a principal recompensa de l'emperador, el febrer de 1526, la domación perpètua i hereditària de la ciutat de Sulmona, amb títol de principat, al costat de la ciutat d'Ortona ad Marema i el lucratiu ofici de la dohanella mene pecudum de l'Abruzzo, cosa que li va permetre assentar el seu llinatge entre l'alta noblesa del regne. A la mort de Lannoy a 1527 la seva família va romandre a Nàpols, incrementant les seves successives compres i mercedes règies el patrimoni que havia començat a acumular el virrei.
# Casimir Delavigne

Jean-François Casimir Delavigne (4 d'abril de 1793 - 11 de desembre de 1843) va ser un poeta i dramaturg francès.
Nascut a Le Havre, va ser enviat a París per rebre educació en el Lycée Napoleon. Inspirat per la batalla de Waterloo va escriure dos poemes apassionats; el primer estava dedicat per complet a Waterloo mentre que el segon, Devastation du muse, unia l'entusiasme patriòtic amb les al·lusions a la política. Més endavant va afegir un tercer poema que no va tenir tant èxit, Sur le besoin de s'unir après le départ des étrangers. Aquestes obres es van fer molt populars entre els francesos.
En 1843 va abandonar París per traslladar-se a Itàlia per tal d'intentar recuperar la seva salut, danyada per un excés de treball. Quan es trobava a Lió li van fallar definitivament les forces i va morir l'11 de desembre.

## Obres destacades

* Louis XI (1832)
* Les Enfants d'Édouard (1833)
* Don Juan d'Autriche (1835)
* Une Famille au temps du Luther (1836)
* La Popularité (1838)
* La Fille du Cid (1839)
* Le Conseiller rapporteur (1840)
* Charles VI (1843)

## Referències

* Poètica de Delavigne
* Fitxa de Delavigne
# Castell de Camprodon

El Castell de Camprodon, originalment de Sant Nicolau, és una antiga fortificació al nucli de Camprodon (Ripollès) declarada bé cultural d'interès nacional. Fou un castell termenat documentat el 1196 i volat el 1698. Diu del que en queden restes de bases dels murs de defensa. La muntanya està ocupada avui dia per alguns horts en els marges amb més pendent i el pla de la Torre del Coll, i cases d'estiueig, com per exemple Can Serra, Can Conde o Can Vincke, en les parts més planeres.

## Història

El topònim "Camporotundo" es troba a l'acta de consagració de la primitiva església, dedicada a Sant Pere, l'any 904. El 1196 Pere el Catòlic donà llicència a l'abat Bernat perquè, amb tots els veïns, es traslladés al Puig de les Relíquies (Podium Reliquiarium), on calgué fer algunes obres de defensa davant el perill de la Guerra dels Albigesos. S'iniciava així el castell de Sant Nicolau, nom de la capella que sembla que ocupava aquell cim, on també hi havia, hom diu, un hospital de pelegrins. A la banda de ponent del castell nasqué la Vila de Baix, sector que el castell protegí cenyint-lo amb les muralles. El 1462 el rei Joan facultà uns delegats "per resoldre si convenia a les necessitats de la guerra arreglar la vella fortalesa de Camprodon". El 1658 va ser escenari de la batalla de Camprodon. Durant el 1666 s'iniciaren les obres de reconstrucció i ampliació del castell però el 1698 fou volat per ordre del virrei de Catalunya.

## Referències

* 1 2 «Castell de Camprodon». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 agost 2014].
# Celles (Houyet)

Celles és un llogaret del municipi de Houyet, a la província de Namur, Bèlgica.
Forma part de l'associació històrica Les Plus Beaux Villages de Wallonie ("Els pobles més bells de Valònia").
Hi ha l'estació de ferrocarril de Gendron-Celles, situada alguns quilòmetres al sud-oest del centre de la vila, prop del riu Lesse.
Prop de la vila hi ha el Château de Vêves, i el Castell de Miranda.
Fou el punt més llunyà al qual arribà l'exèrcit alemany mentre durà el setge de Bastogne durant la batalla de les Ardenes a la II Guerra Mundial, cosa que és recordada amb un tanc Panther.

