OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Estat Bolívar

L'estat Bolívar és un dels 23 estats en què és dividida Veneçuela. La capital de l'estat és Ciudad Bolívar. Limita al nord i nord-est amb el riu Orinoco, que li serveix de límit als estats Apure, Guárico, Anzoátegui, Monagas i Delta Amacuro; a l'est, limita amb el territori en reclamació de la Guayana Esequiba, al sud amb l'estat Amazones i la República Federativa del Brasil, i a l'oest amb els estats Amazones i Apure.
En un relleu comprès entre l'escut Guayanes poden reconèixer-se tres grans paisatges: el de les sabanes i muntanyes baixes aïllades orinoquenses, el muntanyenc dominat pels cims tabulessis dels tepuyes al Parc Nacional Canaima amb el Salto Angel, i les valls dels afluents de l'Orinoco i les terres baixes i en part de sabanes del yuruari, limitades a l'est per la regió muntanyenca de l'Imataca.
A les grans ciutats de l'estat Bolívar hi ha grans comerços, hi ha grans fonts energètiques molt importants per a Veneçuela (la Represa del Guri, entre d'altres), productes agrícoles (formatge guayanès, casabe xorrejat, catalinas blanques i brunes, naiboa, entre d'altres), i molts minerals de gran necessitat (petroli, or, bauxita, entre d'altres).
Els comerços de les cadenes internacionals i els millors centres comercials (com l'Orinokia Mall Center i els C. c. Ciutat Alta Vista I i II) es troben principalment en la zona de Puerto Ordaz; això no obstant, el veritable centre de la seua economia es troba en el nucli de la zona de San Félix, on s'obtenen els productes a un menor preu que en la zona de Puerto Ordaz.

## Símbols

La bandera de l'Estat Bolívar no fou inicialment aprovada pel parlament de l'estat Bolívar, i recollí de fet el logotipus del partit al govern com passava en almenys un altre estat. Fou després adoptada per llei 8.220 de 10 d'octubre del 2000. El groc simbolitza la riquesa en or; el verd la selva; i el blau els rius; els estels recorden la incorporació de la província de Guayana a causa de la independència veneçolana. L'autor del disseny fou l'artista Jesús Soto.
L'escut de l'Estat Bolívar fou aprovat per llei el 10 de març de 1922 i representa el riu Orinoco (daurat), la pedra que té aquest riu quan passa per la capital de l'estat (Ciudad Bolívar), el comerç i el treball. Les dates de la cinta al·ludeixen a la independència nacional el 1811, el congrés d'Angostura el 1819 i a la incorporació de la província de Guaiana el 1863. Els set estels representen els set estats fundadors de Veneçuela el 1811. En cap un símbol masònic que simbolitza la divina providència protegint l'estat.

## Municipis

* Caroní (Ciudad Guayana)
* Cedeño (Caicara del Orinoco)
* El Callao (El Callao)
* Gran Sabana (Santa Elena de Uairén)
* Heres (Ciudad Bolívar)
* Padre Pedro Chien (El Palmar)
* Piar (Upata)
* Raúl Leoni (Ciudad Piar)
* Roscio (Guasipati)
* Sifontes (Tumeremo)
* Sucre (Maripa)

## Referències

* ↑ Informació de Guillermo Aveledo Coll, vexil·loleg veneçolà, publicada a Flag Report, nº 20 (1 d'octubre del 2000)
# Esteve Valls Baqué

Esteve Valls Baqué (Sabadell, 1910-1994) fou un pintor sabadellenc.
Baqué va tenir un estil molt personal en les seves obres, intentant figura dels diversos -istmes del segle xx. Com altres artistes coetanis, va pintar diverses vistes del Riu Ripoll.
L'any 1950 va participar en l'exposició de Festa Major de l'Acadèmia de Belles Arts de Sabadell. Al 1957 i 1959 va participar en la tercera i quarta edició del Saló Biennal de Belles Arts que organitzava la mateixa entitat i que es presentava a la Caixa d'Estalvis de Sabadell.
Com a pintor, realitzava les seves obres majoritàriament de nit, amb unes espelmes, fent servir models mentals de dones que convertia en models simbòlics sobre fons blancs.
Va morir a la seva casa pairal, on vivia sense electricitat ni aigua corrent.
El Museu d'Art de Sabadell conserva obra seva. L'any 1982 li va dedicar una retrospectiva i el 2005 va organitzar una exposició monogràfica pòstuma.

