OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Concert per a violoncel (Panufnik)

El Concert per a violoncel és una composició per a violoncel i orquestra del compositor Andrzej Panufnik. L'obra va ser encarregada per l'⁣Orquestra Simfònica de Londres per al violoncel·lista Mstislav Rostropóvitx. L'estrena mundial va ser interpretada per Rostropóvitx i l'Orquestra Simfònica de Londres sota la batuta de Hugh Wolff el 24 de juny de 1992. El concert va ser l'última composició completa de Panufnik, que es va acabar només dues setmanes abans de la seva mort, el 27 d'octubre de 1991.

## Composició
### Història

El Concert per a violoncel va ser escrit a petició del violoncel·lista Mstislav Rostropóvitx, pel qual Panufnik tenia una "profunda admiració". La peça va suposar el tercer i últim encàrrec del compositor per part de l'Orquestra Simfònica de Londres. Panufnik va descriure part de la seva inspiració per al treball a les notes del programa de partitura, i va comentar: "Com en els meus treballs anteriors, una certa visió interioritzada de les proporcions geomètriques em va donar l'estructura de tota la composició: aquesta vegada la màndorla, el palindròmic en forma d'ametlla figura al centre de dos cercles iguals i superposats, que sovint he observat teixits en els dissenys de l'art i l'arquitectura religiosa antiga. Em va intrigar la idea que cada moviment del Concert pogués ser un palíndrom en si mateix i també un reflex l'un de l'altre.

### Estructura

El Concert per a violoncel té una durada aproximada de 18 minuts i es distribueix en dos moviments⁣:
* Adagio
* Vivace

### Instrumentació

L'obra està escrita per a violoncel sol i una petita orquestra formada per dos oboès, dos clarinets, trompa, un percussionista (caixa, tambor tenor i bombo) i cordes.

## Recepció

Revisant un enregistrament fet a partir de l'estrena mundial, Arnold Whittall de Gramophone va escriure: "La música de Panufnik mai no manca de certesa en el seu propòsit. Pot haver-hi una certa falta d'idees memorables, però en aquest concert, la intensitat del sentiment i el domini de la forma i la textura el mostren en la seva faceta més convincent". Revisant una gravació posterior del concert a l'àlbum amb el Concert per a piano (1962) i el Concert per a violí (1971) del compositor, Ivan Moody, també escrivint per a Gramophone, va descriure la peça com "una de les músiques més intrigants de Panufrik". Va reflexionar: "També hi ha foscor al Concert per a violoncel, última composició de Panufnik escrita per a Rostropóvitx, també té un fons de foscor. Sembla sorgir de la penombra més profunda, guanyant presència a poc a poc. Així i tot, és també una obra d’aspiració, amb la línia solista que puja constantment, com una tija que cerca la llum."

## Referències

* 1 2 3 Panufnik, Andrzej. «Cello Concerto». Boosey & Hawkes. [Consulta: 3 agost 2020].
* ↑ Kozinn, Allan. «Sir Andrzej Panufnik Is Dead; Composer and Conductor Was 77». The New York Times, 29-10-1991. [Consulta: 3 agost 2020].
* ↑ Whittall, Arnold. «Panufnik Cello Concerto - Review». Gramophone, 1993. [Consulta: 3 agost 2020].
* ↑ Moody, Ivan. «Panufnik: 'Symphonic Works, Vol 8'». Gramophone, 01-11-2014. [Consulta: 3 agost 2020].
# Eduard de Wittelsbach

Eduard de Wittelsbach, en alemany Eduard von der Pfalz, (La Haia, Holanda, 5 d'octubre de 1625 - París, 10 de març de 1663) fou el sisè fill de l'elector Palatí i rei de Bohèmia Frederic V del Palatinat (1596 - 1632) i d'Elisabet d'Anglaterra (1596 - 1662). Va néixer a La Haia quan els seus pares eren a l'exili després de la derrota de la batalla de la Muntanya Blanca que li va suposar perdre la corona de Bohèmia. El seu pare era calvinista i va morir el 1632, quan ell tenia set anys. Però Eduard, influenciat per la seva dona, es va convertir al catolicisme tot i les amenaces de la seva mare, que el va excloure de la línia de successió del Palatinat. El 24 d'abril de 1645 es va casar amb Anna Gonzaga (1616 - 1684), filla del duc de Màntua Carles I (1580 - 1637) i de Caterina de Lorena (1585 - 1618). El matrimoni va tenir tres filles:
* Lluïsa Maria (1647 - 1679), casada amb el príncep Carles Teodor de Salm (1645 - 1710).
* Anna Enriqueta (1648 - 1723), casada amb Enric Juli de Borbó-Condé (1643 - 1709).
* Benedicta Enriqueta (1652 - 1730), casada amb el duc Joan Frederic de Brunsvic-Lüneburg (1625 - 1679).

