OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Percival Kinnear Wise

Percival Kinnear Wise (Hong Kong britànic, 17 d'abril de 1885 - Aldeburgh, 7 de juny de 1968) CMG DSO va ser un jugador de polo i oficial de la Royal Air Force britànic que va néixer a Hong Kong. Era fill d'Alfred Gascoyne Wise, jutge de la Cort Suprema d'Hong Kong.
El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on guanyà la medalla de bronze en la competició de polo, formant equip amb Frederick Barrett, Dennis Bingham i Fred Guest.
Va ser capità de grup i va servir a l'exèrcit indi britànic i la Royal Flying Corps. Pels seus serveis durant la Primera Guerra Mundial va ser reconegut amb l'Orde del Servei Distingit i l'Orde de Sant Miquel i Sant Jordi.

## Referències

* 1 2 «Percival Wise Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2020. [Consulta: 21 juliol 2018].
* ↑ Laffaye, Horace A. Polo in Britain: A History (en anglès). McFarland, p. 113. ISBN 9780786489800 [Consulta: 25 gener 2016].
# Rodman Wanamaker

Rodman Wanamaker (Filadèlfia, 10 d'octubre de 1899 - Southampton, 3 de febrer de 1976) va ser un jugador de polo estatunidenc que va competir durant la dècada de 1920.
El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on guanyà la medalla de plata en la competició de polo. Boeseke compartí equip amb Tommy Hitchcock, Jr., Frederick Roe i Elmer Boeseke.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Rod Wanamaker». [Consulta: 17 desembre 2020].
* ↑ «Rodman Wanamaker Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2012-11-14. [Consulta: 21 juliol].
# Teignmouth Melville

Teignmouth Philip «Timothy» Melvill (Ciutat del Cap, Colònia del Cap, 13 de febrer de 1877 – King's Lynn, Norfolk, 12 de desembre de 1951) va ser un jugador de polo britànic.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on guanyà la medalla d'or en la competició de polo en superar a la selecció espanyola en la final. Melvill compartí equip amb John Wodehouse, Frederick Barrett i Vivian Lockett.

## Referències

* ↑ «Tim Melvill Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 13 de novembre 2012. [Consulta: 31 juliol 2017].
# Tommy Hitchcock

Tommy Hitchcock (Aiken, 11 de febrer de 1900 - Salisbury, 19 d'abril de 1944) va ser un jugador de polo i aviador estatunidenc que va que va morir en un accident aeri durant la Segona Guerra Mundial. Va ser inclòs pòstumament al Polo Hall of Fame.
Nascut a Carolina del Sud, els seus pares li ensenyaren a jugar al polo. Durant la Primera Guerra Mundial va unir-se al Lafayette Flying Corps a França. Allà fou capturat pels alemanys, però va aconseguir escapar-ne després de caminar més de 150 quilòmetres durant vuit nits fins a Suïssa. Després de la guerra va estudiar a la Universitat Harvard i la Universitat d'Oxford.
Com a jugador de polo el 1921 va liderar l'equip estatunidenc en la victòria a la Copa Internacional de Polo. El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on guanyà la medalla de plata en la competició de polo. Hitchcock compartí equip amb Elmer Boeseke, Frederick Roe, Rodman Wanamaker.
Es casà el 15 de desembre de 1928 amb Margaret Lederle Mellon, filla menor de l'empresari William Larimer Mellon. Durant diversos anys va entrenar un important equip de polo, els San Carlos Cardinals. El 1937, junt al seu company de polo Robert Lehman, fou soci de la firma d'inversió Lehman Brothers.
Com a tinent coronel de les Forces Aèries de l'exèrcit dels Estats Units durant la Segona Guerra Mundial va ser assignat com a assistent de l'agregat aeri de l'ambaixada dels Estats Units a Londres, Anglaterra. Va ajudar en el desenvolupament de l'avió de caça P-51 Mustang i va morir mentre en pilotava un en una sessió de proves.