## Referències

* ↑ Esteve Valls Baqué. Museu d'Art de Sabadell, 2006. ISBN 8487221149.
* ↑ SALA-SANAHUJA, Joaquim, “Posar d'acord la creació amb algun somni”, Sabadell, MAS Exposicions, Valls Baqué, 1982.
* ↑ Torres i López, Mila «El Ripoll com a tema artístic: comunicació riu-artista». Arrahona.
* ↑ Entre la continuïtat i el trencament. Art a Sabadell 1939-1959. Museu d'Art de Sabadell, 2000, p. 144, 146 i 147. ISBN 84-87221-40-8.
* ↑ «La línea sin fin» (en castellà). David Bestué. [Consulta: 5 desembre 2016].
* ↑ “El pintor Valls Baqué morí sol a la seva casa pairal”, 17-5-1994 Diari de Sabadell
* ↑ «Museus en línia». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 desembre 2016].
* ↑ CASTELLS, A. L'art sabadellenc, Sabadell, Riutort, 1961. Diari de Sabadell, Valls Baqué en el Museu d'Art, 17-3-1982.
* ↑ «Museu d'Art de Sabadell. Catàlegs d'exposicions». Ajuntament de Sabadell. [Consulta: 14 març 2020].

## Bibliografia

* BALSACH, M.J., Esbatimentisme. Exposició antològica del pintor Valls baqué al Museu d'Art de Sabadell, Avui, 11-4-1982.
* Esteve Valls Baqué. Sabadell: Museu d'Art de Sabadell i Fundació Ars, 2005.
* FÀBREGAS, Camil, Esteve Valls Baqué, pintor sabadellenc, Diari de Sabadell, 11-6-1994.
* MIÑANA, Esther, Un home especial, Esteve Valls Baqué, Diari de Sabadell, 20-5-1994.
# Eubalichthys mosaicus

Eubalichthys mosaicus és una espècie de peix de la família dels monacàntids i de l'ordre dels tetraodontiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 60 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima temperat i associat als esculls de corall que viu fins als 140 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al sud d'Austràlia: des del sud d'Austràlia Occidental fins a Nova Gal·les del Sud i Tasmània.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Whitley G. P., 1930. Leatherjacket genera. Aust. Zool. v. 6 (pt 2). 179.
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ May, J.L. i J.G.H. Maxwell, 1986. Trawl fish from temperate waters of Australia. CSIRO Division of Fisheries Research, Tasmània. 492 p.
* ↑ Johnson, J.W., 1999. Annotated checklist of the fishes of Moreton Bay, Queensland, Australia. Memoirs of the Queensland Museum 43(2):709-762.

## Bibliografia

* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Bussing, W.A. i R.J. Lavenberg, 1995. Monacanthidae. Cachúas, lijas. p. 1278-1280. A: W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) Guia FAO para Identificación de Especies para los Fines de la Pesca. Pacífico Centro-Oriental. 3 Vols. FAO, Roma.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hutchins, J.B., 1984. Monacanthidae. A: W. Fischer i G. Bianchi (eds.) FAO species identification sheets for fishery purposes. Western Indian Ocean (Fishing Area 51). Vol. 3. FAO, Roma. pag. var.
* Hutchins, J.B., 2001. Monacanthidae. Filefishes (leatherjackets). p. 3929-3947. A: K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Tortonese, E., 1979. Monacanthidae. p. 643. A: J. C. Hureau i Th. Monod (eds.) Check-list of the Fishes of the north-eastern Atlantic and of the Mediterranean (CLOFNAM). UNESCO, París. Vol. 1.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Eubalichthys quadrispinus

Eubalichthys quadrispinus és una espècie de peix de la família dels monacàntids i de l'ordre dels tetraodontiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 40 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima subtropical i demersal que viu entre 135-165 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Austràlia: sud d'Austràlia Occidental i Austràlia Meridional.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Whitley G. P., 1930. Leatherjacket genera. Aust. Zool. v. 6 (pt 2). 179.
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ May, J.L. i J.G.H. Maxwell, 1986. Trawl fish from temperate waters of Australia. CSIRO Division of Fisheries Research, Tasmània. 492 p.
* ↑ Hutchins, J.B., 1977. Descriptions of three new genera and eight new species of monacanthid fishes from Australia. Rec. West. Aust. Mus. 5(1):3-58.