## Bibliografia

* Anna Wendland: Pfalzgraf Eduard und Prinzessin Luise Hollandine, zwei Konvertiten des Kurhauses Pfalz-Simmern, in Neue Heidelberger Jahrbücher, Band 16, 1909, S. 43 ff.
* Geschichte der Rheinischen Pfalz nach ihren politischen, kirchlichen und literarischen verhältnissen, Band 2, Mohr, 1856, S. 517
# Atac desconegut de clau compartida

Un atac desconegut de clau compartida (UKS) contra un acord de clau autenticada (AK) o contra un acord de clau autenticada amb confirmació de clau (AKC), Tal com ho defineixen Blake-Wilson & Menezes (1999), és un atac pel qual una entitat $A$ acaba creient que comparteix una clau amb $B$, i encara que aquest és el cas, $B$ creu erròniament que la clau la comparteix amb una entitat $E\neq A$.
En altres paraules, en un UKS, un oponent, per exemple Eva, força a les parts honestes Alice i Bob a establir una clau secreta on almenys un d'ambdós: Alice o Bob, no sap que la clau secreta es comparteix amb un tercer. Per exemple, Eva pot forçar Bob perquè cregui que comparteix la clau amb ella (Eva), mentre que en realitat comparteix la clau amb Alice. Així queda amagada la realitat, ja que Bob desconeix la seva "compartició de clau" amb Alice.

## Resultat d'atacs

El programa de missatgeria Signal va sucumbir a una prova d'atac desconegut de clau compartida tot i que el govern alemany no li va donar importància i va seguir recomanant el sistema d'encriptació basat en Open Whisper Systems.

## Referències

* 1 2 Blake-Wilson, Simon; Menezes, Alfred. «Unknown Key-Share Attacks on the Station-to-Station (STS) Protocol». A: Public Key Cryptography. Berlin, Heidelberg: Springer Berlin Heidelberg, 1999, p. 154–170. DOI 10.1007/3-540-49162-7_12. ISBN 978-3-540-65644-9.

## Bibliografia

* Blake-Wilson, S.; Menezes, A. Public Key Cryptography. 1560. Springer, 1999, p. 154–170. «Unknown Key-Share Attacks on the Station-to-Station (STS) Protocol»
# Ave verum corpus (Mozart)

Ave verum corpus ("Ave, veritable cos") (K. 618), és un motet en re major compost per Wolfgang Amadeus Mozart el 1791. És una adaptació de l'himne llatí Ave verum corpus. El motet va ser compost per la festa del Corpus Christi i Mozart el va dedicar a Anton Stoll, un músic de Baden bei Wien. El manuscrit autògraf data del 17 de juny de 1791.

## Història

Mozart va compondre el motet el 1791 mentre componia la seva òpera La flauta màgica (Die Zauberflöte). El va escriure mentre visitava la seva muller Constanze, qui estava embarassada del seu sisè fill (Franz Xaver), i restava en el balneari de Baden bei Wien. Mozart va agafar com a referència l'himne eucarístic del segle xiv en llatí, Ave verum corpus. Va escriure el motet per Anton Stoll, un amic del seu i de Joseph Haydn. Stoll era el director musical de la parroquial de St. Stephan a Baden bei Wien. Té només quaranta-sis compassos i és per a cor de SATB, instruments de corda i orgue. El manuscrit de Mozart conté indicacions mínimes, amb únic sotto voce al començament.
El motet va ser compost menys de sis mesos abans de la mort de Mozart. Prefigur detalls presents en el Rèquiem, com gestos declamatoris, textures, i la integració d'elements estilístics anteriors i posteriors. Mentre el Rèquiem és una composició dramàtica, el motet expressa els pensaments eucarístics amb un mitjà més senzill, més propi d'un cor d'església d'una ciutat petita.
Franz Liszt cita el motet de Mozart en la seva perça per a piano, Evocation à la Chapelle Sixtine. Piotr Ilitx Txaikovski incorpora una orquestració de la transcripció de Liszt en la seva quarta suite orquestral, Mozartiana, Op. 61.

