OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Batalla de Boju

La batalla de Boju (柏舉之戰) va ser lliurada en el 506 aC entre les forces de l'estat de Wu i les forces de l'estat de Chu. L'exèrcit de Wu eren dirigides per Sun Zi, i acabaren finalment victorioses.

## Antecedents

Els estats de Chu i Wu estaven en guerra des de feia mig segle. Les tensions culminaren amb esta batalla, i l'època d'inseguretat coneguda com el període dels regnes combatents acabà en el 221 aC.

## Batalla

La batalla fou planejada per He Lu de Wu i portada a terme per Wu Zixu i Sun Zi. El Rei de Zhou Jing junt a Yue, l'assassí, foren temporalment expulsats de la ciutat capital de Chu, Ying, pels atacants de Wu. Aquesta batalla portà a la invasió i destrucció del poble de Ying.

## Conseqüències

Després de la retirada de l'estat Wu en 505 aC, tant el Rei de Chu com l'assassí retornaren a la ciutat. En 505 aC, els exèrcits Qin i Chu van derrotar de manera conjunta en diverses batalles a Wu. Al setembre Fugai, germà de Rei Helü de Wu va tornar a Wu i es va declarar rei, i Helu es va veure obligat a tornar i derrotar Fugai, que va fugir i va buscar refugi a Chu. Zhao rei de Chu i després va tornar a la capital Ying.

## Referències

* ↑ Michael, Richard. (2002) In Defense of Nature, iUniverse. ISBN 0-595-25586-8
* ↑ Sun Zi. (2005) The Art of War by Sun Tzu - Special Edition, El Paso Norte Press. ISBN 0-9760726-9-6
* ↑ Minford, John & Joseph S. M. Lau. (2000) Classical Chinese Literature, Columbia University. ISBN 0-231-09676-3
* ↑ Peers, Chris J. (1990) Ancient Chinese Armies 1500-200 Bc, Osprey Publishing. ISBN 0-85045-942-7
* ↑ Zhuangzi. (1968) The Complete Works of Chuang Tzu, Columbia University Press. ISBN 0-231-03147-5
* ↑ Zuo Qiuming. «BOOK XI. DUKE DING». A: Zuo Zhuan.
# Batalla de Castellfollit (1657)

La batalla de Castellfollit tingué lloc el 1657, a la fi de la guerra dels Segadors, quan les tropes franceses que assetjaven el Castell de Castellfollit, situat a Castellfollit de la Roca, la Garrotxa, per intentar recuperar el castell que el seu governador havia cedit a les forces hispàniques foren derrotades.

## Antecedents

Després de diverses escaramusses a la frontera, les tropes del Duc de Candale van avançar fins a Mataró, ocupant moltes poblacions catalanes, entre elles Blanes. Les tropes hispàniques es tancaren a Barcelona i com que Candale no tenia prou recursos (ni artilleria, ni prou tropes) decidí retornar el seu exèrcit al nord de Catalunya.
Mentrestant les tropes hispàniques, en direcció a La Seu d'Urgell van ocupar Olot, i el governador Goumin de Castellfollit de la Roca va vendre la plaça als castellans, però en quant l'exèrcit ocupant va marxar, els francesos van reocupar Olot i van posar setge a Castellfollit de la Roca, que estava bloquejat ja pels miquelets de França. Hi arribaven les tropes de Louis-Charles de Nogaret de Foix, el duc de Candale, i de Josep Margarit i de Biure, que venien de Blanes i 2 canons de batre.

