OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Olga Danílova

Olga Danílova (en rus: Ольга Данилова) (Bugulmà, Unió Soviètica 1970) és una esquiadora de fons russa, ja retirada, que va destacar en la dècada del 1990.

## Biografia

Va néixer el 10 de juny de 1970 a la ciutat de Bugulmà, població situada a la República de Tatarstan, que en aquells moments formava part de la Unió Soviètica i que avui en dia forma part de la Federació Russa.

## Carrera esportiva

Va participar en els Jocs Olímpics d'Hivern de 1992 realitzats a Albertville (França), on sota representació de l'Equip Unificat, fou sisena en la prova dels 5 km, onzena en la persecució 5/10 km i vintena en els 30 quilòmetres. El 1994 no participà en els Jocs Olímpics d'Hivern de 1994 realitzats a Lillehammer (Noruega), però en els Jocs Olímpics d'Hivern de 1998 realitzats a Nagano (Japó) aconseguir guanyar tres medalles olímpiques: la medalla d'or en les proves dels 15 km i relleus 4x5 km i la medalla de plata en la prova de 5/10 km. persecució, a més de finalitzar cinquena en els 5 km i tretzena en els 30 quilòmetres.
En els Jocs Olímpics d'Hivern de 2002 realitzats a Salt Lake City (Estats Units) aconseguí guanyar la medalla d'or en la prova de persecució 5/5 km i la medalla de plata en els 10 quilòmetres clàssics. Posteriorment, però, fou desqualificada d'aquestes medalles per donar positiu per dopatge (juntament amb la russa Larissa Lazútina i l'espanyol Johann Mühlegg) per ús de darbepoetina, una substància que fa incrementar la presència de globuls vermells a la sang. Estudis posteriors determinaresn que el test per dopatge foren falsos o modificats, si bé el Comitè Olímpic Internacional (COI) no retornà les medalles retirades i fou sancionada amb dos anys d'inhabilitació.
Al llarg de la seva carrera Danílova guanyà onze medalles en el Campionat del Món d'esquí nòrdic, incloent quatre medalles d'or (4 x 5 km: 1995, 1997, 1999, 2001), quatre medalles de plata (5 km: 1999; 10 km: 2001; 15 km: 2001; 30 km: 1999) i tres medalles de bronzes (persecució 5/10 km.: 1995; 5 km: 1997; persecució 5/5 km.: 2001).

## Referències

* ↑ (anglès) WADA, IOC Testing For Erythropoietin Is Faked

## Enllaços externs

* (anglès) www.fis-ski.com - Olga Danílova Arxivat 2012-10-26 a Wayback Machine.
# Serra Pelada

«Serra Pelada» té aquests significats:
* Toponímia:
** Serra Pelada (Cistella): serra del municipi de Cistella (Alt Empordà)
** Serra Pelada (Granera): serra del terme municipal de Granera (Moianès)
** Serra Pelada (Pontós): serra del municipi de Pontós (Alt Empordà)
** Serra Pelada (Odèn): serra del municipi d'Odèn (Solsonès)
** Serra Pelada (Artesa de Segre): serra del municipi d'Artesa de Segre (Noguera)
** Serra Pelada (la Bisbal de Montsant): serra del municipi de la Bisbal de Montsant (Priorat)
* Altres: Serra Pelada (Brasil): mina d'or al Brasil
# Ràdio SER Principat d'Andorra

Ràdio SER Principat d’Andorra és una emissora de ràdio que opera com a delegació de la Cadena SER (Grup PRISA) dins del territori andorrà. La programació local inclou diversos espais propis, centrats sobretot en l’actualitat informativa d’Andorra i el Pirineu. També emet el programa Amb veu de dona, que ofereix “entrevistes íntimes i personals a dones rellevants en la història recent d'Andorra des d’una perspectiva de gènere”.
Ràdio SER Principat d’Andorra va començar a emetre el 28 de febrer del 2003. L'emissora pretenia donar servei a persones que, fora d’Andorra, eren o havien estat oients habituals de la Cadena SER. El seu impulsor va ser Enric Cassany Rossell, que recollia així la voluntat del seu pare, Ramon Cassany Rogé.
Des de l’any 2007, l’emissora és dirigida per Marisol Fuentes.
La ràdio és propietat de la societat Unió Ràdio del Pirineu, SA, que és titular de cinc llicències més i explota les freqüències de Los 40 Andorra, SER Catalunya Andorra, Dial Andorra i Los40 Classic Andorra. Aquestes emissores ofereixen la programació espanyola amb desconnexions locals per a publicitat.