## Melodia

* Ave verum corpus
* Performed by the Senftenberg Orchestra and Chorus
El començament de la melodia és de la manera següent:

## Referències

* 1 2 p. 372, Küster, Whittall (1996) Konrad, Mary. Oxford Mozart: a Musical Biography Oxford University Press
* 1 2 3 Ave Verum Corpus, K 618 britannica.com, accés 31 maig 2018
* ↑ p. 351, Heartz (2009) Daniel. Nova York. Mozart, Haydn and Early Beethoven: 1781–1802 W. W. Norton & Co.
* ↑ p. 33, Wolff (1998) Christoph. Berkeley, California Mozart's Requiem: Historical and Analytical Studies, Documents, Score University of California Press. Whittall (translator) Mary
* ↑ Rusch: Abraham: Mozart’s Communion: A Holistic Harmonic Analysis of “Ave Verum Corpus” Arxivat 2019-05-28 a Wayback Machine. pages.stolaf.edu, 14 març 2014, accés 31 Maig 2018
* ↑ pp. 42–43, Walker (1996) Alan. Ithaca, New York Franz Liszt: The Final Years 1861–1886 Cornell University Press
* ↑ Brown (1992) David. Nova York Tchaikovsky: The final years, 1885–1893 W. W. Norton & Co, p. 115

## Enllaços externs

* Ave verum corpus KV 618: Partitura i Informe crític (alemany) al Neue Mozart-Ausgabe
* Partitures lliures of Ave verum corpus a Choral Public Domain Library (ChoralWiki)
* «Bibliografia relacionada amb Ave verum corpus (Mozart)» (en alemany). Al catàleg de la Biblioteca Nacional d'Alemanya.
# Dmitri Kàrpov

Dmitri Kàrpov (Karaganda, 23 de juliol, 1981) és un atleta kazakh que participa en les proves combinades de l'heptatló i el decatló.
Guanyà la medalla de bronze en decatló als Jocs Olímpics d'Atenes 2004 amb 8.725 punts, el que representa també l'actual rècord asiàtic de la prova.

## Millors marques

* 100 metres llisos - 10"50 (2004)
* 200 metres llisos - 21"65 (2003)
* 400 metres llisos - 46"81 (2004)
* 1500 metres llisos - 4:32"34 (2006)
* 110 metres tanques - 13"93 (2002)
* Salt d'altura- 2,12 (2003)
* Salt de perxa - 5,30 (2008)
* Salt de llargada - 8,05 (2002)
* Llançament de pes - 16,49 (2008)
* Llançament de disc - 52,80 (2004)
* Llançament de javelina - 60,31 (2006)
* Decatló - 8.725 (2004)

## Resultats

| Any | Competició | Lloc | Resultat | Prova |
| 2000 | Campionat del Món Júnior | Santiago de Xile | 4t | Decatló |
| 2002 | Jocs Asiàtics | Busan, Corea del Sud | 2n | Decatló |
| 2002 | Campionat d'Àsia | Colombo, Sri Lanka | 8è | Salt de llargada |
| 2003 | Campionat del Món | París, França | 3r | Decatló |
| 2004 | Jocs Olímpics | Atenes, Grècia | 3r | Decatló |
| 2004 | Campionat del Món en PC | Budapest, Hongria | 4t | Heptatló |
| 2005 | Campionat del Món | Hèlsinki, Finlàndia | DNF | Decatló |
| 2006 | Jocs Asiàtics | Doha, Qatar | 1r | Decatló |
| 2007 | Campionat del Món | Osaka, Japó | 3r | Decatló |
| 2008 | Campionat del Món en PC | València, Espanya | 3r | Heptatló |
| 2008 | Jocs Olímpics | Beijing, RP Xina | DNF | Decatló |
| 2009 | Campionat del Món | Berlín, Alemanya | 21è | Decatló |
Llegenda: DNF= no va acabar (Did Not Finsih).
# Birgit Malsack-Winkemann

Birgit Malsack-Winkemann (Darmstadt, 12 d'agost de 1964) és una política alemanya del partit d'ultradreta populista Alternativa per a Alemanya (AfD). Va ser membre del Bundestag entre 2017 i 2021.

## Biografia

Malsack-Winkemann va néixer l'any 1964 a la ciutat de Darmstadt i va estudiar dret. D'ençà 2003, Malsack-Winkemann és jutge d'assumptes jurídics a Berlín. El 2013 va entrar a la recent fundada AfD tot esdevenint diputada del Bundestag el 2017. El juny de 2021 no va aconseguir entrar a la llista AfD per al Bundestag, després de perdre contra Georg Pazderski.
El 7 de desembre de 2022, va ser detinguda per la seva suposada implicació amb un grup d'extremistes de dreta vinculats al moviment Reichsbürger que planejava un cop d'estat contra el govern alemany. Malsack-Winkemann s'hauria convertit presumptament en la ministra de justícia del govern format d'haver reeixit els seus plans.

