OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Temporada 1971-1972 del Club Joventut Badalona

La temporada 1971-1972 va ser la 33a temporada en actiu del Club Joventut Badalona des que va començar a competir de manera oficial. La Penya va disputar la seva 16a temporada consecutiva a la màxima categoria del bàsquet espanyol, acabant la competició en la tercera posició, una posició per sota de l'aconseguida la temporada anterior. Aquesta temporada també va ser semifinalista de la Recopa d'Europa i finalista de la Copa del Generalíssim.

## Resultats
### Recopa

El Joventut va arribar fins a semifinals en aquesta edició de la Recopa d'Europa, al perdre davant el KK Crvena Zvezda (Iugoslàvia). Prèviament havia eliminat el KS Partizani (Albània) a la primera ronda i el Sutton BC (Anglaterra) a vuitens, i va ser segon al seu grup de semifinals.

### Lliga espanyola

A la lliga espanyola finalitza en la tercera posició de 12 equips participants. En 22 partits disputats va obtenir un bagatge de 17 victòries i 5 derrotes, amb 1.778 punts a favor i 1.393 en contra (+385).

### Copa del Generalíssim

El Joventut va tornar a ser finalista en aquesta edició de la Copa del Generalíssim, perdent una altra vegada davant el mateix butxí: el Reial Madrid. A la fase prèvia, el Joventut va quedar líder del seu grup per davant del Barça, el SD Kas (Bilbao) i el CP San José Irpen (Badalona). A semifinals va eliminar l'Estudiantes imposant-se en els dos enfrontaments.

## Plantilla

La plantilla del Joventut aquesta temporada va ser la següent:
* Club Joventut Badalona: plantilla 1971-72
* Jugadors
* Lluís Miguel Santillana
* Francesc Buscató
* Miguel Ángel Estrada
* Enric Margall
* Narcís Margall
* Guifré Gol
* Josep Maria Oleart
* Santiago Udaeta
* Joan Filbà
* Alfonso Martínez
* Costa
* Entrenador
* Josep Lluís i Cortés

## Referències

* ↑ «Cup Winners' Cup 1971-72» (en castellà). Linguasport. [Consulta: 27 abril 2018].
* ↑ «Liga española 1971-72» (en castellà). Linguasport. [Consulta: 29 abril 2018].
* ↑ «XXXVI Copa del Generalísimo 1972» (en castellà). Linguasport. [Consulta: 26 abril 2018].
* ↑ «Història: Anys 70: El primer estranger arriba a Badalona». Penya.com. [Consulta: 30 abril 2018].
* ↑ «Spanish Clubs Rosters in C2 (1971-1980)» (en anglès). Linguasport. [Consulta: 30 abril 2018].
# Melbourne Cricket Ground

El Melbourne Cricket Ground, sovint abreviat com a MCG o The G, és un estadi multiusos situat al districte de Yarra Park de la ciutat de Melbourne (Austràlia). En aquest estadi actualment s'hi practica cricket, futbol i futbol australià, i fou utilitzat especialment durant la celebració dels Jocs Olímpics d'Estiu de 1956 en les proves d'atletisme i en les cerimònies d'obertura i clausura dels Jocs.

## Història

L'estadi fou ignaugurat el 30 de setembre de 1854 amb la disputa d'un partit de cricket, passant posteriorment a disputar-s'hi partits de futbol australià, futbol, beisbol, rugbi a 13 i rugbi a 15. Així mateix també s'hi han desenvolupat diversos concerts musicals.
L'any 1956 s'utilitzà la instal·lació per a la realització dels Jocs Olímpics d'Estiu de 1956, i el 2006 per a la realització dels Jocs de la Commenwealth de 2006.

## Enllaços externs

* (anglès) MCG Official Site
# Ulster Cricket Ground

L'Ulster Cricket Ground a Ballynafeigh Park fou un recinte esportiu a Ballynafeigh, Belfast.
Va ser inaugurat el 1879 i va ser la seu del club de criquet Ulster Cricket Club i del club de futbol Ulster Football Club. Durant la dècada de 1880, també va acollir diverses finals de la Copa irlandesa de futbol i diversos partits internacionals de la selecció d'Irlanda. També va acollir partits internacionals de rugbi a 15. Avui en dia el terreny forma part del recinte Ulidia Playing Fields, propietat de l'Ajuntament de Belfast i utilitzat per equips com Rosario Youth Club FC i Ballynafeigh Breda Star FC.