## Bibliografia

* Bussing, W.A. i R.J. Lavenberg, 1995. Monacanthidae. Cachúas, lijas. p. 1278-1280. A: W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) Guia FAO para Identificación de Especies para los Fines de la Pesca. Pacífico Centro-Oriental. 3 Vols. FAO, Roma.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hutchins, J.B., 1984. Monacanthidae. A: W. Fischer i G. Bianchi (eds.) FAO species identification sheets for fishery purposes. Western Indian Ocean (Fishing Area 51). Vol. 3. FAO, Roma. pag. var.
* Hutchins, J.B., 2001. Monacanthidae. Filefishes (leatherjackets). p. 3929-3947. A: K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Tortonese, E., 1979. Monacanthidae. p. 643. A: J. C. Hureau i Th. Monod (eds.) Check-list of the Fishes of the north-eastern Atlantic and of the Mediterranean (CLOFNAM). UNESCO, París. Vol. 1.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Euphorbia cyparissias

Euphorbia cyparissias és una espècie de planta de la família de les Euforbiàcies.

## Descripció

És una planta vivaç arbustiva de 10 a 30 cm d'alçada, amb nombroses fulles llargues i estretes que a la tardor prenen un color vermell viu. Les flors són de color groc o ataronjat agrupades en umbel·les. El fruit és una càpsula.

## Propietats

* El làtex era oficinal conegut com a «Scammonium europaeum».
* La planta ha estat utilitzada com a vomitiu i laxant.
* No es recomana el seu ús per ser verinós.

## Hàbitat i distribució

És natural d'Europa, encara que per la multitud d'espècies d'eufòrbies, unes 3.000, es poden trobar per tots els racons del món, on creix a prats i terrenys secs o talussos, formant grans colònies.

## Taxonomia

Euphorbia cyparissias va ser descrita per Linné i publicada a Species Plantarum 1: 461. 1753.

### Etimologia

* Euphorbia: nom genèric que deriva del metge grec del rei Juba II de Mauritània (52 a 50 aC - 23), Euphorbus, en el seu honor – o fent al·lusió al seu gran ventre – ja que usava mèdicament Euphorbia resinifera. El 1753 Linné va assignar el nom a tot el gènere.
* cyparissias: epítet.

### Sinonímia

* Tithymalus acicularis Dulac
* Tithymalus angustifolius Gilib.
* Tithymalus cyparissias (L.) Hill
* Esula cyparissias (L.) Haw.
* Esula minor Garsault
* Esula cupressina Gray
* Galarhoeus cyparissias (L.) Small ex Rydb.
* Keraselma cyparissias (L.) Raf.
* Euphorbia cyparissias var. major
* Euphorbia cyparissias var. esuloides
* Euphorbia degenerata D.Dietr.
* Euphorbia esuloides (DC.) Ten.
* Euphorbia punctata Krock.

## Referències

* ↑ «Euphorbia cyparissias». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 2 juliol 2012].
* ↑ (Spec. Pl. [ed. 1]: 450)
* ↑ «Euphorbia cyparissias» a EOL. Data consulta: 03 de juliol de 2014.