## Referències

* ↑ «AfD beendet Kandidatenkür für die Wahl». .
* ↑ «AfD im Bundestag: Sie kommen …». , 19-10-2017.
* ↑ RBB24.de: Mit holprigem Start in Richtung Bundestag Arxivat 2021-12-24 a Wayback Machine., June 2021
* ↑ tagesschau.de. «Bundesweite Razzia wegen geplanten Staatsstreichs» (en alemany). tagesschau.de. [Consulta: 7 desembre 2022].
* ↑ Philip Oltermann «Key figures behind alleged far-right plot to overthrow the German government». The Guardian, 07-12-2022 [Consulta: 7 desembre 2022].
# Bob Barnes

Bob Barnes (Portland, 8 de març de 1913 - Carmel Valley Village, novembre 1970) va ser un dibuixant de còmics nord-americà, conegut per les seves tires còmiques amb gags temàtics matrimonials, com The Better Half.
La primera tira còmica sindicada de Barnes va ser Laugh of the Week / Laff of the Week del 1947 al 1951, succeït per Double-Take del 1952 al 1957. Barnes va llançar The Better Half amb el Register and Tribune Syndicate el 1956, va fer la tira fins a la seva mort per càncer el 12 de novembre de 1970. Unes quantes tires van aparèixer després de la seva mort, continuant fins al 1971.
Va rebre de la National Cartoonists Society el Newspaper Panel Cartoon Award per The Better Half el 1958.

## Vida personal

La seva dona, Ruth, va col·laborar amb ell en el seu treball i es va fer càrrec d'escriure The Better Half després de la seva mort.

## Referències

* 1 2 "Cancer Kills Cartoonist Bob Barnes," Montreal Gazette (Nov. 14, 1970).
* ↑ "Ask The Archivist: Bob Barnes Centennial," Comics Kingdom (November 27, 2013).
* ↑ NCS Awards

## Bibliografia

* Strickler, Dave. Còmics i artistes sindicats, 1924–1995: l'índex complet. Cambria, CA: Comics Access, 1995.ISBN 0-9700077-0-1 .

## Enllaços externs

* Biblioteca de dibuixos animats de Billy Ireland i base de dades d'art del museu
# Brasero

Brasero és un programa enregistrador de discos òptics de llicència lliure per a sistemes operatius basats en Unix, que serveix com a interfície (mitjançant GTK+) per a cdrtools, dvd+rw-tools (també anomenat growisofs) i opcionalment libburn. Brasero és l'aplicació per defecte de CD/DVD en els escriptoris GNOME.

## Característiques
### Dades

Brasero és compatible amb els formats de CD i DVD. Permet l'edició del contingut del disc i pot eliminar, moure i canviar el nom dels fitxers que es troben dins de carpetes. També permet gravar dades en CD/DVD sobre la marxa, és a dir, sense haver de desar la informació de forma prèvia, per exemple una còpia CD a CD.
L'aplicació permet el filtratge automàtic dels arxius no desitjats, incloent-hi els arxius ocults, trencats i enllaços simbòlics recursius i arxius que no s'ajustin a l'estàndard de CD de Joliet. Brasero suporta multisessió, l'extensió Joliet i pot crear una imatge del disc dur de l'usuari.

### Àudio

En crear CD d'àudio Brasero escriu informació CD-TEXT de forma automàtica, utilitzant GStreamer. També suporta l'edició d'informació CD-TEXT i pot gravar CD d'àudio sobre la marxa. Pot utilitzar tots els formats d'àudio manejats en la instal·lació local del GStreamer, incloent-hi Ogg, FLAC i MP3. Brasero també pot buscar arxius d'àudio que es troben dins de carpetes acabades de deixar.

### Còpia

Brasero pot copiar un CD/DVD al disc dur de l'usuari en format ISO i pot copiar DVD i CD sobre la marxa. Suporta una sessió de DVD de dades i qualsevol tipus de CD.