## Referències

* 1 2 Bertrana, Univers. L’entorn comunicatiu d’Andorra (en català). Sant Julià de Lòria: Universitat d’Andorra, 01-06-2015, p. 43. ISBN 978-99920-3-059-2.
* ↑ «SER Pòdcast: Amb veu de dona» (en castellà). Cadena SER. [Consulta: 14 novembre 2024].
* ↑ «10 anys de la SER a Andorra» (en català). Cadena SER, 28-12-2012. [Consulta: 14 novembre 2024].
* ↑ «Marisol Fuentes Pérez» (en català). Cadena SER. [Consulta: 14 novembre 2024].

## Enllaços externs

* Ràdio SER Principat d’Andorra
# Ivan Sratsimir

Ivan Sratsimir (en búlgar: Иван Срацимир) va ser emperador (tsar) de Bulgària a Vidin de 1356 a 1396. Ell va néixer en 1324 o 1325, i va morir en o després de 1397.
Ell era el segon fill d'Ivan Alexandre de Bulgària i Teodora de Valàquia. Va ser coronat coemperador de 1355 a 1360. El seu pare el va desheretar a favor del fill gran del seu segon matrimoni i va concedir Vidin a Ivan Sratsimir com a compensació. Els hongaresos van capturar Vidin el 2 de juny de 1365, juntament amb Iván Sratsimir i la seva família, i van establir un banat hongarès amb un ban hongarès designat. Ivan Sratsimir va recuperar Vidin en 1370, com a vassall d'Hongria. El rei Lluís I d'Hongria va retenir a les seves dues filles a la cort hongaresa. Va assumir el títol de tsar de Vidin, traslladant l'església de Vidin de la jurisdicció del Patriarca de Tàrnovo a la del Patriarca de Constantinoble, i va encunyar els seus propis diners. A la mort del seu pare en 1371, va tractar de conquerir Bulgària i va capturar breument Sofia. En 1388, es va sotmetre a la sobirania otomana després que l'exèrcit otomà arribés a les fronteres de Vidin després de conquerir parts de Bulgària.
El sultà Baiazet I va annexionar Vidin després de la batalla de Nicòpolis al setembre de 1396 en la qual Ivan Sratsimir havia donat suport a l'exèrcit de Segimon d'Hongria. Ivan Sratsimir va morir en una presó turca.

## Referències

* ↑ Fine (1987), p. 366.
* ↑ Fine (1987), p. 367.
* ↑ Fine (1987), p. 368.
* ↑ Fine (1987), p. 408.
* ↑ Fine (1987), pp. 424-5.

## Bibliografia

* Fine, John V.A. Jr.. The Late Medieval Balkans (en anglès). Ann Arbor, 1987.
# Rebeca Quinteros

Rebeca Lissette Quinteros Ortíz (28 d'agost de 1997) és una nedadora salvadorenca.
Va participar en la competició d'estil lliure femení de 400 metres en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2016 celebrats a Rio de Janeiro. El seu temps va ser de poc menys de cinc minuts i la guanyadora fou Katie Ledecky. En 2014, va representar a El Salvador en els Jocs Olímpics de la Joventut de 2014 celebrats a Nanjing, Xina.

## Referències

* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-08-06. [Consulta: 14 juny 2021].
* ↑ Río. «Rebeca Quinteros had no luck» (en anglès), 2016. Arxivat de l'original el 2016-08-06. [Consulta: 2021].
* ↑ Summer Youth Olympics. «Swimming Results Book» (en anglès), 2014. Arxivat de l'original el 2020-07-30. [Consulta: 2021].
# Pomatoschistus knerii

Pomatoschistus knerii és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels cipriniformes que es troba a la mar Adriàtica i Mediterrània.