## Referències

* ↑ «Tommy Hitchcock Jr.». Olympedia. [Consulta: 28 octubre 2021].
* ↑ Tax, Jeremiah (March 18, 1985). «Tommy Hitchcock: A War Hero And Shining Star Of Sports' Golden Age». Sports Illustrated (en en-us).
* 1 2 3 «Olympedia – Tommy Hitchcock». [Consulta: 8 setembre 2024].
* ↑ «Brilliant Throng Sees Opening of Polo Season». San Francisco Examiner, 10-02-1929, p. 66.
* ↑ Aldrich, Nelson W. American Hero: The True Story of Tommy Hitchcock: Sports Star, War Hero, and Champion of the War-winning P-51 Mustang, 2016, p. 187. ISBN 9781493022885.
* ↑ «Firms In Wall St. Get New Partners; Lehman Brothers Add Thomas Hitchcock Jr. and Joseph A. Thomas to Members». The New York Times, 04-01-1937.
* ↑ «Lt. Col. Thomas Hitchcock is Killed in Plane Crash». Daily Racing Form at University of Kentucky Archives, 21-04-1944. [Consulta: 26 novembre 2018].
# Enric Olivé Martínez

Enric Olivé Martínez (Cambrils, 11 de setembre de 1914 - 10 d'abril de 2004) fou un polític català nascut a Cambrils i establert a Tarragona des de petit, alcalde de Tarragona entre 1949 i 1954.
Pius XII li atorgar el 1952 la distinció de Cavaller de l'Orde de Sant Silvestre Papa. Officier d'Académie per nomenament del Ministre de l'Education Nacionale, el 5 de maig de 1953. Creu d'Alfonso X el Sabio. Creu de Cisneros.

## Biografia

Enric Olivé era un home d'orígens humils, fill de ferroviaris. Residia a Tarragona quan va esclatar la Guerra Civil espanyola. Com que era president de la Federació de Joves Cristians, va ser empresonat i condemnat a mort.
El febrer de 1949 fou nomenat alcalde de Tarragona, càrrec que ocupà fins al desembre de 1954. Va crear la Universitat Laboral i la Ciutat Residencial, va impulsar la recuperació del Conservatori de Música i va encapçalar la transformació urbanística de la ciutat sota el lema "Tarragona endavant" i va ampliar el sector de Comte Vallellano de la Rambla Nova de Tarragona pel seu centenari, on inaugurà la font del centenari. També fou Procurador en Corts de 1949 a 1955.
L'any 1970 va ser l'impulsor de la fusió de les dues colles castelleres que van originar els Xiquets de Tarragona i va revifar el nivell casteller de la ciutat, que en aquell moment amb prou feines aixecava construccions de set. Fou el primer president del Patronat de Castells de Tarragona, entitat organitzadora del Concurs de Castells de Tarragona, i fou fundador i primer president de la Coordinadora de Colles Castelleres de Catalunya, entitat creada el 1990. Fou nomenat Prohom Casteller.
El 1980 fou elegit diputat al Parlament de Catalunya per Convergència i Unió amb Unió Democràtica de Catalunya. Va presidir la Reial Societat Arqueològica entre el 1985 i el 1992.
L'Ajuntament de Tarragona li atorgà la Medalla de la Ciutat el 1994. Les seves memòries estan recollides en el llibre Memòries involuntàries, en format d'entrevista amb el periodista Antoni Coll i Gilabert.
Després d'anys de tenir la malaltia de Parkinson, va morir el dissabte 10 d'abril del 2004 a l'edat de 89 anys.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 vilaweb.cat, 12 d'abril de 2004, Tarragona enterrarà demà l'exalcalde Enric Olivé, mort diumenge als 89 anys
* ↑ Ajuntament de Tarragona, Enric Olivé Martínez. Febrer 1949 - desembre 1954 Arxivat 2010-11-19 a Wayback Machine.
* ↑ Fitxa del Congrés
* ↑ Castellers de Lleida, Diccionari, Prohom Casteller
# Tomasa Canals Talens

Tomasa Canals Talens (Carcaixent, 22 d'abril de 1744 - La Barraca d'Aigües Vives, 21 de juny de 1805) fou una colona valenciana, pionera de la població de la Barraca d'Aigües Vives.
Filla de Vicent Canals i Carbonell i Mariana Talens i Pérez, es va casar el 10 de març de 1763 amb Raimundo Martínez Ramos, de Carcaixent. D’este matrimoni van nàixer quatre fills: Mariana (1764), Agustí (1766) i Mariana (1768). I en segones núpcies es va casar el 19 de setembre de 1775 amb Agustí Piera i Pla, major, llaurador, habitador de la Barraca d’Aigües Vives. D’este matrimoni consten batejats a Carcaixent, entre altres: Francesca (1777), Antoni Vicent (1779), Agustina Maria (1783), Maria Antònia (1786). Fou una de les colones que firmaren la carta de població de la Barraca d’Aigües Vives l’any 1796. Va fer testament el 30 de maig de 1805 davant el notari Josep Tomàs Rubió.