## Enllaços externs

* Website of Les Plus Beaux Villages de Wallonie: Celles Arxivat 2009-02-06 a Wayback Machine. (francès)
Viccionari
# Chen Dao

    En aquest nom xinès, el cognom és Chen.
Chen Dao :
| Xinès tradicional: | Xinès tradicional: | 陳到 |
| Xinès simplificat: | Xinès simplificat: | 陈到 |
| Mandarí |
| Mandarí | Pinyin: | Chén Dào |
Chen Dao, nom estilitzat Shuzhi (叔至), va ser un general militar servint sota el senyor de la guerra Liu Bei durant el període de la tardana Dinastia Han Oriental i l'era Tres Regnes de la història xinesa.
Chen en un principi va fer servir Liu com el seu ajudant de camp, quan aquest últim es va proclamar a si mateix com el Governador de la Província de Yu". Ell llavors va seguir a Liu i va lluitar nombroses batalles arreu la regió; després de la pacificació de la Província de Yi i l'ascensió al tron de Liu, Chen va ser autoritzat en particular per comandar la unitat "d'orelles blanques (o d'emplomallat blanc)", encarregada de la seguretat personal de l'emperador. Chen va auxiliar en l'escapada de Liu a Baidicheng (antic nom de Yong'an) després de la desastrosa batalla de Xiaoting. Quan Zhuge Liang va esdevenir el regent, Chen va ser fet Protector de l'Exèrcit, però va ser posat sota les ordres del co-regent Li Yan per ser estacionat a Yong'an en previsió d'una possible invasió del cabdill oriental, Sun Quan. Entre el 223 i el 226, Zhuge hi va estar preparant un assalt a gran escala sobre l'estat rival de Cao Wei, i una reassignació dels recursos humans es va dur a terme per tal de consolidar la seva posició hegemònica dins de Shu Han. Uns quants oficials van ser degradats, però Chen va ser un dels oficials que van rebre una promoció - va ser nomenat el General Subjugant l'Oest, i va reemplaçar al seu suposat supervisor Li Yan com el nou comandant de Yong'an.
Chen va ser reputat per Yang Xi (楊戲) de ser comparable a Zhao Yun en lleialtat en un recordatori oficial després de la seva mort. Ell també va ser elogiat per l'historiador de la Dinastia Jin Chen Shou com un valent guerrer la fama del qual estava a la part de la de Zhao.

## En la ficció

En la novel·la històrica del Romanç dels Tres Regnes de Luo Guanzhong, el personatge de Zhao Yun representa a bastament la imatge històrica tant de Zhao i com Chen, per la qual cosa l'últim va ser omès en la novel·la.

## Vegeu també

* Llista de persones relacionades amb els Tres Regnes

## Anotacions

* ↑ Tao Qian una vegada en va recomanar a Liu Bei per ser el Governador de la Província de Yu en el 194, però la petició de Tao no va ser considerada per la cort Han. No obstant, el títol en el qual el mateix Liu Bei es va instituir va ser conegut públicament pel poble d'eixa època. (El governador formal de la Província de Yu, Guo Gong (郭貢), era massa ocupat lluitant amb Cao Cao, i no es va prendre la molèstia de preocupar-se per la usurpació de Liu.) Vegeu Zizhi Tongjian, vol. 61
* ↑ 《诸葛亮集》："(陈)到所督，则先帝帐下白毦，西方上兵也。" En la Compilació de Zhuge Liang, Chen es precisa que l'ajudant de camp de Liu Bei és qui controla la unitat especial anomenada "d'orelles blanques (o plomes blanques)."
# Cheng Yin

    En aquest nom xinès, el cognom és Cheng.
Cheng Yin :
| Xinès tradicional: | Xinès tradicional: | 程銀 |
| Xinès simplificat: | Xinès simplificat: | 程银 |
Cheng Yin va ser un general controlant parts de Guanzhong durant el període de la Dinastia Han Oriental. Va néixer en la prefectura Hedong (河東) de la comandància Sili (司隷). Les forces de Guanxi sospitant l'assalt imminent de Cao Cao reuneixen un gran exèrcit, del qual acaba formant part Cheng com a general, participant conseqüentment en la batalla del Pas Tong (211). Quan la força aliada és finalment derrotada, ell marxa amb Ma Chao a cercar refugi sota Zhang Lu a Hanzhong. Cheng al capdavall es rendeix a Cao Cao juntament amb Pang De, rebent poc després un rang d'oficial. En la novel·la històrica del Romanç dels Tres Regnes de Luo Guanzhong ell és representat com un dels Vuit Cavallers de Han Sui, uns generals militars subordinats a aquest últim. Ell ataca Chang'an i la defensa de Cao Cao, però mor quan Cao recupera la ciutat.