## Referències

* ↑ «England - International Results 1872-1899». rsssf.com. [Consulta: 9 abril 2024].
* ↑ «Scotland - International Matches 1881-1890». rsssf.com. [Consulta: 9 abril 2024].
# Nebre

Nebre o Raneb ('Ra és el meu senyor', però alguns ho tradueixen per 'Senyor del fill'; nom d'Horus: Horus Nebre; nom grec: Kaiechos o Kaichoos) fou el segon faraó de la dinastia II d'Egipte (probable nom de naixença: Kakau o Kakaw).
Es creu que va integrar el Sol amb el nom de Ra per fer el seu nom (nebre = 'senyor del sol') i així va llançar una tradició que va durar dos-cents anys. Fou, segons alguns, fill del seu antecessor Hotepsekhemui, i per d'altres el seu germà. El seu regnat va durar entre deu i catorze anys, el que es dedueix de les restes arqueològiques, Manethó li atribueix un regnat de 39 anys però això ha de ser un error de transcripció.
Manethó diu va llançcar el culte de diversos déus: a Memfis el d'Apis o Den; a Mendes a la cabra sagrada; a Heliòpolis el culte a Menvis. Li dona el nom de Kaiechos o Kakau a les tres llistes egípcies d'Abidos, Saqqara i papir de Torí.
Els experts consideren que els problemes de la unitat es van replantejar durant el seu regnat, i que la unificació del seu antecessor fou posada en qüestió.
No se sap on Nebra va ser sebollit. Egiptòlegs com Wolfgang Helck i Peter Munro creuen que va ser enterrat a la tomba de galeria B sota la calçada de la piràmide d'Unas a Saqqara. De fet, és allà on la majoria d'artefactes amb el nom de Raneb es van trobar.

## Referències

* ↑ Wildung, Dietrich. Die Rolle ägyptischer Könige im Bewusstsein ihrer Nachwelt (llibre electrònic gratuït) (en alemany). Berlín: Berlin, B. Hessling, 1969, p. 31-33.
* ↑ Manéthon; Waddell, William Gillan. Works. London: ambridge (Mass.) Harvard university press W. Heinemann, 1980. ISBN 978-0-674-99385-3.
* ↑ Helck, Wolfgang. Wirtschaftsgeschichte des alten Ägypten im 3. und 2. Jahrtausend vor Chr [Història econòmica de l'antic Egipte al III i II mil·lenni aC.] (en alemany). Leiden Köln: E.J. Brill, 1975, p. 21-32. ISBN 978-90-04-04269-8.
* ↑ Munro, Peter. Der Unas-Friedhof Nord-West: topographisch-historische Einleitung. Mainz am Rhein: P. von Zabern, 1993, p. 95. ISBN 978-3-8053-1353-7.

## Bibliografia

* Schneider, Thomas. Lexikon der Pharaonen [Lèxic dels faraons] (en alemany). Düsseldorf: Albatros, 2002. ISBN 978-3-491-96053-4.
# KG Mobility

KG Mobility (KGM), amb la raó social de KG Mobility Corporation (en coreà, 케이지모빌리티 주식회사), és un fabricant d'automòbils sud-coreà. Els seus orígens es remunten a Dong-A Motor, una empresa fundada el 1954. L'any 1988, l'empresa va passar a dir-se SsangYong Motor Company després de la seva adquisició el 1986 per part de SsangYong Group, un chaebol. Des de llavors, SsangYong Motor ha estat adquirida successivament per Daewoo Motors, el fabricant xinès SAIC Motor i el fabricant indi Mahindra & Mahindra. L'any 2022, l'empresa va ser adquirida pel chaebol sud-coreà KG Group i va adoptar el seu nom actual al març de 2023.
L'empresa es dedica principalment a la producció de vehicles utilitaris esportius (SUV) i crossover SUV, i actualment està orientant la seva producció cap als cotxes elèctrics.

## Història

Fou la primera productora de vehicles del país. A la dècada de 1970, la companyia es va especialitzar en la fabricació de camions, camions de bombers i altres vehicles. A principis de la dècada de 1980, la companyia, que en aquell moment es deia Dong A Motor, va adquirir Keowha, especialitzada en la fabricació d'automòbils de luxe i que també tenia la llicència de Jeep per als vehicles tot terreny. El 1986, l'automotora va canviar definitivament el seu nom per SsangYong Motor. El 1992, SsangYong va signar un contracte de col·laboració tècnica amb Mercedes-Benz per al desenvolupament de motors dièsel. El 1998, el grup Daewoo va absorbir SsangYong, coneguda per models innovadors, de disseny atractiu i preus molt competitius. No obstant, el 2000 se'n va separar.
A finals del 2004, el grup xinès Shanghai Automotive Industry Corporation (SAIC) va adquirir un 51% de les accions de SsangYong, però posteriorment va ser acusat per empleats de la companyia de copiar la seva tecnologia i de portar-la a la ruïna.
A finals del 2009, el Tribunal del Districte de Seül va aprovar el pla de reestructuració de SsangYong Motor Company, fet que va proporcionar a la companyia la possibilitat d'estabilitzar les operacions i reorganitzar el seu deute. La decisió es va produir onze mesos després que SsangYong sol·licités la tutela judicial.
La companyia va adoptar el nom de KG Mobility al març de 2023. Amb el canvi de nom, la seva filial financera, SY Auto Capital, també va passar a anomenar-se KG Capital. Al maig de 2023, KG Inicis de KG Group va adquirir el 49% de la participació de KG Capital que pertanyia a KB Capital i el 6% de les accions de KG Mobility, quedant aquesta última amb un 45% i KG Inicis amb un 55%.