## Exèrcit hispànic

* Regiment de la Guàrdia de Sa Majestat
* Terç del Comte d'Humanes
* Terç de Barcelona (Mestre de Camp Josep Galcerán i de Pinós)
* Terç irlandès de Dennis O'Byrne (Dionisio Oberny)
* 4 batallons de cavalleria comandats per Alejandro Morera
* Tropes de Prospero Tutavila (1000 infants que podrien incloure el Terç irlandès i 700 cavalls)

## Exèrcit francès

Comandat pel Duc de Candale
* 4 escuadrons d'infanteria (un format pels regiments de Champagne i La Reine)
* 8 batallons de cavalleria (regiments de cavalleria de Piloy (Format en 2 batallons) i de Prospero Gonzaga)
* 2 canons de batre amb 90 infants i 40 genets d'escorta. Comandats per Josep Margarit.
Una altra part comandada per Monsieur de "Butère" (assetjant Castellfollit)

## Batalla

Francisco de Orozco, el marquès de Mortara es va dirigir des de Girona i els infligí una forta desfeta, causant set-centes baixes i la pèrdua de tota l'artilleria.

## Conseqüències

L'exèrcit francés es va haver de retirar al Rosselló.

## Referències

* ↑ (castellà) Modesto Lafuente, Historia general de España, V. 16, p.441
* ↑ (castellà) Esteban Paluzíe y Cantalozella, Olot: su comarca, sus extinguidos volcanes, su historia civil, religiosa y local, p.87
* ↑ «Batalla de Castellfollit (1657)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Las tropas británicas de la casa de Austria, Juan L. Sánchez Martin, Researching & Dragona nº8. Mayo de 1999, pág. 15.
* Historia di Leopoldo Cesare, Galeazzo Gualdo Priorato. Viena, 1670 p.186-190.
# Batalla de Cremona (200 aC)

La batalla de Cremona es va lliurar el 200 aC entre la República Romana i la Gàl·lia Cisalpina.
Durant el final de la Segona Guerra Macedònica, les tribus de la Gàl·lia Cisalpina es van revoltar contra la República, saquejant la ciutat de Piacenza. L'home que regia la zona, Luci Furi Purpuri, seguint les ordres del Senat romà, va dissoldre tots els homes, però en 5000 el seu exèrcit i va prendre les defenses en Ariminum.
A l'arribada de l'exèrcit consular de Gai Aureli Cotta II, els 5.000 soldats van ser traslladats a Etrúria. L'endemà, l'exèrcit gal de 40.000 homes dirigits per Amílcar va ordenar l'atac. Els gals van intentar desbordar el flanc dret de l'exèrcit romà amb aprofitant-se de la velocitat i del nombre. Havent fracassat en aquesta tasca van intentar flanquejar les dues ales romanes Luci Furi havia allargat seus flancs i va demanar el suport dels legionaris.
Al contraatacar els romans van aconseguir suprimir els flancs dels gals i trencar el centre, fent que els gals es retiressin i capturant a més de 35.000 soldats incloent-hi Amílcar.

## Bibliografia

* Livy; Henry Bettenson (Editor) (1976). Ab vrbe condita Book XXXI. London: The Penguin Group.
# Batalla de Delebio

La batalla de Delebio va ser part de les Guerres de Llombardia. Va tenir lloc entre el 18 i 19 de novembre de 1432, prop de Delebio, a la Valtellina, a conseqüència de l'ocupació de Brescia i el Val Camonica pels exèrcits de la República de Venècia, dirigits per Francesco Bussone da Carmagnola.

## Antecedents

Durant els conflictes armats per l'expansió del Ducat de Milà, les tropes de la República de Venècia, comandades per Giorgio Corner, havien envaït la Valtellina el 1431 fins a Bormio, a fi d'assegurar les fronteres del nord de la república i afavorir el seu comerç cap a Alemanya.
El 18 de novembre de 1432 l'exèrcit de Felip Maria Visconti, duc de Milà es va dirigir a la zona amb més de 400 cavalls. Donada la inferioritat numèrica, va necessitar un nombre indeterminat d'infanteria de les milícies de la Valtellina al comandament del condottieri Niccolò Piccinino, van anar al costat del Llac de Como per desafiar els venecians. Entre els comandants de les tropes venecianes hi havia Bartolomeo Colleoni, que més tard es convertiria en un dels més famosos condottieri.