## Referències

* ↑ «Pomatoschistus knerii» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Steindachner, F. 1861. Beiträge zur Kenntniss der Gobioiden. Sitzungsberichte der Mathematisch-Naturwissenschaftlichen Classe der Kaiserlichen Akademie der Wissenschaften v. 42 (for 1860): 283-292, Pl. 1.
# Dècada del 220 aC
## Personatges destacats

* Seleuc II Cal·línic, rei selèucida (246 aC-226 aC)
* Seleuc III Ceraune, rei selèucida (226 aC-223 aC)
* Antíoc III el Gran, rei selèucida (223 aC-187 aC)
* Antígon III Dosó, rei de Macedònia (229 aC-221 aC)
* Filip V, rei de Macedònia (221 aC-179 aC)
* Demetri II, rei de Macedònia (239 aC-229 aC)
# Sierra Negra (Galápagos)

Sierra Negra és un gran volcà en escut que es troba al sud-est de l'illa Isabela, a les illes Galápagos, Equador. El seu cim s'eleva fins als 1.124 msnm. El volcà Cerro Azul està a l'oest i l'Alcedo al nord. Consta d'una gran caldera de 7 x 10,5 quilòmetres, poc profunda, la més gran de les illes Galápagos. És un dels volcans més actius de les Galápagos, amb l'última erupció entre juny i agost de 2018. Altres erupcions en temps històrics foren el 1911, 1948, 1953, 1954, 1957, 1963, 1979 i 2005.
La tortuga gegant de Sierra Negra, Chelonoidis nigra guentheri, viu als vessants sud i sud-est del volcà. Aquesta espècie està en perill d'extinció per la pressió poblacional provocada per la caça, l'eliminació de l'hàbitat i la depredació dels mamífers salvatges. La C. n. guentheri forma part d'un programa de restauració d'ecosistemes per tal de recuperar la població de les tortugues al seu hàbitat natural.

## Referències

* 1 2 «Global Volcanism Program | Sierra Negra» (en anglès). [Consulta: 22 abril 2024].
* 1 2 Swingland, Ian R.; Klemens, Michael W. & The Durrell Institute of Conservation and Ecology, eds. (1989), "The Conservation Biology of Tortoises", The Conservation Biology of Tortoises, Occasional Papers of the IUCN Species Survival Commission (SSC) No. 5, Switzerland: International Union for Conservation of Nature and Natural Resources, pàg. 24–28, ISBN 978-2880329860
* ↑ «Tortoise & Freshwater Turtle Specialist Group. Chelonoidis nigra spp. guentheri». IUCN 2012. IUCN Red List of Threatened Species. Version 2012.2. International Union for Conservation of Nature and Natural Resources, 1996. Arxivat de l'original el June 27, 2014. [Consulta: 17 juny 2013].
* ↑ «Ecosystem Restoration: Giant Tortoise Recovery». Galapagos Conservancy: Conservation: Project Areas. Galapagos Conservancy. Arxivat de l'original el de juliol 3, 2013. [Consulta: 17 juny 2013].
* ↑ «The Galapagos National Park Service will repatriate 150 juvenile tortoises from the Isabela Island Breeding Center». Galapagos Conservancy: Newsroom. Galapagos Conservancy, 10-04-2013. Arxivat de l'original el de juny 8, 2013. [Consulta: 17 juny 2013].
# Pomatoschistus quagga

Pomatoschistus quagga és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes que es troba al Mediterrani occidental, incloent-hi la mar Adriàtica.
Els mascles poden assolir els 6 cm de longitud total.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
# Zariàdrides

Els zariàdrides eren la dinastia que va governar l'Armènia Sofene a partir de l'any 200 aC.
El rei selèucida Antíoc va nomenar un estrateg de nom Zariadris per a l'Armènia Sofene o Menor, que es va fer independent l'any 188 aC i assolí el títol reial amb consentiment del Senat Romà, i fundant la dinastia dels zariàdrides.
Zariadris va morir cap a l'any 160 aC i el va succeir el seu germà Mitrobarzanes o Merujan que va governar al tomb de trenta anys. El successor de Mitrobarzanes va ser probablement Artan o Artanes. L'any 94 aC aproximadament l'Armènia Sofene va ser atacada per Tigranes II d'Armènia el Gran i el rei Artanes va morir a la lluita acabant la dinastia. El regne de Sofene va ser incorporat al regne d'Armènia (Gran Armènia).

## Referències

* The Armenians: Past And Present In The Making Of National Identity. Per Edmund Herzig i Marina Kurkchiyan
# The Lost Lie

The Lost Lie és una pel·lícula de comèdia estatunidenca de 1918 dirigida per King Vidor.