## Bibliografia

* Abrams, L. 1951. Geraniums to Figworts. 3: 866 pp. In L. Abrams Ill. Fl. Pacific States. Stanford University Press, Stanford.
* Fernald, M. 1950. Manual (ed. 8) i–lxiv, 1–1632. American Book Co., New York.
* Gleason, H. A. 1968. The Choripetalous Dicotyledoneae. vol. 2. 655 pp. In H. A. Gleason Ill. Fl. N. U.S. (ed. 3). New York Botanical Garden, New York.
* Gleason, H. A. & A. J. Cronquist. 1991. Man. Vasc. Pl. N.E. U.S. (ed. 2) i–910. New York Botanical Garden, Bronx.
* Great Plains Flora Association. 1986. Fl. Great Plains i–vii, 1–1392. University Press of Kansas, Lawrence.
* Hitchcock, C. H., A. J. Cronquist, F. M. Ownbey & J. W. Thompson. 1961. Saxifragaceae to Ericaceae. Part III: 614pp. In Vasc. Pl. Pacific N.W.. University of Washington Press, Seattle.
* Radford, A. E., H. E. Ahles & C. R. Bell. 1968. Man. Vasc. Fl. Carolinas i–lxi, 1–1183. University of North Carolina Press, Chapel Hill.
* Scoggan, H. J. 1978. Dicotyledoneae (Saururaceae to Violaceae). 3: 547–1115. In Fl. Canada. National Museums of Canada, Ottawa.
* Voss, E. G. 1985. Michigan Flora. Part II Dicots (Saururaceae-Cornaceae). Bull. Cranbrook Inst. Sci. 59. xix + 724.
# Fallida de Carles II

La fallida de Carles II va ser la fallida de la hisenda pública del rei Carles II de Castella, produïda el 1666, i que després d'alteracions monetàries i fiscals va conduir, entre 1680 i 1686, a la reforma monetària de Carles II.
Les dificultats de la hisenda heretades, puix durant el regnat anterior hi havia hagut quatre fallides, va obligar a la suspensió de pagaments el 1666. L'acumulació de dèbits i impossibilitat de cancel·lar portava periòdicament a decretar la fallida, reconvertint el deute flotant en deute consolidat o juros. Aquesta va ser l'última vegada que es va recórrer a aquest expedient, quedant els rèdits dels juros en gairebé deu milions de ducats el 1669, mentre el valor de les recaptacions era de menys de dotze milions. A partir de llavors es va generalitzar la pràctica de detreure entre un 50 i un 70 per cent dels interessos que havien de percebre els juros. Un altre recurs, l'alteració monetària o premi de la plata, va assolir un màxim del 275 per cent el 1679. La inflació consegüent i la penosa situació de la hisenda havien arribat a un extrem insostenible, de manera que només va poder recórrer a una expeditiva reforma monetària, duta a terme entre 1680 i 1686 pel govern del Duc de Medinaceli. A partir de llavors els preus es van estabilitzar, el valor de la moneda de plata castellana es va equiparar al dels seus equivalents europeus i van millorar les finances tant de la Hisenda com dels particulars, si bé partint d'un nivell enormement precari.

## Referències

* ↑ Sosa Wagner, Francisco; Fuertes, Mercedes. Bancarrota del Estado y Europa como contexto (en castellà). Madrid, Barcelona, Buenos Aires: Marcial Pons, 2011, p. 17. ISBN 9788497689267.
* ↑ Juan Antonio Sánchez Belén (1996) Los Austrias Mayores, pàg. 69

## Vegeu també

* Fallides de Felip II
* Fallides de Felip III
* Fallides de Felip IV
* Història econòmica d'Espanya
* Crisi de deute
# Fallides de Felip III

Fallides de Felip III és el nom que es coneix al conjunt de fallides d'hisenda del rei Felip III de Castella. Les dificultats d'hisenda van començar només arribar al tron el 1598.
La principal suspensió de pagaments va ser la que es feu efectiva el 1607. L'acumulació de dèbits i la impossibilitat de cancel·lar-los van dur a decretar la fallida i van reconvertir el deute flotant en deute consolidat o "juros".
Hi ha documentades altres fallides, especialment d'institucions financeres sevillanes, el 1600 i el 1601.

## Vegeu també

* Fallides de Felip II
* Fallides de Felip IV
* Crisi de deute

## Referències

* ↑ Juan Antonio Sánchez Betlem (1996) Els Àustries Majors , pg. 69
* ↑ Congreso Internacional Las Sociedades Ibéricas y el Mar a Finales Del Siglo XVI, pg. 332
* ↑ Blanco Freijeiro, Antonio; Morales Padrón, Francisco. Historia de Sevilla (en anglès). Universidad de Sevilla, 1992, p. 299. ISBN 847405818X.
# Fernando Delgado de Lara

Fernando Delgado de Lara (Madrid, 25 de gener de 1891 - Madrid, 25 de desembre de 1950) va ser un actor, guionista i director de cinema espanyol.