## Batalla

El primer xoc es va produir aquell mateix dia, quan Stefano Quadri va travessar el riu per un pont i va atacar per sorpresa sobre el campament venecià, en el que els venecians van perdre al voltant de 300 infants.
L'endemà, el campament va ser atacat frontalment, per l'oest per Niccolò Piccinino i pels gibel·lins de Valtellina per l'est, capitanejats de Stefano Quadri. Els venecians van ser aixafats, la majoria dels seus comandants van ser empresonats. Les pèrdues venecianes van ascendir a 1.800 de cavalleria i 3.500 d'infanteria, amb al voltant de 2.700 presos (5.000 baixes i 9.000 presoners segons altres fonts).

## Conseqüències

La victòria no va durar molt de temps per als gibel·lins de la Valtellina, perquè els venecians va envair de nou uns mesos després de la sagnant derrota, dirigits pel comandant Joan Francesc I Gonzaga, substitut de Francesco Bussone da Carmagnola, condemnat a mort i decapitat pels venecians per càrrecs de traïció. Però aquesta vegada els venecians a la Valtellina romandre per un curt període, deixant la vall a l'abril de 1433.

## Referències

* 1 2 (italià) Cesare Cantù, Storia della città e della diocesi di Como, V.2, p.293-295
* 1 2 (italià) Giuseppe Romegialli, [Storia della Valtellina e delle già contee di Bormio e Chiavenna], p.245-247
* ↑ (italià) Francesco Cusani, Storia di Milano dall'origine ai nostri giorni, p.84
# Batalla de Fengqiu

La batalla de Fengqiu va ser una batalla entre els senyors de la guerra Cao Cao i Yuan Shu en la primavera del 193 EC durant el preludi del període dels Tres Regnes de la història xinesa. Cao Cao va eixir victoriós davant les forces de Yuan Shu.

## Antecedents

En el 193 EC, Liu Biao va tallar el subministrament de gra de Yuan Shu. Com a resultat, Yuan Shu va dirigir el seu exèrcit de deu mil homes a Chenliu, fent de guarnició Fengqiu; on la resta dels bandits de la Muntanya Negra i els homes de Yufuluo li van prestar la seva ajuda. Els bandits de Heishan i el Shanyu se li van oposar. Yuan Shu va enviar al seu general Liu Xiang a fer una guarnició de Kuangting. Mentrestant l'exèrcit de Cao Cao a Juancheng es podia dir que estava format per un contingent de trenta mil soldats.

## Batalla

Quan Cao Cao va atacar a Liu Xiang, Yuan Shu el va proveir de reforços, ambdós bàndols van batallar i Yuan va resultar greument derrotat. Yuan Shu es va retirar per defensar Fengqiu, i llavors Cao Cao com a conseqüència es va traslladar per envoltar el poble abans que aquest pogués completar el seu moviment, Yuan Shu va haver de fugir a Xiangyi.

## Conseqüències

Cao Cao va empaitar-lo fins a Taishou i va desviar les aigües del riu Qu de Xiangyi tallant el subministrament d'aigua del canal a la ciutat. Després, Yuan Shu va escapar a Ningling i Cao Cao va perseguir a Yuan Shu durant la seva retirada cap a Jiujiang. En l'estiu, Cao Cao finalment es va retirar amb el seu exèrcit a Dingtao.

## Referències

* ↑ Biografia Sanguozhi de Cao Cao (anglès)
* ↑ Biografia Sanguozhi de Cao Cao (anglès)
* ↑ Biografia completa de Yuan Shu (anglès)
# Josep Maria Rovira i Torres

Josep Maria Rovira i Torres, també conegut com a Pep Rovira o Rovira II, (Torredembarra, 28 de desembre de 1943) és un exfutbolista català de les dècades de 1960 i 1970.