## Referències

* ↑ «Coches SsangYong, todos los modelos y precios de SsangYong» (en castellà). [Consulta: 3 novembre 2024].

## Enllaços externs

* KG Mobility - Lloc web oficial
# Nubnefer

Nubnefer (mil·lenni III aC - valor desconegut) fou un rei de la dinastia II de l'antic Egipte. Es creu que seria el sisè de la llista i que potser només va regnar al Baix Egipte amb capital a Memfis, mentre Peribsen (i abans Sekhemib) regnaven a l'Alt Egipte, amb capital a Abidos o Tinis. Hi ha troballes que esmenten un rei de l'antic Egipte anomenat Kara que s'ha suggerit identificar amb Nubnefer perquè a la seva llista Manethó l'esmenta com a Khaires.

## Nom a les fonts

El nom "Nubnefer" apareix en dos fragments de vaixells de pedra negra trobats a les Galeries del Sud a la necròpolis del rei Djoser (3a Dinastia) a Sakkara , esmentant un edifici anomenat "Menti-Ankh" ("La vida pot perdurar"), que va ser fundat durant el regnat del rei Nynetjer. Per tant, egiptòlegs com Peter Kaplony, Jochem Kahl i Francesco Tiradritti creuen que el regnat de Nubnefer s'hauria de situar cronològicament a prop del de Nynetjer. El nom de Nubnefer no apareix en cap altre document contemporani o pòstum.
Només se'l coneix per inscripcions trobades a Saqqara. La llista d'Abidos no l'esmenta i la de Saqqara i el papir de Torí esmenten un rei Kara, però Nubnefer podria ser un rei en l'espai o llacuna (Hudjefa) deixat pels escribes (hi van escriure Hudjefa, però suposadament no com a nom d'un rei, sinó com a equivalent a "desconegut").
Les seves inscripcions són al complex funerari de Djoser, a les galeries de l'est i al forat de la casa del tresor al sud. Es tracta d'inscripcions gravades en gerres de pedra.
La seva tomba no s'ha trobat encara, però com les dels altres faraons de l'època se suposa que és a Saqqara. Com a successor, es col·loca Neferkare.

## Identitat

Egiptòlegs com Battiscombe Gunn i Iorwerth Eiddon Stephen Edwards creu que el nom "Nubnefer" podria ser el nom de naixement del rei Raneb. En canvi, egiptòlegs com Wolfgang Helck i Toby Wilkinson pensen que Nubnefer va ser el successor immediat de Nynetjer. Peter Kaplony identifica Nubnefer com un rei que ha governat entre els reis Wadjenes i Senedj.

## Referències

* ↑ «Nubnefer | Ancient Egypt Online» (en anglès britànic). [Consulta: 3 novembre 2024].
* 1 2 Peter Kaplony: Un edifici anomenat Menti-Ankh. A: Mitteilungen des Deutschen Archäologischen Instituts Kairo, vol. 20. Deutsches Archäologisches Institut, Orient-Abteilung (Hrsg.). de Gruyter, Berlín 1965, pàgina 41–46.
* ↑ Pierre Lacau & Jan-Phillip Lauer: La Pyramide à Degrés IV. – Inscriptions gravées sur les Vases: Fouilles à Saqqarah. Service des antiquités de l’Égypte, El Caire 1936, Taula IV.
* 1 2 «King Raneb». [Consulta: 3 novembre 2024].
* ↑ I. E. S. Edwards: El primer període dinàstic a Egipte; Cambridge University Press, Cambridge 1964; pàgina 25.
* ↑ I l'egiptòleg Wolfgang Helck: Datierungen der Gefäßaufschriften aus der Djoser-Pyramide. A: Zeitschrift für ägyptische Sprache und Altertum, vol. 106. Akademie-Verlag, Berlín 1979, pàgina 120–132.
* ↑ Toby Wilkinson: Early Dynastic Egypt: Strategy, Society and Security. Routledge, Londres 1999, ISBN 0-415-18633-1, pàgina 89.
# Anastassia Grixina

Anastassia Nikolaievna Grixina (Moscou, Rússia, 16 de gener de 1996) és una gimnasta artística russa, subcampiona olímpica a Londres 2012 en el concurs per equips.

