OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# HMS Untiring (P59)

L'HMS Untiring (nº de gallardet: P59) va ser un submarí de classe U (segon grup) de la Royal Navy. Fins ara ha estat l'únic vaixell de la Royal Navy que ha portat el nom d'Untiring. Després de la guerra, va ser cedit a l'armada grega i rebatejat com a Xifias (Y-10). Posteriorment, va retornar a la Royal Navy recuperant el seu primer nom fins al final del seu servei.

## Carrera en temps de guerra

El submarí va debutar amb una primera missió de patrullatge el 8 de setembre de 1943 a la costa noruega, on va enfonsar el vaixell pesquer noruec Havbris I a canonades mentre pescava fletán. Posteriorment, es va dirigir cap al Golf de Biscaia per arribar finalment a Gibraltar l'octubre de 1943.
Un cop arribat a la base de Gibraltar l'Untiring va ser assignat a operar al Mediterrani, cosa que va fer fins al final de la guerra. Durant aquest temps el submarí va realitzar un total de 13 missions de patrulla, enfonsant les següents naus alemanyes:
* els vaixells: Netztender 44/ Prudente, Jean Suzon / FP 352 i St. Antoine / FP 358
* la barcassa F296
* el dragamines auxiliar M 6022 / Enseigne
* els mercaders Diana i Siena (l'antiga Astrée francesa)
* els caçadors de submarins UJ 6075 / Clairvoyant i UJ 6078/ La Havraise
També va realitzar un seguit d'atacs contra naus alemanys on les va danyar però no enfonsar:
* el submarí alemany U-616
* el caçador de submarins UJ 6073/ Nimeth Allah
* el torpeder alemany TA18 (l'antic Solferino italià)
* el mercant alemany Burgas
* un vaixell de patrulla no identificat

## Servei grec i retorn a la Royal Navy

L'Incansable va sobreviure a la guerra i va ser cedit a l'Armada grega el juliol de 1945, on va ser rebatejada com Xifias (Y-10). Va servir a la Marina grega durant set anys acomplint tasques de patrulla i defensa costanera per tot el mar Egeu.
Posteriorment, va ser retornat a la Royal Navy el 1952, on va recuperar el seu primer nom. Va participar breument en missions de patrulla, però va passar els seus últims anys en dic sec. Finalment el 25 de juliol de 1957 el submarí va ser usat com a objectiu de pràctica en un exercici d'atac fent servir sonar de tipus ASDIC.
* ↑ «Wrecksite.EU».
* ↑ «HMS Untiring». uboat.net. [Consulta: 26 setembre 2022].

## Referències

* McCartney, Innes. Lost patrols : submarine wrecks of the English Channel. Penzance: Periscope, 2002. ISBN 978-1-90438-104-4.
* «Untiring to Urge». British submarines of World War II. Arxivat de l'original el 11 July 2007.
* Hutchinson, Robert. Jane's Submarines: War Beneath the Waves from 1776 to the Present Day. London: HarperCollins, 2001. ISBN 978-0-00-710558-8. OCLC 53783010.
# Pont tibetà de Canillo

El pont tibetà de Canillo és un pont tibetà situat a la parròquia de Canillo, a Andorra. És un pont penjant per a vianants ubicat a la part baixa de la vall del Riu que uneix els dos vessants des del camí de les Bordes de l'Armiana, a un costat, i el coll de la Cauba, a l'altre. Té una longitud de 603 m i es tracta del segon pont tibetà més llarg del món després del Sky Bridge 721, de 721 m de longitud, situat a Dolní Morava, a la República Txeca.
El pont es va obrir al públic el 9 de juny del 2022 amb dues jornades de portes obertes gratuïtes i a partir del dia 11 l'entrada ja va ser de pagament amb un preu de 12 €. A part de l'entrada individual el comú de Canillo, propietari de la infraestructura, també va posar a disposició diverses tarifes reduïdes d'entre les quals hi ha un paquet de compra conjunt per les entrades del pont tibetà i del mirador del Roc del Quer, també situat a Canillo.
Es va construir amb la intenció d'esdevenir un atractiu turístic de la zona, amb l'objectiu de desestacionalitzar el turisme de neu al país.
La construcció del pont va ser encarregada pel comú de Canillo a l'empresa francesa E.R.I.C. i l'andorrana Desplom Treballs Verticals. El disseny del pont va anar a càrrec de E.R.I.C.
Les obres van començar el novembre del 2020. Els primers treballs es van realitzar al costat de les Bordes de l'Armiana i també es va començar treballant en els accessos, en assegurar la zona i en transportar el material per a executar l'obra.