## Trajectòria

En la seva etapa juvenil defensà els colors del Gimnàstic de Tarragona, d'on passà al RCD Espanyol juvenil. També jugà a la selecció catalana de la categoria. A continuació passà a l'equip amateur de l'Espanyol, que el cedí a la UE Vic, Gimnàstic de Tarragona, ambdós a Tercera Divisió, al CE L'Hospitalet, de la Segona Divisió i al RCD Mallorca, club amb el qual debutà a primera divisió.
La temporada 1966-67 fitxà pel CE Sabadell, que jugava a Primera, essent el porter suplent de Pepe Martínez. A continuació jugà amb el CF Badalona, a la Segona Divisió. La temporada 1970-71 s'incorporà al CE Europa, club on jugà durant 10 temporades, fins a la campanya 1979-80, amb un total de 319 partits oficials de lliga disputats. Un dels principals grups d'animació del club, el Grup Europeista Pep Rovira fundat el 1980, duu el seu nom.
Com a entrenador destacà principalment al Club Atlètic Roda de Barà, club que era presidit per Luis del Olmo i on entrenà durant més de 10 anys, ascendint des de les categories regional fins a Tercera Divisió. També entrenà el CE Europa, al qual ascendí a Segona Divisió B. També dirigí altres clubs més modestes de les comarques del Camp de Tarragona.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Pep Rovira: sota els pals, sota la banqueta». salvat.blogspot.com.es, 06-10-2011. [Consulta: 1r febrer 2015].
* ↑ «El campeonato de España Juvenil de Selecciones Regionales». Mundo Deportivo, 18-01-1962. [Consulta: 1r febrer 2015].
* ↑ «El RCD Español». Mundo Deportivo, 19-10-1962. [Consulta: 1r febrer 2015].
* 1 2 3 4 «ELS NOSTRES JUGADORS DE BAIX A MAR (pàg. 17)». pericosonline.com, XXIV aplec de penyes, 01-06-2014. Arxivat de l'original el 2015-04-02. [Consulta: 1r febrer 2015].
* ↑ «Rovira una década del Europa». Mundo Deportivo, 05-06-1980. [Consulta: 1r febrer 2015].
* ↑ «Roda Barà: Més que un club». Mundo Deportivo, 17-07-1990. [Consulta: 1r febrer 2015].
* ↑ «Pep Rovira del Roda al Torre». Mundo Deportivo, 04-08-1998. [Consulta: 1r febrer 2015].

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol (jugador)
* Perfil a BDFutbol (entrenador)
# Batalla de Mallorca (813)

La batalla de Mallorca fou una batalla sostinguda, i guanyada, per l'estol d'Ermenguer d'Empúries l'any 813, en aigües de Mallorca, contra la flota sarraïna, que venia d'assolar Còrsega. El comte va esperar subreptíciament a Mallorca l'armada musulmana i la victòria es va saldar amb la captura de vuit naus i l'alliberament de cinc-cents captius corsos.
La batalla posa de manifest l'interès de l'Imperi Carolingi per competir amb el domini naval islàmic; per a la història de Catalunya té la importància de ser la primera referència a una acció armada naval medieval dels comtats catalans; pel que fa a Mallorca, no aporta informació significativa sobre les relacions amb l'Imperi Carolingi, però el fet que Ermenguer hi pogués esperar d'amagat els adversaris, permet suposar, si més no, unes relacions amistoses dels mallorquins amb els francs, continuació de l'auxili que els havia donat Carlemany l'any 799.