## Repartiment

* Ruth Hampton
* Mike O'Rourke
* William Vaughn
* Jutge Willis Brown (com ell mateix)

## Producció

The Lost Lie és un dels deu curtmetratges escrits i produïts pel Jutge Willis Brown que van ser dirigits per King Vidor. Van ser filmats a Boy City Film Company a Culver City, Califòrnia i estrenats per General Film Company entre gener i maig de 1918.
L'historiador de cinema i arxiver Raymond Durgnat informa que totes les pel·lícules de Vidor de la sèrie Judge Willis Brown s'han perdut, amb l'excepció de Bud's Recruit de la qual sobreviu un rodet.

## Tema

Brown era un jutge de menors de Salt Lake City especialitzat en "rehabilitar delinqüents juvenils". Va basar la sèrie en les seves experiències operant les seves "Boy's Cities" (que no s'ha de confondre amb Boys Town). Les pel·lícules mostren joves de ciutats "interètniques" que s'enfronten i resolen els reptes socials i morals de manera constructiva. El director Vidor va declarar que "creia profundament" en el valor de les pel·lícules.

## Notes

* ↑ «Progressive Silent Film List: The Lost Lie». Silent Era. [Consulta: 17 maig 2008].
* ↑ Durgnat i Simmon 1988 p. 24
* ↑ Durgnat and Simmon 1988 p. 333: “All Vidor’s films prior to 1920 are presumed lost, except for The Intrigue and reel 1 of Bud's Recruit
* ↑ Baxter 1976 p. 8 Durgnat and Simmon 1988 p. 24-25, p. 335

## Referències

* Baxter, John. 1976. King Vidor. Simon & Schuster, Inc. Monarch Film Studies. LOC Card Number 75-23544.
* Durgnat, Raymond and Simmon, Scott. 1988. King Vidor, American. University of California Press, Berkeley. ISBN 0-520-05798-8
# Geosmina

La geosmina és un compost orgànic de característica aroma terrosa, responsable precisament d'aquest gust de la remolatxa i de la forta flaire de petricor a l'aire quan la pluja cau sobre el terra. El seu nom prové del grec γεω «terra» i ὀσμή «olor». En termes químics, és un alcohol bicíclic de fórmula C₁₂H$_{22}$O, derivat de la decalina.

## Producció

La geosmina és produïda per diferents tipus de microbis, incloent-hi cianobacteris (algues blaves) i actinobacteris (especialment Streptomyces) i s'allibera al medi quan aquests moren. Aquelles comunitats humanes que depenen del proveïment d'aigua superficial poden experimentar episodis gens agradables d'aigua de mal gust quan hi ha una gran mortalitat d'aquests bacteris i el compost s'escampa a les aigües. Per altra banda, en condicions acídiques la geosmina es descompon en una substància inodora.

## Enllaços externs

* «In the air - I fucking love science».
* «The smell of rain».
# Syngnathus taenionotus

Syngnathus taenionotus és una espècie de peix de la família dels singnàtids i de l'ordre dels singnatiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 19 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovovivípar i el mascle transporta els ous en una bossa ventral, la qual es troba a sota de la cua.

## Hàbitat

És un peix demersal de clima temperat.

## Distribució geogràfica

Es troba al nord-oest de la mar Adriàtica.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Palm VII

El Palm VII era un assistent digital personal creat per la divisió de Palm Computing de 3Com.
El Palm VII va ser el Palm més car venut fins ara, amb un preu unitari a partir de 599 dòlars EUA. Malgrat l'alt preu, el Palm VII es va mostrar popularment com un dels primers

## Primera tauleta web

El dispositiu comptava amb una antena utilitzada per a la comunicació de dades sense fil, la primera per a un dispositiu Palm. La connectivitat es va proporcionar a través de la xarxa Mobitex, sota l'ara desaparegut servei Palm.net. Les aplicacions de retall web, també conegudes com a aplicacions de consulta de Palm (PQA) feien ús de la xarxa per sol·licitar i publicar dades web.

### Servei basat en la ubicació

Els dispositius també van proporcionar als desenvolupadors de PQA la posició de l'usuari, en forma de codi postal, convertint el Palm VII en la primera plataforma mòbil de serveis basats en la ubicació habilitada per a la web. El cost del servei era de 14,95 dòlars mensuals i permetia veure un nombre limitat de pàgines web.