## Bibliografia

* Algunes qüestions històriques de la vall i convent d'Aigües Vives. Ajuntament d'Alzira, 2022. 978-84-95686-70-1

## Referències

* ↑ G.D. «Els cognoms que colonitzaren la Barraca perviuen en Alzira». Levante-EMV, 29-05-2022. [Consulta: 10 març 2023].
* ↑ Llibret de la PV Aigües Vives, 2009-2010, p. 12.
# David Teniers el Vell

David Teniers el Vell (Anvers, 1582 - 1649), va ser un pintor barroc flamenc, nascut a Anvers.
Va rebre la seva primera formació d'art del seu germà també pintor Juliaen, i va estudiar amb Rubens a Anvers i posteriorment amb Adam Elsheimer a Roma. Va ser membre del gremi d'Anvers de pintors el 1606.
Encara que la seva ambició el va portar de vegades a provar les seves habilitats en grans composicions religioses, històriques i mitològiques, la seva fama prové principalment dels seus paisatges i pintures de festes de camperols, d'escenes de kermesse i similars, que manifesten un sentit humorístic, i que sovint es confonen amb els primers treballs del seu fill David, conegut com a David Teniers el Jove.
Hi ha una gran pintura seva a l'església de Sant Pau a Anvers, representant els Treballs de la Caritat. A la Galeria de Viena hi ha quatre paisatges pintats per Teniers sota la influència d'Elsheimer, i quatre temes mitològics petits, entre ells Vertumnus i Pomona, i Juno, Jupiter i Io. La National Gallery de Londres té una escena característica de vida de poble, Jugant a bitlles, un Conversa de tres homes i una dona, i un gran paisatge rocós. Uns altres exemples del seu treball es troben a les galeries de Sant Petersburg, Madrid, Brussel·les, Múnic, Dresden i Berlín (La Temptació de Sant Antoni).
Teniers també va ser un reeixit marxant d'art, i se sap que va assistir a la fira de Saint Germain a París el 1635, amb un gran nombre de pintures pròpies i dels seus quatre fills.

## Vegeu també

* El tir de ballesta

## Referències

* Aquest article incorpora text d'una publicació que es troba en domini públic: Chisholm, Hugh. Encyclopædia Britannica (edició de 1911) (en anglès). 11a ed. Cambridge University Press, 1911.
# Batalla d'Adrianòpolis (1003)

La batalla d'Adrianòpolis de l'any 1003 va ser un combat entre l'Imperi Búlgar i l'Imperi Romà d'Orient.
L'any 996 Basili II Bulgaròcton va derrotar el tsar Samuel vora el riu Esperqueu i va reconquerir Tessàlia i el Peloponès i el 1002 va assolar Macedònia. Però Samuel va reorganitzar les seves forces, va llençar el contraatac i va saquejar Adrianòpolis (1003), que no obstant va abandonar tot seguit.

## Referències

* ↑ «History of Macedonia». History of Macedonia.com. [Consulta: 21 novembre 2022].
# Silà d'Ambràcia