## Les fonts

La referència a la batallà es troba en diversos cronicons francs, però tots ells reprodueixen, amb petites variacions, l'obra del cortesà de Carlemany, Einhard, Annales regni Francorum (ca. 830), que relata els fets de la següent manera:
| « | Mauris de Corsica ad Hispaniam cum multa praeda redeuntibus, Irmengarius Comes Emporitanus in Maiorica insidias posuit, et octo naves eorum cepit, in quibus quingentos et eo amplius Corsos captivos inuenit. Hoc Mauri vindicare volentes Centumcellas Tusciae civitatem et Niceam provinciae Narbonensis vastaverunt. Sardiniam quoque adgressi commissoque cum Sardis proelio pulsi ac victi et multis suorum amissis recesserunt. | » |
| — Einhard, Annales Regni Francorum |||

## Les derivacions historiogràfiques

La historiografia ha desenvolupat l'esdeveniment afegint elements que no es poden deduir de les fonts; així, qualifiquen de pirates els sarraïns o pressuposen que dels fets se'n va derivar la conquesta carolíngia de les Illes Balears. Aquestes ampliacions ja es troben, juntament amb elements llegendaris, a la Segunda parte de la crónica general de España (1551), de Pere Antoni Beuter i es poden seguir rastrejant en obres històriques del segle xx.

## Referències

* ↑ Annales Regni Francorum Arxivat 2010-05-17 a Wayback Machine., Hannover 1895. pàg. 104, 105, 108 i 139.
* ↑ Segunda parte de la crónica general de España, segona part, cap. XII, pàg. 63]

## Vegeu també

* Imperi Carolingi a les Illes Balears
* Bernat, rei llegendari de Mallorca
# Batalla de Martorell (1114)

La batalla de Martorell de 1114 fou una batalla lluitada al congost de Martorell, entre Ramon Berenguer III i els comtats d'Urgell i Cerdanya contra els almoràvits.

## Antecedents

Un cop alliberats de la presència de Rodrigo Díaz de Vivar a Balansiya, els almoràvits van poder iniciar les campanyes cap als comtat de Barcelona, Urgell i Aragó. El 1114, procedents de Balansiya i comandats per Muhàmmad ibn Àïxa amb reforços de Muhàmmad ibn al-Hajj, governador de Saraqusta, havien entrat per Làrida a través de l'Urgell i la Segarra fins al pla de Barcelona. Entretant, els almoràvits de les Balears desembarcaren al delta del Besòs per tal d'atacar Barcelona, i destruïren Sant Adrià de Besòs i Sant Andreu de Palomar.

## Batalla

Martorell fou evacuada mentre Ramon Berenguer III i els comtats d'Urgell, Cerdanya i la guarnició del castell comanda per Udalard Ramon de Rosanes feia front als almoràvits, que foren refusats i perseguits seguint la costa fins a Salou.

## Conseqüències

Els catalans van iniciar els atacs contra Balaguer i Lleida (1116).

## Referències

* ↑ de Felipe, Helena. Identidad y onomástica de los Beréberes de Al-Andalus (en castellà). Editorial CSIC, 1997, p. 100. ISBN 8400076931.
* ↑ Europa Romanica Muhammad ibn 'A'isa
* ↑ Cuadernos de arqueología e historia de la ciudad (en castellà). Museo de Historia de la Ciudad, 1964, p. 70.
* ↑ Montserrat Pagès i Paretas, Art romànic i feudalisme al Baix Llobregat
* ↑ Enciclopèdia.cat, Martorell
* ↑ Enciclopèdia, La història: El predomini del comtat barceloní
# Batalla de Matasiete

La batalla de Matasiete va ser una batalla que va transcórrer el 31 de juliol de 1817 prop de la ciutat de La Asunción entre les forces independentistes comandades per Francisco Esteban Gómez i les forces espanyoles a les ordres de Pablo Morillo.

## Antecedents

El 6 de maig de l'any 1816, Simón Bolívar va declarar la Tercera República de Veneçuela i va ser declarat com a Cap Suprem de l'església de Santa Anna. Aquell mateix any, les forces revolucionàries van obtenir grans victòries contra les forces imperials espanyoles. El general Morillo va tornar a Veneçuela el desembre d'aquell mateix any decidit a prendre l'illa de Margarita i a continuació viatjar a la província de Guayana. Després d'alguns problemes amb el subministrament de tropes, Morillo va viatjar a Margarita el juny de 1817.
El 24 de juliol de 1817, les forces de Morillo van ocupar la fortalesa de San Carlos de Borromeo, al sud-est de l'illa, i a pocs quilòmetres de La Asunción. Els revolucionaris van retrocedir fins al turó a prop de la ciutat.