## Especificacions tècniques

A continuació es llisten les especificacions tècniques de la infraestructura:
* Longitud de la passarel·la: 580 m
* Longitud entre els ancoratges dels cables: 603 m
* Amplada: 1 m
* Amplada a les baranes: 1,7 m
* Alçada màxima respecte el terra: 158 m
* Elevació sobre el nivell del mar al costat del camí de les Bordes de l'Armiana: 1.875 m
* Elevació sobre el nivell del mar al costat del coll de la Cauba: 1.884 m
* Desnivell entre els dos vessants: 12 m
* Pendent màxim de la passarel·la: ≈ 16%
* Càrrega màxima de treball: 100 kg/m² o 600 persones
* Pes total: 200 t
* Cables portadors: 4 (diàmetre nominal: 72 mm)
* Cables laterals al vent: 2 (diàmetre nominal: 44 mm)

## Referències

* 1 2 3 4 «El Pont Tibetà de Canillo ja és una realitat». [Consulta: 21 juliol 2022].
* ↑ «Sky Bridge 721, el puente colgante más largo del mundo abre en República Checa» (en castellà). National Geographic, 16-05-2022. Arxivat de l'original el 2022-08-27. [Consulta: 6 setembre 2022].
* ↑ EP. «Andorra estrena el Pont Tibetà de Canillo, a 158 metres del terra», 09-06-2022. [Consulta: 21 juliol 2022].
* 1 2 «Canillo inicia la construcció dels Ponts Tibetans més llargs del món». Poble Andorrà, 19-11-2020. [Consulta: 6 setembre 2022].
* ↑ «Andorre - Passerelles de Vall de Riu - Canillo» (en francès). E.R.I.C.. [Consulta: 6 setembre 2022].

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial
# Joan Batlle i Planas

Juan Batlle i Planas (Torroella de Montgrí, 3 de març de 1911 - Buenos Aires, 8 d'octubre de 1966) va ser un pintor i il·lustrador català que va desenvolupar la seva trajectòria a l'Amèrica del Sud, concretament a l'Argentina.
La seva família va emigrar a l'Argentina quan ell era encara un infant. A Buenos Aires freqüentà el taller del seu oncle Josep Planas i Casas, gravador.
Ben aviat s'interessà pel surrealisme, fins a esdevenir un dels capdavanters d'aquest moviment a L'Argentina i a tota l'Amèrica llatina. La primera exposició individual la va fer el 1939 al Teatro del Pueblo. En van seguir d'altres en galeries de Buenos Aires (Galeria Bonino, 1951) i el 1959 el Museu Nacional de Belles Arts li va dedicar una exposició retrospectiva.
Tot seguit arribaren els honors i reconeixements oficials, tals com el Premi Palanza (1960) o el seu ingrés a l'Acadèmia Nacional de Belles Arts (1962).
El 1965 la seva obra va ser presentada a Washington, en una exposició a l'ambaixada de l'Argentina.
Exemple de la seva activitat com a il·lustrador són les il·lustracions d'una edició de les poesies de Paul Éluard (Buenos Aires 1957).
Entre 2018 i 2019 la Fundació Joan March li va dedicar una exposicióː Juan Batlle Planas. El Gabinete surrealista.

## Referències

* ↑ Radressa i Casanovas, Joan «Artistes torroellencs. Joan Batlle i Planas». Llibre de la Festa Major de Torroella de Montgrí, 1970.
* ↑ Batlle Planas, Juan; Museo Nacional de Bellas Artes (Argentina). Exposición Batlle Planas: octubre-noviembre, 1959, Museo Nacional de Bellas Artes. (en castellà). Buenos Aires: Museo nacional de bellas artes, 1959.
* ↑ Batlle Planas, Juan. BP: Juan Batlle Planas, Argentine Cultural Panorama, Argentine Embassy, Washington, D.C. (en anglès). Washington, D.C.: Argentine Embassy, 1965.
* ↑ POESIES (en anglès). Arxivat 2022-08-11 a Wayback Machine.
* ↑ «Juan Batlle Planas. El gabinete surrealista | Fundación Juan March» (en castellà). [Consulta: 11 agost 2022].