Silà (Silanos, Σιλανός) va ser un endeví ambraciota que va acompanyar a Cir el Jove en la seva expedició contra el seu germà, el rei Artaxerxes II de Pèrsia, l'any 401 aC.
Una mica abans de la batalla de Cunaxa, Cir li va donar deu talents o 3.000 dàrics d'or perquè Silà onze dies abans havia anunciat al rei que no presentaria batalla en deu dies, tal com va ser. Després el trobem al servei de Xenofont, que era mercenari de Cir en l'Expedició dels deu mil, quan aquest va voler fundar una ciutat. Abans de comunicar a ningú els seus projectes va cridar Silà per preguntar-li si ho havia de fer. Aquest, que havia conservat amb cura els diners que havia rebut de Cir i tenia pressa per tornar a Grècia, va revelar a l'exèrcit les intencions de Xenofont, de quedar-se en territori persa per a fundar una ciutat i adquirir fama i poder.
Es van produir divisions dins de l'exèrcit i Xenofont va dir que les últimes prediccions de Silà fetes a partir dels sacrificis, li havien dit que les víctimes eren favorables però que les entranyes parlaven d'una conspiració contra ell. Va proposar abandonar el projecte de construir la ciutat i tornar a Grècia. Però no tothom ho volia, i Silà va intentar dir, cridant, que els que volguessin marxar que ho fessin, però els soldats el van amenaçar amb castigar-lo si el sorprenien fugint. Després de diverses alternatives va aconseguir escapar sol en una nau que va comprar a Heraclea Pòntica. Xenofont diu que en aquesta ciutat van voler fer uns sacrificis per agrair als déus el viatge i veure què els preparava el futur fins a arribar a casa, però Silà ja havia escapat, i va intervenir d'endeví Arexió d'Arcàdia.

## Referències

* ↑ Montero, Santiago. Diccionario de adivinos, magos y astrólogos de la antigüedad. Valladolid: Trotta, 1997, p. 272. ISBN 8481641618.
# Nicolas Edet

Nicolas Edet (La Ferté-Bernard, Sarthe, 2 de desembre de 1987) és un ciclista francès, professional des del 2011. Actualment corre a l'equip Cofidis.
Com a professional sols destaquen victòries en classificacions secundàries, com ara la muntanya a la Volta a Àustria del 2011 i el premi de la combativitat en la 1a etapa del Tour de França del 2012.

## Palmarès

* 2007
** Vencedor d'una etapa al Tour de Faso
* 2010
** 1r al Tour del Franc Comtat
** Vencedor d'una etapa al Tour del País de Savoia
** Vencedor d'una etapa al Giro de la Vall d'Aosta
* 2011
** Vencedor de la classificació de la muntanya a la Volta a Àustria
* 2012
** Combativitat en la 1a etapa del Tour de França
* 2013
** 1r de la classificació de la muntanya a la Volta a Espanya
* 2014
** Vencedor d'una etapa al Rhône-Alpes Isère Tour
* 2018
** 1r al Tour del Llemosí i vencedor d'una etapa

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2011. Abandona (8a etapa)
* 2013. 104è de la classificació general. 1r de la classificació de la muntanya
* 2019. 18è de la classificació general

### Resultats al Tour de França

* 2012. 128è de la classificació general. Premi de la Combativitat en la 1a etapa
* 2014. 77è de la classificació general
* 2015. 111è de la classificació general
* 2016. 106è de la classificació general
* 2017. 76è de la classificació general
* 2018. 43è de la classificació general
* 2019. Abandona (6a etapa)
* 2020. 49è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2020. Abandona (15a etapa)
* 2021. Abandona (14a etapa)

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
# Boscos de miombo del Zambeze Central

Els boscos de miombo del Zambeze Central és una ecoregió de l'ecozona afrotropical, definida per WWF, que s'estén de nord-est a sud-oest, des de Tanzània i Burundi, a través de la República Democràtica del Congo i Malaui, fins a Zàmbia i Angola.
Forma part de la regió denominada sabana arbrada de miombo central i oriental, inclosa en la llista Global 200.

## Descripció

És una ecoregió de sabana, una de les més extenses d'Àfrica, amb una superfície d'1.184.200 quilòmetres quadrats; ocupa l'oest de Tanzània, l'est i sud de Burundi, el sud-est de la República Democràtica del Congo, el nord de Malawi i de Zàmbia i l'extrem oriental d'Angola.
Limita al nord amb el mosaic de selva i sabana de la conca del llac Victoria i el llac Victoria, al nord-est amb la sabana arbustiva de Tanzània i la selva muntanyenca d'Àfrica oriental, a l'oest amb la selva muntanyenca de la falla Albertina, el mosaic de selva i sabana del Congo meridional i els boscos de miombo d'Angola, al sud-oest amb les pastures del Zambeze occidental i la selva seca del Zambeze, al sud-oest amb la sabana arbrada de teca del Zambeze, al sud amb la sabana arbrada de mopane del Zambeze i la sabana arbrada de miombo meridional, i a l'est amb el mosaic muntanyenc de prada i selva del Rift meridional i la sabana arbrada de miombo oriental. També conté en el seu interior el matoll d'Itigi i Sumbu i diversos enclavaments de la prada inundada del Zambeze.
El clima és àrid, amb severes sequeres, però existeixen en la ecorregió nombrosos aiguamolls, que cobreixen el 30% de la seva superfície.