## Biografia

Va ser fill de l'escriptor palentí Sinesio Delgado i net de l'actriu Balbina Valverde. Involucrat en els inicis del cinema mut a Espanya, va abandonar els estudis de Dret per a col·laborar amb Jacinto Benavente en l'adaptació al cinema de Los intereses creados i posteriorment La madona de las rosas.
Delgado va dirigir una mescla de documentals i llargmetratges, incloent el drama taurí de 1936 Currito de la Cruz.
Va ser pare del també director de cinema i guionista Luis María Delgado.

## Filmografia

* La madona de las rosas (1919)
* ¡Viva Madrid, que es mi pueblo! (1928)
* El gordo de Navidad (1929)
* 48 pesetas de taxi (1930)
* Doce hombres y una mujer (1935)
* El genio alegre (1939)
* Currito de la Cruz (1936)
* La gitanilla (1940)
* Fortunato (1942)
* La patria chica (1943)
* La maja del capote (1944)
* La calumniada (1947)
* Lluvia de hijos (1947)

## Referències

* ↑ «Fernando Delgado de Lara». Diccionario Biográfico Español [Consulta: 13 juny 2020].
* ↑ Labanyi, Jo & Pavlović, Tatjana. A Companion to Spanish Cinema. John Wiley & Sons, 2012. p. 202
# Food miles

El concepte de Food miles forma part d'un tema més ampli com és el de la sostenibilitat, que fa referència a una gran quantitat de temes mediambientals, incloent principalment el del Consum local.
El terme va ser creat per Tim Lang (professor de política alimentària a la City University de Londres), quan diu: La importància és a assenyalar les conseqüències ecològiques, socials i econòmiques ocultes al consumidor, d'una forma objectiva i amb connotacions.
Un estudi de DEFRA del 2005 utilitzada pels investigadors de l'AEA Technology Environment titulat La validesa de la Food milers com a indicador del desenvolupament sostenible, indica que els costos directes socials, mediambientals i econòmics del transport de menjar són de més de 9 milions de lliures anuals i estan dominats per la congestió.
Estudis recents indiquen que no només es tracta de fins on viatja el menjar, sinó també del mètode de viatjar utilitzat. Els efectes mediambientals de les granges ecològiques es poden veure anul·lats per l'increment de consum del fuel en el seu transport, llevat que es tracti de granges locals. També molts viatges en cotxe privat per comprar al centre comercial tenen un impacte més negatiu que uns quants camions de repartiment a les botigues del barri on es pot accedir fàcilment caminant o amb bicicleta.

## Vegeu també

* Desenvolupament sostenible
* Agricultura ecològica
* Agricultura pagesa

## Referències

* ↑ Tim Lang (2006). 'locale / global (food milers)', Slow Food (Bra, Cuneo Italy), 19, May 2006, p.94-97

## Enllaços externs

* Saps el que menges? http://faircompanies.com/news/view/saps-allo-que-menges/
# Froher Tag, verlangte Stunden, BWV Anh. 18

Froher Tag, verlangte Stunden, BWV Anh. 18 (Dies feliços, hores desitjades) és una cantata perduda de Bach, estrenada a Leipzig el 5 de juny de 1732, amb motiu de la reconstrucció de l'Escola de Sant Tomàs (Thomasschule). El text és de Johann Heinrich Winckler, i fou aprofitat per Picander en la cantata BWV Anh. 12, també perduda. De la música només es conserva el primer moviment que fou parodiat en el cor inicial de l'Oratori de l'Ascensió, BWV 11.

## Referències

* ↑ Bach Cantatas Website
* ↑ Alfred Dürr. “The Cantatas of J. S. Bach”. Oxford University Press, Oxford, 2005. Pàg. 871

## Bibliografia

* Alfred Dürr. “The Cantatas of J. S. Bach”. Oxford University Press, Oxford, 2005.