## Vegeu també

* Llista de persones relacionades amb els Tres Regnes

## Referències

* Luo Guanzhong. Romanç dels Tres Regnes, Capítol 58
# Christopher Caudwell

Christopher Caudwell, pseudònim de Christopher St. John Sprigg (Putney, sud-est de Londres, 20 d'octubre del 1907 - Jarama, Madrid, 12 de febrer del 1937) fou un escriptor, pensador i poeta marxista britànic.

## Biografia

Va néixer en una família catòlica i s'educà en una escola de l'orde benedictí. La seva època d'estudiant s'acabà als 15 anys perquè el seu pare, Stanhope Sprigg, va perdre la feina com a editor literari del Daily Express. Caudwell va marxar amb el seu pare a Bradford i va començar a treballar de periodista per al Yorkshire Observer. Va trobar la seva pròpia via cap al marxisme mirant de repensar-ho tot sota la seva llum, de la poesia a la filosofia o a la física.
Va entrar al Partit Comunista de la Gran Bretanya a Poplar, a l'East End de Londres. El desembre del 1936, va conduir una ambulància fins a Espanya i entrà a formar part del Batalló Britànic de la XV Brigada Internacional. A la base d'Albacete es formà com a metrallador, abans de passar a ser instructor de metralladores i delegat polític. També hi va editar un diari propagandístic del Batalló.
Caudwell morí en combat el 12 de febrer del 1937, el seu primer dia a la batalla del Jarama, quan cobria la retirada dels seus companys d'un turó pres per les tropes marroquines de Franco. El seu germà Theodore havia intentat que el Partit el reclamés per a la presentació de la seva obra Illusion and Reality, a través del Secretari General Harry Pollitt. Tanmateix, malgrat que es digué que s'havia enviat un telegrama, però que havia arribat després de la mort de Caudwell, la realitat és que cap telegrama ni cap tipus d'avís mai no fou emès.
Les seves obres d'inspiració marxista foren publicades de manera pòstuma. La primera va ser Illusion and Reality, una anàlisi de la poesia (1937).

## Obres

Caudwell va publicar en diversos gèneres: crítica, poesia, relats curts i novel·la. La major part de llur obra fou publicada pòstumament.

### Crítica

* Illusion and Reality (1937)
* Studies in a Dying Culture (1938)
* The Crisis in Physics (1939)
* Further Studies in a Dying Culture (1949)
* Romance and Realism (1970)
* Scenes and Actions (1986)
* The Concept of Freedom

### Poesia

* Poems (1939)
* Collected Poems (1986)

### Novel·la

* The Kingdom of Heaven (1929)
* This My Hand (1936)

### Altres

* The Airship: Its Design, History, Operation and Future (1931)
* British Airways (1934)

## Referències

* ↑ Relació de combatents republicans caiguts a la batalla

## Enllaços externs

* Arxiu sobre Christopher Caudwell Arxivat 2014-01-18 a Wayback Machine. a l'Arxiu del Marxisme per Internet (anglès)
* Article d'Helena Sheehan sobre Christopher Caudwell Arxivat 2008-07-06 a Wayback Machine. (anglès)
* La vall del Jarama, on Caudwell morí Arxivat 2006-08-28 a Wayback Machine. (anglès)
* Una selecció que referencia els seus articles Arxivat 2006-08-16 a Wayback Machine. (anglès)
* Article al Morning Star Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
# Clàudia Pulcra