## Flora

La vegetació típica de miombo (gèneres Brachystegia, Julbernardia, i Isoberlinia) està enriquida amb gran nombre d'arbres sempre verds.

## Fauna

La fauna és molt diversa, tant pel que fa als mamífers com a les aus i els amfibis, encara que la densitat de grans animals és baixa.

## Endemismes

Només dues musaranyes són endèmiques entre els mamífers: Crocidura ansellorum i Crocidura zimmeri, així com dues aus: el teixidor de Lufira (Ploceus ruweti) i l'astrild de cara negra (Estrilda nigriloris).
Entre l'herpetofauna, el nombre d'endemismes és major: es coneixen 19 espècies de rèptils endèmiques i 13 d'amfibis.

## Estat de conservació

Vulnerable. A les zones properes a llacs o muntanyes, amb elevada densitat de població humana, l'ecosistema es troba degradat a causa de la caça, l'agricultura de secà, la desforestació i la mineria.

## Protecció

Hi ha en la ecoregió 14 parcs nacionals, 13 reserves de caça i nombroses àrees protegides d'altres tipus, com el Parc Nacional Kasungu, a Malawi.

## Enllaços externs

* Central Zambezian Miombo woodlands (World Wildlife Fund)
* Central Zambezian Miombo woodlands (National Geographic)
# Boscs d'Acàcia-Baikiaea de Kalahari

Els boscs d'Acàcia-Baikiaea de Kalahari és una ecoregió localitzada en Botswana, nord de Namíbia, Sud-àfrica i Zimbàbue.

## Configuració

Aquests boscos de baixa densitat arbòria cobreixen el centre del sud d'Àfrica, des del nord de Namíbia fins a sud-est de Botswana i fins al bloc Tuli de Sud-àfrica. A Botswana hi ha una altra àrea al nord del delta de l'Okavango i del Pan Makgadikgadi cap a la frontera del parc nacional de Chobe i després a l'est fins a la frontera amb Zimbàbue. Tot això és semiàrid, amb poca aigua superficial. Les sequeres es produeixen aproximadament cada set anys. Les precipitacions, quan es produeixen, són principalment a l'estiu, d'octubre a març.

## Flora

La flora depèn de la disponibilitat d'aigua. La secció nord a l'oest del delta de l'Okavango i cap a Namíbia té un clima més humit i el bosc dominat per Baikiaea plurijuga amb sabana arbustiva. A les zones dures del sud, el clima es fa més àrid i les plantes estan dominades per acàcies xeròfiles.

## Fauna

La fauna inclou el rinoceront blanc i negre. Els gossos salvatges i l'elefant també són notables. Els grans mamífers que migren a través de la regió inclouen nyu blau (Connochaetes taurinus), eland (Taurotragus oryx), zebra (Equus burchelli), búfal africà (Syncerus caffer) i búfal vermell (Alcelaphus buselaphus). La regió és rica en fauna avícola, inclòs el calau de Bradfield (Tockus bradfieldi).

## Amenaces i preservació

Els problemes de la regió inclouen la població humana baixa però creixent i l'augment de la ramaderia. El moviment anual dels grans herbívors és ara detingut per tanques de control veterinari dirigides a la febre aftosa del bestiar boví, amb efectes devastadors sobre la seva capacitat de traslladar-se a fonts d'aigua en temps de sequera. La caça comercial és un element important del turisme a la regió, però la caça il·legal representa la principal amenaça per a la vida salvatge. Les àrees protegides de la regió inclouen la reserva de caça central de Kalahari a Botswana, el parc nacional de Khaudom a Namíbia i el parc nacional de Nxai Pan, però hi ha poca protecció a la zona densa del sud de l'ecoregió. La mina de diamants d'Orapa es troba al centre de la regió, però no representa una amenaça per a la vida salvatge.