## Enllaços externs

* Juan Batlle Planas (web monogràfica)
# Tirans

Tyranni o suboscines és un dels subordres d'ocells de l'ordre dels passeriformes. Agrupa més de 1000 espècies, la majoria de les quals habiten en Amèrica de Sud.
Es diferencien anatòmicament de l'altre gran subordre, els Passeri o oscines, en diferències en la musculatura de la siringe, que els fan molt menys capacitats per al cant. Les diferències morfològiques, les seqüències d'ADN mitocondrial i nuclear, la biogeografia i els escassos registres fòssils, també donen suport al fet que ambdós subordres són clades evolutivament diferenciats.

## Taxonomia

Arran llurs estudis d'hibridació d'ADN, Sibley i Ahlquist van incloure la família dels acantisítids (Acanthisittidae) dins el subordre Tyranni, però avui amb aquests ocells neozelandesos es fa un subordre independent. S'han distingit dos clades principals, als que s'ha donat categoria de infraordre, i que agrupen per una banda totes les espècies del Nou Món excepte Sapayoa aenigma, que és classificat junt les espècies del Vell Món, que viuen al voltant de l'oceà Índic. El Congrés Ornitològic Internacional (versió 2.6, 2010) reconeix 309 gèneres amb 1295 espècies vives:
* Infraordre Eurylaimides:
** Família Eurylaimidae, amb 12 gèneres i 20 espècies.
** Família Pittidae, amb 3 gèneres i 33 espècies
* Infraordre Tyrannides:
** Família Furnariidae, amb 74 gèneres i 307 espècies.
** Família Thamnophilidae, amb 47 gèneres i 223 espècies.
** Família Formicariidae, amb dos gèneres i 12 espècies.
** Família Grallariidae, amb 4 gèneres i 50 espècies.
** Família Conopophagidae, amb dos gèneres i 11 espècies.
** Família Rhinocryptidae, amb 12 gèneres i 56 espècies.
** Família Melanopareiidae, amb un gènere (Melanopareia) i quatre espècies.
** Família Tyrannidae, amb 101 gèneres i 420 espècies.
** Família Cotingidae, amb 24 gèneres i 64 espècies
** Família Pipridae, amb 14 gèneres i 52 espècies.
** Família Tityridae, amb 11 gèneres i 41 espècies
A més es reconeixen dos espècies de difícil ubicació (incertae sedis):
* Phibalura flavirostris.
* Calyptura cristata.

## Referències

* ↑ ADN i classificació dels Passeriformes
* ↑ Irestedt, M., U. S. Johansson, T. J. Parsons, and P. G. P. Ericson. 2001. Phylogeny of major lineages of suboscines (Passeriformes) analysed by nuclear DNA sequence data. J. Avian Biol. 32:15-25.
* ↑ Barker, F. K., G. F. Barrowclough, and J. G. Groth. 2002. A phylogenetic hypothesis for passerine birds; Taxonomic and biogeographic implications of an analysis of nuclear DNA sequence data Arxivat 2013-08-01 at Archive.is. Proc. R. Soc. Lond. B 269:295-308.
# Torre Vinarragell

La Torre Vinarragell, és un monument arquitectònic del País Valencià, catalogat com Bé d'Interès Cultural (BIC), segons consta en la Direcció general de Patrimoni Cultural de la Generalitat Valenciana amb codi identificatiu: 12.06.032-016. Se situa en el Camí de Serra (Partida Vinarragell), ocupant la parcel·la 2 amb referència cadastral: 3020101
És considerada com un exponent d'arquitectura militar, ja que es tracta d'una torre defensiva, encara que en l'actualitat passa totalment desapercebuda.
A l'edifici actual se la coneix més pel nom d'Alqueria de Sorlí, que pel de la torre de Vinarragell, la qual actualment ha quedat totalment integrada en edificis de recent construcció. No existeix una idea clara de si la torre pertanyia a la ja desapareguda alqueria islàmica de Vinarragell.