## Batalla

El 31 de juliol de 1817, Morillo va llençar l'ofensiva a les 8:30 de matí amb una força de gairebé 3.000 homes. Va ser una batalla molt ferotge, on Morillo, després de la batalla, va lloar la ferocitat dels defensors veneçolans. Durant la batalla, molts ciutadans de La Asunción es van unir als defensors revolucionaris.
Les bateries d'artilleria revolucionaries Carante i Libertad, a les ordres de Felipe Villalba van tenir un paper clau en la batalla i en la victòria dels veneçolans. A les quatre de la tarda, la batalla ja s'havia decidit en el seu favor, amb gairebé 600 baixes espanyoles. L'1 d'agost, Morillo es va retirar a la fortalesa de Pampatar, a San Carlos de Borromeo.

## Conseqüències

La batalla va aconseguir salvar la ciutat de La Asunción, tot i que els revolucionaris van continuar perdent terreny enfront dels espanyols a l'illa. Més endavant, Morillo es va assabentar de la captura de Ciudad Guayana (18 de juliol), de l'ocupació de la Baixa Guayana (3 d'agost) i de l'amenaça de la ciutat de Caracas per part de les forces veneçolanes. Després de la campanya de 1817, La Asunción es va convertir en la capital provisional de la República Independent de Veneçuela.

## Referències

* ↑ The Wars of Independence in Spanish America, (anglès) [consulta:25-09-2014]
* ↑ La Batalla de Matasiete - enoriente.com Arxivat 2014-09-11 a Wayback Machine., (castellà) [consulta:25-09-2014]
* ↑ Batalla de Matasiete se Escenificará el 31 de julio en Nueva Esparta - Iconos de Venezuela Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine., (castellà) [consulta:25-09-2014]
# Batalla de Mobei

La batalla de Mobei (xinès tradicional: 漠北之戰, xinès simplificat: 漠北之战, pinyin: Mòbĕi zhī Zhàn, literalment 'Batalla del desert del Nord') va ser una campanya militar lluitada en la part del nord del desert del Gobi. Era part d'una gran ofensiva estratègica llançada per la dinastia Han al gener del 119 aEC, en el cor de la regió dels nòmades xiongnu.

## Batalla

La batalla va ser un èxit pels Han, les forces dels quals eren dirigides per Wei Qing i Huo Qubing.

## Conseqüències

L'exèrcit Han va perdre la majoria dels seus cavalls i va haver d'elevar la càrrega dels camperols mitjans, i la població de l'Imperi Han es va reduir significativament com a resultat de la fam i la tributació excessiva per finançar les mobilitzacions militars. Els xiongnu, van patir les baixes de guerra i les malalties, i milions de caps de bestiar, el seu recurs vital d'aliments, i la pèrdua de control sobre les praderies fèrtils del sud els va empènyer a la terra freda i àrida al nord del desert de Gobi i Sibèria, provocant una treva entre la dinastia Han i Xiongnu de set anys, que va acabar després d'una incursió xiongnu en 112 BC a Wuyuan. Els xiongnu mai van recuperar la força dels dies de glòria, i es van trencar en clans més petits.
Xinjiang era territori controlat pels Xiongnu, i la seva derrota en 119 aC a la batalla de Mobei va obrir les portes a l'ocupació Han d'aquest territori.