## Desert de Kalahari

El desert de Kalahari té una extensió molt més gran que l'ecoregió de Sabana Boscosa d'Acàcia-Baikiaea. L'ecoregió és la part menys desèrtica del Kalahari.

## Referències

* ↑ «Tropical and subtropical grasslands, savannas and shrublands» (en anglès). WWF. [Consulta: 12 maig 2019].
* ↑ «Buscador de regions africanes» (en anglès). FBl. [Consulta: 12 maig 2019].
# Castell d'Aspremont

El castell d'Aspremont fou la residència dels vescomtes d'Orte, que van acabar agafant el nom de família d'Aspremont.
Es va construir a una data incerta, potser cap al final del segle xi, sobre el turó d'Aspremont no lluny de Peyrehorade, que domina el riu de les Gaves des de més de 70 metres. El conjunt s'estenia per una plataforma de 140 x 160 metres bordejat de barbacanes, i acollia festes i tornejos; el 1565 va acollir la cort francesa; tenia una església de vers el 1200, rases i muralles; hi havia també jardins, horta i estables i granges de fenc, lloc pels pocs, una ferreria, rentadors, gossera, ocellera, falconera i un parc amb alguns animals exòtics, cérvols, i animals domesticats; a la part elevada una mena de torre de 15 metres d'altura coneguda com a Torre d'En Garsia (pel vescomte Garcia, segurament Garcia II Llop 1065-1067) presumpte constructor; una torrassa s'hi va afegir al segle xiii al lloc de la torre primitiva; les ruïnes de la torrassa central encara es conserven i s'hauria construït vers 1250 per la vescomtessa regent Aumus de Cognac. Peyrehorade es va originar al seu entorn estimulada pel vescomte Arnau Ramon I el Croat vers 1221 (o Ramon Arnau I el seu antecessor). Algunes fires es van decretar el 1358.
Abans del segle xv es va construir un nou castell a la "Petra Forata", a Peyrehorade. La darrera vescomtessa fou Llúcia Antonieta (1772-1793) casada amb Joan, comte de Montréal i Troisvilles, marquès de Moneins, vescomte de Tardets, baró de Montory i Beyrie, va arranjar el castell de Petra Forata, i en honor del seu marit el va rebatejar com castell de Montréal.

## Referències

* Castells d'Orte Arxivat 2012-02-06 a Wayback Machine.
# Guillaume Martin

Guillaume Martin (París, 9 de juny de 1993) és un ciclista francès, professional des del 2016. Actualment corre a l'equip Cofidis. En el seu palmarès destaca la victòria a la Lieja-Bastogne-Lieja sub-23 de 2015, el Giro de Toscana de 2017 i el Circuit de La Sarthe de 2018.

## Palmarès

* 2011
** Vencedor d'una etapa a la Cursa de la Pau júnior
* 2013
** Vencedor de 2 etapes al Tour del Jura
* 2015
** 1r a la Lieja-Bastogne-Lieja sub-23
** 1r a l'Annemasse-Bellegarde et retour
** Vencedor d'una etapa al Tour de l'Avenir
* 2017
** 1r al Tour del Gavaudan Llenguadoc-Rosselló i vencedor d'una etapa
** 1r al Giro de Toscana i vencedor d'una etapa
** Vencedor d'una etapa al Tour del Llemosí
* 2018
** 1r al Circuit de La Sarthe i vencedor d'una etapa
* 2019
** Vencedor d'una etapa al Giro de Sicília
* 2020
** 1r de la Classificació de la muntanya a la Volta a Espanya
* 2021
** 1r al Mercan'Tour Classic Alpes-Maritimes

### Resultats al Tour de França

* 2017. 23è de la classificació general
* 2018. 21è de la classificació general
* 2019. 12è de la classificació general
* 2020. 11è de la classificació general
* 2022. No surt (9a etapa)
* 2023. 10è de la classificació general
* 2024. 13è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2020. 14è de la classificació general. 1r de la Classificació de la muntanya

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2022. 14è de la classificació general

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Guillaume Martin a ProCyclingStats