### Altres característiques

Brasero també pot esborrar CD/DVD, guardar i carregar projectes en curs i gravar imatges de CD i DVD i arxius cue.
Inclou una vista prèvia de cançó, imatge i vídeo i la detecció del dispositiu complet a través del HAL (Hardware Abstraction Layer). En operar en un nucli de Linux més recent que el 2.6.13 proporciona notificació de canvi d'arxius.
Quan s'utilitza amb GDL, Brasero té una interfície d'usuari que es pot personalitzar.
L'aplicació suporta arrossegar i deixar anar (drag and drop), així com tallar i enganxar des del Nautilus (gestor de fitxers del GNOME) i també altres aplicacions. Pot utilitzar els arxius d'una xarxa quan el protocol es maneja a través de gnome-vfs. Pot buscar arxius amb Beagle, el que permet una recerca que es basa en paraules clau o el tipus de fitxer. Brasero també pot mostrar una llista de reproducció i el seu contingut. Les llistes de reproducció es busquen automàticament fent servir el Beagle.

## Referències

* ↑ «Free Software Magazine Review». Arxivat de l'original el 2007-06-13. [Consulta: 13 juny 2007].
* ↑ «GnomeFiles.org». Arxivat de l'original el 2007-06-09. [Consulta: 13 juny 2007].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 The GNOME Project. «Brasero», 2008. [Consulta: 29 març 2009].
* ↑ Paul, Ryan. «Hands-on: GNOME 2.26 brings incremental improvements», March 2009. [Consulta: 29 març 2009].

## Enllaços externs

* Brasero - Lloc web oficial
# Bromometà

El Bromometà, normalment conegut com a bromur de metil, és un compost organobromat amb la fórmula química CH₃Br. És un gas incolor no inflamable que es produeix tant per la indústria com biològicament. Té una forma tetrahèdrica i ataca la capa d'ozó. Es va usar molt com plaguicida fins a la seva prohibició, en molts països, a partir de princii de la dècada del 2000.
En els oceans s'estima que els microorganismes marins en produeixen d'1 a 2 mil milions de kg cada any. També en produeixen en petites quantitats plantes terrestres com les de la família de les brassicàcies. Es fabrica industrialment fent reaccionar metanol amb bromur d'hidrogen:
    CH₃OH + HBr → CH₃Br + H₂O

## Usos

L'any 1999, es va estimar que se'n van produir sintèticament unes 71.500 tones. El 97% es va usar en fumigacions i el 3% per fabricar altres productes.

## Referències

* ↑ Gordon W. Gribble “The diversity of naturally occurring organobromine compounds” Chemical Society Reviews, 1999, volume 28, pages 335 – 346.doi:10.1039/a900201d
* ↑ «Towards Methyl Bromide Phase Out: A Handbook for National Ozone Units». UNEP, 01-08-1999. Arxivat de l'original el 16 de juliol 2011. [Consulta: 3 juny 2012].
# No One Knows About Persian Cats

No One Knows About Persian Cats (Persa :کسی از گربه های ایرانی خبر نداره) és una pel·lícula iraniana del 2009 dirigida per Bahman Ghobadi, produïda per Wild Bunch. En un principi titulada Kasi az Gorbehaye Irani Khabar Nadareh, en la llengua nativa de la pel·lícula, persa, aquesta pel·lícula va agafar el nom de Nobody Knows About The Persian Cats abans de ser titulada finalment No One Knows About Persian Cats. La pel·lícula ofereix una perspectiva de l'Iran mentre explora el seu món underground del rock. Va guanyar el Premi Especial del Jurat a la secció Un Certain Regard al Festival de cinema de Cannes del 2009)

## Argument

Aquest drama segueix un jove i una noia mentre planegen llançar un grup de música poc després de ser alliberat de la presó. Ambdós personatges viatgen a Teheran on coneixen altres músics de rock i intent de convèncer-los per deixar l'Iran. Tanmateix, els seus somnis per fugir a Europa per tocar música lliurement sembla improbable sense diners o un passaport.

## Bandes i músics

* Take It Easy Hospital
* Rana Farhan
* Hichkas
* The Yellow Dogs Band
* Shervin Najafian
* Ash Koosha
* Mirza
* The Free Keys
* Mahdyar Aghajani
* Darkoob
* Hamed Seyed Javadi
* Nik Aein Band

### Premis

La seva primera exhibició va ser en el Festival de Canes del 2009, on va guanyar el Premi Especial del Jurat en la secció Un Certain Regard.
* Festival de Canes 2009:
** Premi Especial del Jurat a Miami International Film Festival.
** Premi de l'audiència al Festival de Cinema de São Paulo a la Millor pel·lícula en llengua estrangera.
* Festival de Cinema Nits Negres de Tallinn:
** Premi del Jurat FICC
** Premi del Jurat de fotografia
** Premi del Jurat NETPAC
* Tokyo Filmex Premi Especial del Jurat