## Referències

* ↑ «Wireless Palm VII ships - May 24, 1999». CNN, 24-05-1999. [Consulta: 31 juliol 2013].
* ↑ Declan McCullagh. «Palm VII's Little Wireless Secret». Wired.com. [Consulta: 31 juliol 2013].
* ↑ «Palm VII enters wireless Net realm - CNET News». News.cnet.com. [Consulta: 31 juliol 2013].
* ↑ Brown, Bruce. «Palm IIIc, Palm IIIxe, Palm Vx, Palm VII - Hand-Helds & Phones | Roundup». PCMag.com, 01-08-2000. [Consulta: 31 juliol 2013].

## Enllaços externs

* Palm VII, navegación en Red - Economía digital - ComputerWorld
# Francisco Pérez Clemente

Francisco Pérez Clemente (13 d'agost de 1845 - valor desconegut) fou un militar espanyol, capità general de València i de les Illes Balears durant el regnat d'Alfons XIII.
Ingressà a l'Àcadèmia d'Infanteria en 1862 i en 1866 assolí el grau de subtinent. Va lluitar en la batalla del Pont d'Alcolea sota el comandament del marquès de Novaliches i fou ferit. En 1868 fou ascendit a tinent i en 1869 a capità. En 1872 fou destinat a Catalunya per lluitar en la tercera guerra carlina. Participà en els accions de Berga, Pobla de Lillet i Gironella, i fou ascendit a comandant. En 1874 fou nomenat comandant militar de Balaguer i en 1875 fou destinat al País Basc. En acabar la guerra fou ascendit a coronel i en 1881 fou nomenat ajudant de camp del capità general de València. En 1893 fou ascendit a general de brigada i diverses vegades va ocupar interinament el càrrec de governador militar de Girona. En 1903 fou ascendit a general de divisió i en 1905 fou nomenat governador militar de Mallorca. En 1912 fou ascendit a tinent general i fou nomenat capità general de la VII Regió Militar, càrrec que deixà en 1915 quan fou nomenat capità general de València. De 1916 a 1917 fou Capità general de les Illes Balears.

## Referències

* ↑ Biografia al Diari Oficial del Ministeri de Defensa, 26 de desembre de 1912
* ↑ Firma del Rey, ABC, 27 de maig de 1915
# Camptotecina

La camptotecina (CPT) és un inhibidor de la topoisomerasa tipus I. Va ser descobert el 1966 per M. E. Wall i M. C. Wani en un cribratge sistemàtic de productes naturals per a antineoplàstics. Va ser aïllat de l'escorça i la tija de Camptotheca acuminata, un arbre originari de la Xina utilitzat com a tractament contra el càncer en la medicina tradicional xinesa. La CPT va mostrar una notable activitat anticancerosa en assajos clínics previs. Té una baixa solubilitat, s'han desenvolupat nombroses síntesis de camptotecina i diversos derivats per augmentar els beneficis del producte químic, amb bons resultats. Dues anàlogues de la CPT han estat aprovades i s'utilitzen avui en dia en la quimioteràpia contra el càncer, topotecan i irinotecan.

## Referències

* ↑ . the stem bark of Mappia foetida, a tree native to India, has proved to be another source significant for the isolation of camptothecin.TR Govindachari and N. Viswnathan, Phytochemistry,11(12), 3529-31 (1972). «Molecular target-guided tumor therapy with natural products derived from traditional Chinese medicine.». Current Medicinal Chemistry, vol. 14, 19, 2007, pàg. 2024–32. DOI: 10.2174/092986707781368441.
* ↑ «Curran Synthesis of Camptothecin». Arxivat de l'original el 2009-09-05.
* ↑ «Comins Synthesis of Camptothecin». Arxivat de l'original el 2009-09-05.
* ↑ «Rapaport Synthesis of Camptothecin». Arxivat de l'original el 2009-09-07. [Consulta: 21 setembre 2019].
* ↑ Takimoto CH, Calvo E. "Principles of Oncologic Pharmacotherapy" Arxivat 2009-05-15 a Wayback Machine. in Pazdur R, Wagman LD, Camphausen KA, Hoskins WJ (Eds) Cancer Management: A Multidisciplinary Approach Arxivat 2013-10-04 a Wayback Machine.. 11 ed. 2008.
* ↑ «Plant antitumor agents. I. The isolation and structure of camptothecin, a novel alkaloidal leukemia and tumor inhibitor from camptotheca acuminate». J. Am. Chem. Soc., vol. 88, 16, 1966, pàg. 3888–3890. DOI: 10.1021/ja00968a057.
* ↑ G. Samuelsson. Drugs of Natural Origin: a Textbook of Pharmacognosy. 5. Stokkholm: Swedish pharmaceutical press, 2004. ISBN 91-974318-4-2.
# Jaume Puig i Beuló