## Referències

* ↑ Llibre de Han, vols. 6, 55, part del 94.
* ↑ Zizhi Tongjian, vol. 19.
* ↑ Lin Gan, "Mobei Zhi Zhan" ("The Battle of Mobei").
* ↑ Book of Han, vols. 06, 55, 94, parts 1.
* ↑ de Laet, Sigfried J.; Herrmann, Joachim. History of Humanity: From the seventh century B.C. to the seventh century A.D. (en anglès). Unesco, 1996, p. 469. ISBN 923102812X.

## Bibliografia

* Ban Gu et al., Hanshu. Beijing: Zhonghua Shuju, 1962. ISBN 978-7-101-00305-5
* Sima Guang, comp. Zizhi Tongjian. Beijing: Zhonghua Shuju, 1956. ISBN 978-7-101-00183-9
* Lin, Gan, "Mobei Zhi Zhan" ("The Battle of Mobei"). Encyclopedia of China, 1a ed.
* Yap, Joseph P. p 186-194. "Wars With The Xiongnu, A Translation From Zizhi tongjian" AuthorHouse (2009) ISBN 978-1-4490-0604-4
# Batalla de Morvedre

La batalla de Morvedre de 1412 fou un enfrontament armat entre els partidaris de Ferran d'Antequera i Jaume II d'Urgell ocorregut al Regne de València durant el període d'interregne que va començar amb la mort de Martí I l'Humà i va culminar en el Compromís de Casp.

## Antecedents

Davant la divisió i la no adhesió del Regne de València a la Concòrdia d'Alcanyís, va provocar que l'urgellista Arnau Guillem de Bellera es decidís a atacar amb la host de la ciutat de València, composta per menestrals i gent del poble als seus enemics a Morella.

## Batalla

Les forces del Regne de Valencia valencianes favorables a Jaume II d'Urgell, dirigides Arnau Guillem de Bellera, governador de València, es van enfrontar a Morvedre (l'actual Sagunt) el 27 de febrer de 1412 amb les castellanes, aragoneses i valencianes de Ferran d'Antequera dirigides per Diego Gómez de Sandoval abans de l'arribada dels quatre-cents gascons de reforç que duia Ramon de Perellós. En la batalla van morir tres mil persones.

## Conseqüències

La victòria de les tropes de Ferran d'Antequera i la mort d'Arnau Guillem de Bellera, i la mort i empresonament de molts urgellistes assegurà la preponderància del partit trastamarista al Regne de València.
Ramon de Vilaragut i Mercer va reorganitzar als urgellistes vençuts a Morvedre, però per evitar mals majors la ciutat de València va rendir-se immediatament, malgrat l'urgellisme majoritari dels seus habitants i el Parlament de Vinaròs va dissoldre's precipitadament. La major part del Regne de València ja era en mans de Ferran d'Antequera, i es va adherir a la Concòrdia d'Alcanyís per donar pas al Compromís de Casp.
Finalment coronat Ferran d'Antequera, Jaume d'Urgell va aprofitar per revoltar-se el maig de 1413, malgrat que li havia jurat fidelitat poc abans. L'urgellisme al Regne de València va acabar amb el Setge de Bunyol.

## Referències

* ↑ «Los Trastamara y la unidad española: 1369-1517». Arxivat de l'original el 2014-03-04. [Consulta: 3 desembre 2011].
* 1 2 3 4 Agusti Rubio Vela, L'urgellisme fou un fenomen de molts llocs del país Arxivat 2012-02-15 a Wayback Machine.
* ↑ «Batalla de Morvedre». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ El Govern Provisional va modificar el nom de la ciutat, anomenada Morvedre des de feia més de deu segles, per l'antic nom romà de Sagunt, seguint els cànons romàntics i classicistes de l'època
* ↑ Ferran Soldevila, Història de Catalunya Arxivat 2014-03-04 a Wayback Machine., p.599
* ↑ Hernàndez Cardona, Francesc Xavier. Història militar de Catalunya, vol III: La defensa de la Terra. Rafael Dalmau, Editor Rafael Dalmau, Editor, 2003, p.13. ISBN 84-232-0664-5.