## Referències

* ↑ Festival de Cannes: No One Knows About Persian Cats

## Enllaços externs

* Underground Musicians Fight The Man In Tehran, NPR Movie Review by Mark Jenkins, 2010-04-15, accessed 2010-05-07.
* In-depth review of the film and its soundtrack Arxivat 2010-01-13 a Wayback Machine.
# Casa Parés de Plet

La Casa Parés de Plet és un edifici situat al carrer de Muntaner, 231 de Barcelona, catalogat com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Consta de planta baixa subdividida en semisoterrani i entresòl; un principal i quatre pisos més, tot cobert per un terrat pla.
La façana està formada per sis cossos verticals, tres d'ells amb finestres amb balcons a cada pis i dos amb parelles de tribunes. Aquestes últimes són de planta poligonal, tancades amb vidre i fusta i amb ornament de ferro forjat. Dites tribunes es cobreixen, al capdamunt, amb una teulada d'escates vidriades que es rematen amb un frontó curvilini a la zona de la cornisa que sobresurt de la cota d'alçada de la façana. La resta d'obertures són balcons i balconades amb barana de ferro forjat i llosanes de pedra de perfil sinuós que reposen a sobre d'uns elements esculpits a manera de mènsules.
La planta baixa és de pedra vista, i està subdivida en semisoterrani i entresòl. El primer presenta finestres a peu de carrer que s'emmarquen amb una motllura que, al mateix temps, les separa del nivell superior d'entresòl. Aquest últim disposa d'unes finestres d'arc escarser motllurat i coronat per un motiu escultòric d'inspiració vegetal que es formula a manera de mènsula a sota del voladís de la tribuna del pis principal.
L'accés a l'interior es realitza por la gran portalada localitzada a l'eix vertical de la façana, que manté la mateixa composició que les finestres de l'entresòl. El vestíbul s'organitza en dos trams a diferent alçada, amb uns graons que salven el desnivell. El primer, de gran senzillesa i austeritat decorativam dona pas al segon, on es desenvolupa l'escala de veïns, l'ascensor i les portes d'entrada a sengles entresòls. La caixa d'escala es troba al celobert de la finca, que permet donar llum i ventilació a les estances interiors i al que s'obren finestres decorades amb un marc esgrafiat d'inspiració vegetal.

## Història

Projectada l'any 1910 per l'arquitecte barceloní Bonaventura Bassegoda i Amigó (no hi consta la intervenció del seu germà Joaquim, amb qui habitualment col·laborava), fou enllestida el gener del 1912, tot i que la data que apareix al coronament de la façana és 1911.
Els baixos de pedra han conservat intactes les seves obertures, tant les de semisoterrani i entresòl com el portal d'accés.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Casa Parés de Plet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Enllaços externs

* «Casa Parés de Plet». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Casa i Fàbrica Esteva Calo

La casa i fàbrica Esteva Calo, juntament amb la fàbrica Genís, són una obra de Palafrugell (Baix Empordà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Les dues fàbriques veïnes formen un conjunt d'arquitectura industrial del suro que ha quedat dins del nucli urbà.
La fàbrica Genís, als carrers Cervantes/Progrés, s'estructura entorn d'un petit pati interior que dona directament al portal. Té un cos d'edifici més vell que la resta, de dues plantes i teulats a dos pendents, amb volta de maó als baixos. La resta del conjunt és formada per ales d'una planta i un cos de dues plantes que s'allarguen pel carrer del Progrés i té un pati posterior.
La fabrica Esteva, als carrers Serra i Avellí / Progrés, és més reduïda i s'estructura en sales d'una sola planta i finestres alineades a l'entorn d'un pati irregular el qual dona a la portalada exterior.
Adossada a la fàbrica hi ha la casa Esteva, als carrers Serra i Avellí / Botines, de tres plantes i tres eixos amb façana decorada amb esgrafiats; té obertures rectangulars amb forja decorada a les baranes de finestrals. Sobre la porta hi figura l'any 1903.

## Història

La fàbrica Esteva manté la seva funció original de fàbrica de taps.
La fàbrica Genís desaparegué com a indústria i fou adquirida per l'Ajuntament. Una part, al carrer Progrés, ha estat remodelada de forma respectuosa amb l'edifici, per a serveis socials i part del centre cívic.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Casa i Fàbrica Esteva Calo». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2018].