Jaume Puig i Beuló (abril de 1638, Perafita – 11 de setembre de 1714, Barcelona), més conegut com a Jaume Puig de Perafita, va ser un militar català amb especial protagonisme a la Guerra de Successió Espanyola.
Va néixer a l'abril de 1638 al Mas Puig o antiga casa del Puig (Perafita). Es casà amb Eulàlia Sorribes i tingueren 3 fills i 4 filles: Antoni, Francesc, Raimon, Gertrudis, Francesca, Maria Àngela i Eulàlia.
A les darreries del segle xvii fou capità de fusellers de la Companyia d'Osona, juntament amb els seus fills Antoni i Francesc, que s'enfrontà a les tropes franceses durant la Guerra dels Nou Anys (1689-1697).
Tingué un paper destacat en la Guerra de Successió. Juntament amb Josep Mas i Torre, Bac de Roda i Carles Regàs, preparà la insurrecció austriacista del 1704. El 17 de maig de 1705, junt amb els seus fills Antoni i (Francesc/Josep Maria?) Puig i Sorribes, va ser un dels signants del Pacte dels Vigatans, que va desencadenar el Tractat de Gènova (20 de juny de 1705), amb què Catalunya es comprometia a entronitzar el pretendent austríac i Anglaterra a respectar les Constitucions catalanes. Quan la guerra va esclatar al Principat, Jaume Puig va liderar diverses milícies al front de l'Empordà, mentre que els seus fills foren capitans amb grau de coronel de les Reials Guàrdies Catalanes de Carles III. Durant la guerra els borbònics incendiaren Perafita, i en concret la casa dels Puig, sobre les runes de la qual es va edificar l'actual casa Castellnou.
A la fi de la guerra, Jaume Puig de Perafita va participar en la defensa de l'11 de setembre de 1714 com a capità de fusellers. Amb setanta-sis anys, va morir lluitant als enfrontaments del Pla de Palau.

## Referències

* ↑ «Jaume Puig de Perafita i els seus dos fills Francesc i Antoni Puig i Sorribes». Ajuntament de Perafita. [Consulta: 28 abril 2015].
* 1 2 3 «Ruta 1714 (Perafita)». Web. Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 14 de juliol 2014. [Consulta: 5 juliol 2014]. CCBYSA
* ↑ «Jaume Puig i Beuló». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ "Francesc" segons ruta1714.cat, "Josep Maria" segons l'Enciclopèdia.cat.
* ↑ «Jaume Puig i Beuló». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Biografia de Jaume Puig i Beuló al web de l'ajuntament de Perafita (català)
# Càlice (satèl·lit)

Càlice (del grec Καλύκη) o Júpiter XXIII és un satèl·lit natural retrògrad irregular del planeta Júpiter. Fou descobert l'any 2000 per un equip de la Universitat de Hawaii liderat per Scott Sheppard i rebé la designació provisional de S/2000 J 2.

## Característiques

Càlice té un diàmetre d'uns 5,2 quilòmetres, i orbita Júpiter a una distància mitjana de 23,181 milions de km en 721,021 dies, a una inclinació de 166 º a l'eclíptica (165° a l'equador de Júpiter), en una direcció retrògrada i amb una excentricitat de 0,2140.
Pertany al grup de Carme, compost pels satèl·lits irregulars retrògrads de Júpiter en òrbites entre els 23 i 24 milions de km i en una inclinació d'uns 165 °.

## Denominació

El satèl·lit deu el seu nom al personatge de la mitologia grega Càlice, filla d'Èol (fill d'Hel·lè) i d'Enàrete.
Rebé el nom definitiu de Taígete el 22 d'octubre de 2002. Anteriorment havia tingut la designació provisional de S/2000 J 2, que indica que fou el segon satèl·lit fotografiat per primera vegada l'any 2000.

## Vegeu també

* Júpiter
* Satèl·lits de Júpiter

## Referències

* ↑ URL de la referència: https://ssd.jpl.nasa.gov/?sat_phys_par. Data de consulta: 5 setembre 2020.
* ↑ «Planet and Satellite Names and Discoverers». USGS Astrogeology Research Program - Gazetteer of Planetary Nomenclature, 08-01-2008.(anglès)
* ↑ Green, D. W. E «Satellites of Jupiter». 7998, 2, 22-10-2002.(anglès)