## Enllaços externs

* Bach Cantatas Website
# Frontera entre Dinamarca i Islàndia

La frontera entre Dinamarca i Islàndia és una frontera internacional íntegrament marítima que separa Dinamarca d'Islàndia. Consisteix en dos segments que delimiten la zona econòmica exclusiva d'Islàndia des de la de Groenlàndia, d'una banda, i les illes Fèroe, de l'altra. Per tant, aquesta frontera no afecta directament el territori metropolità de Dinamarca sinó dos territoris autònoms.
Aquesta frontera va ser acordada el 1975 quan Islàndia va estendre la seva zona econòmica exclusiva de 50 a 200 milles nàutiques, i després va posar de facto en contacte amb les zones econòmiques exclusives d'Islàndia i Dinamarca. Aquesta extensió és la quarta després de les de 1952, 1958 i 1972, successives ampliacions de la zona econòmica exclusiva islandesa a l'origen de la guerra del bacallà contra el Regne Unit.

## Referències

* ↑ Susanne Wasum-Rainer, Ingo Winkelmann, Katrin Tiroch Arctic Science, International Law and Climate Change: Legal Aspects of Marine Research in Arctic Ocean, p. 132-133
* ↑ Jonathan I. Charney, David A. Colson, Lewis M. Alexander, Robert W. Smith Denmark v. Norway (Iceland) a International Maritime Boundaries, Volum 5, p. 3324-3325

## Enllaços externs

* Maritime jurisdiction and boundaries in the Arctic region - BBC News
# Frontera entre Egipte i Jordània

La frontera entre Egipte i Jordània consisteix en un segment marítim situat al Golf d'Aqaba. No hi ha cap acord bilateral que estableixi el seu curs contrari a la frontera amb Jordània i la frontera amb Aràbia Saudita. No hi ha cap acord trilateral que solucioni el trifini.
L'extrem septentrional del Golf està envoltat per tres ports: Taba a Egipte, Elat a Israel i Aqaba a Jordània. L'accés al mar és un assumpte estratègic a la regió.

## Referències

* ↑ «Jordània». The World Factbook. Central Intelligence Agency.
* ↑ «Egipte». The World Factbook. Central Intelligence Agency.
* ↑ Daniel J. Dzurek Parting the Red Sea: Boundaries, Offshore Resources and Transit
# Frontera entre Mali i Mauritània

La frontera entre Mali i Mauritània és la línia fronterera de traçat nord-sud i est-oest, enmig del desert del Sahara que separa el nord-oest de Mali del sud-est de Mauritània a l'Àfrica oriental, separant les regions mauritanes d'Adrar, Tiris Zemmour, Hodh Ech Chargui, Hodh el Gharbi, Guidimaka i Assaba de les regions malianes de Tomboctou, Ségou, Koulikoro i Kayes. Té 2.237 km de longitud, una de les més llargues d'Àfrica, en una zona gairebé inaccessible, considerat gairebé una terra de ningú

## Traçat

La frontera s'estén entre dos trifinis: Mali- Mauritània-Senegal al sud i Mali-Mauritània-Algèria al nord. És formada per tres trets quasi retil·linis, en la seqüència a seguir:
* Al costat del paral·lel 15° nord
* pròxim i quasi paral·lel al meridià 4 a l'Oest
* Un tram més curt sobre el paral·lel 25° nord
Els principals punts de control es troben a Ayunu l-Atrus a Mauritània i Nioro a Mali.

## Referències

* ↑ «Mauritània». The World Factbook. Central Intelligence Agency.
* ↑ «Mali». The World Factbook. Central Intelligence Agency.
* ↑ Ian Brownlie, Ian R. Burns African Boundaries: A Legal and Diplomatic Encyclopaedia, p. 407-416
* ↑ Saadia Touval The Boundary Politics of Independent Africa, p,. 131-132

## Enllaços externs

* Mali – Mauritania Boundary International Boundary Study No. 23 – December 16, 1963
* “CONTROL DE FRONTERAS EN EL ESPACIO SAHELO-SAHARIANO: EL CASO DE MAURITANIA”, per Juan Mora Tebas.