## Referències

* ↑ «Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià».
* ↑ Torre Vinarragell Conselleria de Educación, Cultura y Deporte Consulta 25 de maig del 2017
* ↑ PGOU de Burriana Ayuntamiento de Burriana Arxivat 2017-09-21 a Wayback Machine. Consulta 25 de maig del 2017
* ↑ RELACION GENERAL DE BIENES PATRIMONIALES DE BURRIANA Generalidad Valenciana Consulta 25 de maig del 2017
* ↑ ARQUITECTURA MILITAR Ayuntamiento de Burriana Consulta 25 de maig del 2017
# Josep Baraut

Josep Baraut (s. XVII - XVIII) fou clergue i organista de la Catedral de l’Empordà (Santa Maria de Castelló d'Empúries) entre els anys 1675 i 1714.
Va substituir Joan Pere Ribas, que va exercir entre els anys 1668-1675. Baraut serà substituït per Pau Rosés, que va exercir entre els anys 1714-1738.
Com a organista, havia d'interpretar l’instrument en els actes que requerien la presència d’orgue o harmonium. En cas de no requerir-la, havia d'assistir el cor o dirigir-lo en cas de faltar el sotsxantre. A més, havia d'exercir de professor de cor de manera gratuïta, tenint també a càrrec seu el règim d'aquest i instruir els infants, designats pel rector, sobre els cants que havien d'executar a l'església.

## Referències

* 1 2 Marqués, Josep M. «Organistes i mestres de capella de la diócesi de Girona». Anuario Musical, vol. 54, 1999.
* ↑ Gregori Cifré, Josep Maria; Salgado Cobo, Elena. La Capella de música de Santa Maria de Castelló d'Empúries i els compositors del seu fons musical. Bellaterra: Universitat Autònoma de Barcelona, Servei de Publicacions, 2013. ISBN 978-84-490-4051-1.
# Claustre de Santa Maria de Jerusalem

El Claustre de Santa Maria de Jerusalem està situat al pati del Col·legi de Sant Miquel, al xamfrà dels carrers del Rosselló i de Muntaner de Barcelona, i està catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Història

A causa de les reformes urbanes realitzades al llarg del segle xix a la Barcelona antiga, alguns edificis van ser desmuntats del seu emplaçament original i tornats a muntar en un nou emplaçament, intentant no variar gaire el disseny original. Aquests trasllats van realitzar-se gràcies als esforços de les diferents comissions provincials i de les institucions dedicades a la protecció i salvaguarda del patrimoni arquitectònic. Alguns exemples són el pati de la Casa Gralla, la porta de l'Església de Sant Miquel o els monestirs de Santa Maria de Jonqueres i de Santa Maria de Montsió.
També és el cas del claustre de Santa Maria de Jerusalem, que el 1885 va ser traslladat a la seva localització actual. De l'obra original només se'n conserven les arcuacions, ja que els forjats, la coberta i els murs interiors es realitzaren durant l'adaptació al nou edifici.

## Descripció

Té forma d'«U» i dos pisos. L'inferior es configura com una galeria d'arcs apuntats motllurats i en bocell entre contraforts; aquests contraforts són de planta quadrada i es desenvolupen només a l'alçada de la planta baixa, tot rematant-se amb un coronament piramidal. Cada arc imposta en unes peces que a mena de capitell presenten una variada decoració escultòrica de temàtica religiosa. El superior es configura com una galeria correguda d'arcs escarsers, amb la rosca de l'arc motllurada en bocell que imposten a sobre d'unes esveltes i petites columnes que es rematen amb capitell de decoració vegetal. Als angles on es produeix la unió entre les pandes, es desenvolupa una mena de contrafort que es remata a la zona de sota coberta amb unes gàrgoles figuratives que representen animals.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Claustre de Jerusalem». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Arqueria del claustre de Santa Maria de Jerusalem (pati del Col·legi Sant Miquel)». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 Lacuesta, Raquel. «6.3 La restauració arquitectònica a Catalunya el segle xix». A: Restauració monumental a Catalunya (segles XIX i XX). Les aportacions de la Diputació de Barcelona. Diputació de Barcelona, p. 36-90 (Monografies 5).

## Bibliografia

* Paulí Meléndez, Antoni. El Reial Monestir de Santa Maria de Jerusalem de Barcelona. Barcelona: Emporium, 1970.

## Enllaços externs

* «Claustre de Santa Maria de Jerusalem». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Monuments de l'Eixample de Barcelona :
# Quercus garryana

Quercus garryana, el roure blanc d'Oregon, és una espècie d'arbre de la família de les fagàcies. La seva zona de distribució va des del sud de Califòrnia fins a l'extrem sud-oest de la Colúmbia Britànica, particularment el sud-est de l'illa de Vancouver i les veïnes Illes del Golf. Creix des del nivell del mar fins als 210 metres en la part septentrional de la seva área de distribució, i a 300-1800 m en la part meridional, a Califòrnia. L'arbre, en anglès, és conegut al Canadà com a Garry Oak, (roure de Garry), als estats units es diu més aviat Oregon white oak. El nom científic és en honor de Nicholas Garry, sotsgobernador de la Companyia de la Badia de Hudson entre 1822 i 1835.