Clàudia Pulcra (llatí: Claudia Pulchra) va ser una dama romana de la dinastia júlioclàudia que va viure en els regnats d'August i de Tiberi.
Era filla de Clàudia Marcel·la la Menor, la filla petita d'Octàvia i neboda d'August. Pel que fa al seu pare, les fonts històriques no indiquen qui era. El més possible és que fos filla del seu segon espòs, Marc Valeri Messal·la Barbat Apià, que va ser cònsol romà l'any 12 aC i pare també dels seus germans petits, Valèria Messal·lina i Marc Valeri Messal·la Barbat Messal·lí, que fou pare de Valèria Messalina, futura esposa de l'emperador Claudi. No obstant això, atès que el seu pare era un Valeri, per la seva filla hom esperaria el nom de Valèria, i per això hi ha historiadors que han proposat que el seu pare fos Publi Clodi Pulcre, el fill del famós Clodi, en un matrimoni que hagués estat de duració breu i per la resta desconegut. Però molts altres historiadors rebutgen aquesta explicació; el motiu del nom de Clàudia Pulcra podria ser una adopció o bé una primera mostra del canvi en les pràctiques onomàstiques, que a final del segle i dC ja era ben diferent (Clàudia podria haver pres el nom de la seva mare, també Clàudia).
Va ser la tercera esposa del general romà i polític Publi Quintili Var. Clàudia Pulcra li va donar un fill, també anomenat Publi Quintili Var. El seu marit es va suïcidar el 9 de setembre durant la batalla del bosc de Teutoburg, a la Germania Inferior, i mai no va tornar a casar.
Pulcra va ser amiga íntima de la seva cosina Agripina la Major. A través d'aquesta amistat, Pulcra va ser una de les víctimes de les intrigues de Sejà l'any 26. Domici Afer la va acusar d'enverinar Tiberi amb procediments màgics, i va ser jutjada i exiliada, on va morir. L'historiador romà Tàcit considera que el judici va ser un atac polític contra Agripina.
El seu fill es va fer ric amb l'herència dels seus pares. L'any 27, però, el jove Var va ser acusat de traïció i gairebé va ser condemnat. El seu judici es va atribuir a la creixent desconfiança de Tiberi cap al seu entorn i a les maquinacions de Sejà.

## Referències

* ↑ Goold, Patrick «Pulcher Claudius». Harvard Studies in Classical Philology, 1970, pàg. 217.
* ↑ Syme, Ronald. The Augustan Aristocracy. Clarendon Press, 1989, p. 149. ISBN 9780198147312.
* ↑ Merivale, Charles. History of the Romans Under the Empire, 1892.
* 1 2 Smith, William (editor). Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 54.
* ↑ Lightman, M. i B.. A to Z of Ancient Greek and Roman Women. Nova York: Facts On File, 2008, p. 204-205. ISBN 9780816067107.
* ↑ Tàcit, Annals, IV 52.
# Batalla de San Jacinto

L'anomenada batalla de San Jacinto va tenir lloc el 21 d'abril de 1836, i fou un esdeveniment decisiu de la Guerra d'independència de Texas. Sota el comandament de Samuel Houston, l'exèrcit texà sorprengué a l'hora de la migdiada el mexicà, del general Antonio López de Santa Anna, president de la República de Mèxic. La batussa, una autèntica massacre sense enfrontament real entre exèrcits, va durar tan sols 18 minuts, durant els quals van morir 630 mexicans, 208 van resultar ferits i 713 foren fets presoners, inclòs Santa Anna, mentre que els texans només van patir 9 morts i 26 ferits.
San Jacinto no va ser només una derrota terrible per a l'exèrcit mexicà, que havia derrotat contínuament els independentistes i es trobava a un pas de la victòria, sinó que va proporcionar a Texas l'instrument jurídic per legitimar la seva independència, ja que Santa Anna fou fet presoner i obligat a signar el cessament de les hostilitats i el reconeixement de la independència de Texas. Tanmateix, des del punt de vista mexicà, com a presoner, el seu estatus era de militar i no de president de Mèxico i, en conseqüència, la seva signatura no era vàlida.
Actualment, el lloc de la batalla és a l'àrea metropolitana de la ciutat de Houston, una de les més grans de Texas, i hi ha la columna commemorativa més alta del món, de 170 metres d'alçada. L'esdeveniment també és conegut com la siesta de San Jacinto.

## Referències

* ↑ The Encyclopedia of the Mexican-American War. ABC-CLIO, 2013, p. 649. ISBN 1851098534.

## Enllaços externs

* Battle of San Jacinto - Handbook of Texas (en anglès)
# Bernhard Siegenthaler

Bernhard Siegenthaler va ser un tirador suís que va competir a començaments del segle xx.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on disputà tres proves del programa de tir. Guanyà la medalla de bronze en la prova de rifle lliure 300 metres, 3 posicions per equips. Fou novè en pistola lliure, 50 metres per equips i es desconeix la posició exacta en què finalitzà la prova rifle lliure 300 metres, 3 posicions individual.

## Referències

* ↑ «Bernhard Siegenthaler Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d'abril 2020. [Consulta: 2 desembre 2017].