## Varietats

N'hi ha tres varietats:
* Quercus garryana var. garryana – arbre de fins a 20 (30) m. Colúmbia Britànica cap al sud al llarg de la Serralada de les Cascades fins a la Cadena Litoral de Califòrnia.
* Quercus garryana var. breweri – arbust de fins a 5 m; fulles vellutades a la seva cara inferior. Monts Siskiyou.
* Quercus garryana var. semota – arbust de fins a 5 m; fulles no vellutades a la seva cara inferior. Sierra Nevada.

## Característiques de creixement

Resisteix a la sequera i és de mida mitjà, creix a poc a poc fins a arribar als 20 metres, ocasionalment pot arribar als 30 metres, o bé com un arbust d'entre 3 i 5 metres d'alt. Té la característica silueta oval dels altres roures quan està en solitari, però també creix en bosquets prou junts de manera que les corones poden formar una coberta. Les fulles són caducifòlies, 5-15 cm de llarg i 2-8 cm d'ample, amb 3-7 profunds lòbuls a cada costat. Les flors són aments, el fruit un petit gla 2-3 cm. (rarament 4 cm.) de llarg i 1,5-2 cm d'ample, amb copes escamoses poc profundes.
Els americans nadius el feien servir medicinalment per tractar la tuberculosi i com a beguda i un fregament per a les mares abans del part.

## Referències

* ↑ «Quercus Garryana» (en anglès). Electronic Atlas of the Flora of British Columbia. Universitat de British Columbia. Arxivat de l'original el 2018-09-28. [Consulta: 21 gener 2022].
* ↑ «What Are Garry Oak & Associated Ecosystems?» (en anglès). Garry Oak Ecosystems Recovery Team, 2022. [Consulta: 21 gener 2022].
* 1 2 «Quercus garryana». Flora of North America. eFlora. [Consulta: 21 gener 2022].
* ↑ «Jepson Manua: Quercus garryana». Jepson Herbarium. University of California. [Consulta: 21 gener 2022].
* ↑ «Garry oak». Tree Book. British Columbia. [Consulta: 21 gener 2022].

## Enllaços externs

* Garry Oak Ecosystem – Province of British Columbia - Ministry of Environment Arxivat 2006-07-19 a Wayback Machine. [PDF]
# Fernando Garea

Fernando Garea (Madrid, 1962) és un periodista espanyol especialitzat en crònica parlamentària.

## Trajectòria

Llicenciat en periodisme per la Universitat Complutense de Madrid ha desenvolupat la major part de la seva carrera professional com a cronista parlamentari.
Va començar a treballar a Diario 16 i posteriorment va ser cronista parlamentari en El Mundo i el diari Público, participant en l'equip fundacional de tots dos diaris.
L'abril de 2008 va esdevenir corresponsal parlamentari a El País, càrrec que va abandonar després de desacords amb el seu llavors director Antonio Caño sent relegat a la secció de reportatges en 2017. Al setembre del mateix any va anunciar que deixava el PRISA després de nou anys de treball "per seguir escrivint de política i Parlament" i que s'incorporava a El Confidencial com a adjunt al director. També ha estat col·laborador tertulià en diferents debats polítics com "Hoy por hoy", "Las mañanas de cuatro" o "El Programa de Ana Rosa".
Al juliol de 2018 es va anunciar que seria proposat pel govern de Pedro Sánchez per presidir l'Agència EFE en substitució de José Antonio Vera.

## Referències

* ↑ «Fernando Garea abandona El País "para poder seguir escribiendo de política"» (en es). [Consulta: 13 juliol 2018].
* ↑ «Fernando Garea se incorpora a El Confidencial como adjunto al director. Noticias de Comunicación» (en es). [Consulta: 13 juliol 2018].
# Alí ibn Reverter

Abu-l-Hàssan Alí ibn Ruburtayr o Reverter (? - al-Umra, Tunísia, 1187) era el segon fill de Reverter I vescomte de Barcelona. Abandonà la fe i els territoris cristians per unir-se als musulmans.
El seu nom cristià no es coneix. Quan el seu pare va morir el 1142 en combat contra els almohades, va assolir el comandament de l'exèrcit cristià de Taixfín ibn Alí, el soldà almoràvit del Marroc. El 1146 el nou soldà Abd-al-Mumin ibn Alí va prohibir als cristians romandre als seus dominis, i llavors es va fer musulmà i va agafar el nom àrab.
Quan van caure els almoràvits va servir els almohades. El 1183 el soldà Yaqub al-Mansur el va enviar a Mallorca per prendre l'illa als Banu Ghàniya, però fou fet presoner per l'almirall almoràvit Alí ibn Maymun, contrari a la dominació almohade. Ibn Ruburtayr va aconseguir escapar i revoltar l'illa a favor del seu senyor, fins que va col·locar un sobirà addicte al tron.
Llavors va deixar Mallorca i va tornar al Marroc, on fou executat el 1187 després de caure en poder dels Banu Ghàniya. Altres fonts diuen que va morir en la batalla de Gumart el 1186.

## Referències

* 1 2 3 Diccionari d'Història de Catalunya; ed. 62; Barcelona; 1998; p. 4
# Jordi Garcia Fernàndez

Jordi Garcia Fernàndez (Barcelona, 22 de novembre de 1963) és un biòleg, el qual la seva recerca se centra en com han aparegut les novetats evolutives presents en transicions clau al llarg de l'evolució dels metazoos. Des del 12 de gener de 2021 ostenta el càrrec de Vicerector de recerca de la Universitat de Barcelona i Professor Investigador Honorífic a la Universitat d'Oxford.
Després d'acabar els seus estudis de llicenciatura, en 1992 va publicar la seva tesi doctoral sota la supervisió del Dr. Emili Saló i Boix a la Universitat de Barcelona. Poc després es va traslladar a Oxford per la seva investigació postdoctoral, al laboratori de Peter Holland. En 1998, va publicar un article sobre el clúster Parahox a la revista Nature amb Peter Holland i Nina Brooke. L'any 2000, Jordi Garcia va rebutjar dirigir el projecte de genoma del anfioxo europeu a causa del pobre estat de la recerca a Espanya. En 2003 va obtenir la seva càtedra com a professor de genètica i en 2007 va ser nomenat professor investigador honorífic pel Merton College, Oxford. Després de ser elegit Director del departament de Genètica en el 2015 i (arran de la fusió de departaments) Director del departament de Genètica, Microbiologia i Estadística de la Facultat de Biologia de la Universitat de Barcelona en el 2016, va aconseguir la plaça de Vicerector de Recerca de la Universitat de Barcelona després de la victòria de l'equip liderat per Joan Guàrdia en les eleccions de desembre de 2020. Al llarg de la seva carrera, ha establert col·laboracions duradores amb diversos grups de recerca, tant nacionals com internacionals com Peter Holland (Oxford), Manuel Irimia (Barcelona), Hector Escrivá (Banyuls de la Marenda) o Jaime Carvajal (Sevilla).
Dins les seves responsabilitats, està coordinant per part de la UB i de forma conjunta amb la Gerència de la UB, l'impuls del BioCluster d'Innovació i Salut que tindrà lloc en el campus de Bellvitge, a L'Hospitalet. Un projecte definit pel Govern de la Generalitat com un projecte estratègic de país. Aquest projecte esta liderat inicialment per 7 socis (Ajuntament de L'Hospitalet, Hospital Universitari de Bellvitge, IDIBELL, Institut Català d'Oncologia, Universitat de Barcelona, Ajuntament d'Esplugues i l'Hospitalet Sant Joan de Déu).

## Referències

* ↑ «Vicerector de Recerca - Jordi García Fernández». Universitat de Barcelona. [Consulta: 7 febrer 2024].
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2021-01-10. [Consulta: 14 gener 2021].
* ↑ The ParaHox gene cluster is an evolutionary sister of the Hox gene cluster. Nature, 392, pp. 920 - 922 . ISSN: 0028-0836
* ↑ https://elpais.com/diario/2000/10/20/sociedad/971992805_850215.html
* ↑ https://www.lavanguardia.com/vida/20201218/6134465/joan-guardia-elegido-nuevo-rector-universidad-barcelona.html Arxivat 2021-01-10 a Wayback Machine.
* ↑ «El Govern aprova impulsar el projecte BioClúster d'Innovació i Salut», 15-12-2022. [Consulta: 28 maig 2024].
* ↑ «Acuerdo para impulsar y consolidar el proyecto del BioClúster de Innovación y Salud» (en espanyol europeu). [Consulta: 28 maig 2024].