## 2012

Al Campionat Europeu celebrat a Brussel·les va obtenir dues medalles de plata: en l'exercici de barres asimètriques –després de la seva compatriota Viktoria Kómova– i en el concurs per equips –per darrere de Romania. Posteriorment, als Jocs de Londres, va tornar a ajudar el seu equip a aconseguir la plata; l'or va ser per a les nord-americanes, i el bronze, per a les romaneses.

## 2013

Al Campionat Europeu celebrat a Moscou, va aconseguir dues medalles de bronze: concurs complet individual –després de la seva compatriota Aliya Mustafina i la romanesa Larisa Iordache– i en la barra d'equilibri, després de les romaneses Larisa Iordache i Diana Bulimar.

## Referències

* ↑ «Anastasia GRISHINA» (en anglès). Olympic Games. Olympic Gymnastics Artistic | Russian Federation, 03-12-2020. [Consulta: 3 desembre 2020].

## Enllaços externs

* Anastasia Grishina at Fédération Internationale de Gymnastique
# White eye

White eye és un curtmetratge israelià d'imatge real del 2019 de Tomer Shushan. Va ser nominat al millor curtmetratge als 93ns Premis Oscar. S'ha subtitulat al català.

## Sinopsi

A un home (Daniel Gad) de Tel-Aviv li roben la bicicleta i ara pertany a un desconegut. En els seus intents de recuperar-la, lluita per seguir sent humà.

## Premis i reconeixements

* Nominació a l'Oscar al millor curtmetratge
* Festival Internacional de Cinema Ciclista – Millor pel·lícula (Premi del Jurat Goldene Kurbel) i Premi del Públic de 2023
* Festival de Cinema SXSW – Premi del jurat de narrativa curta
* Palm Springs ShortFest

## Referències

* ↑ Israeli short film ‘White Eye’ focusing on African migrants nominated for Oscar|The Times of Israel
* ↑ «Curtmetratge - White eye». 3Cat. [Consulta: 3 novembre 2024].
* ↑ SXSW 2020 Schedule
* ↑ Israeli film 'White Eye' nominated for Oscar, Mank leads with 10 honors – The Jerusalem Post
* ↑ 2021|Oscars.org
* ↑ White Eye Wins Narrative Short Competition | 2020 SXSW Film Awards by SWXW on YouTube
* ↑ «White Eye | Palm Springs International Film Festival».
# Tokyo Tapes

Tokyo Tapes és un àlbum en directe del grup de Heavy Metal alemany Scorpions, llançat a Europa i als Països Catalans el 1978 i als Estats Units el 1979. Com el seu títol indica, va ser gravat durant una gira al territori japonès. El disc inclou en la guitarra líder al virtuós Uli Jon Roth, que després de la gravació de Taken by Force abandonaria el grup per dedicar-se a una carrera en solitari. En la seva substitució arribaria el guitarrista Matthias Jabs.

## Llista de cançons

* "All Night Long" (Roth/Meine) – 3:44
* "Pictured Life" (R. Schenker/Meine/Roth) – 3:12
* "Backstage Queen" (R. Schenker/Meine) – 3:44
* "Polar Nights" (Roth) – 6:43
* "In Trance" (R. Schenker/Meine) – 5:25
* "We'll Burn the Sky" (R. Schenker/Dannemann) – 8:07
* "Suspender Love" (R. Schenker/Meine) – 3:38
* "In Search of the Peace of Mind" (R. Schenker/M. Schenker/Meine/Heimberg/Dziony) – 3:02
* "Fly to the Rainbow" (M. Schenker/Roth) – 9:39
* "He's a Woman, She's a Man" (R. Schenker/Meine/Rarebell) – 5:22
* "Speedy's Coming" (R. Schenker/Meine) – 3:40
* "Top of the Bill" (R. Schenker/Meine) – 6:45
* "Hound Dog" (Leiber/Stoller) – 1:14
* "Long Tall Sally" (Johnson/Blackwell/Penniman) – 2:50
* "Steamrock Fever" (R. Schenker/Meine) – 3:41
* "Dark Lady" (Roth) – 4:18
* "Kōjō no tsuki" (R. Taki-B. Tsuchi/arr. Scorpions) – 3:35
* "Robot Man" (R. Schenker/Meine) – 5:47

## Formació

* Klaus Meine - Cantant
* Ulrich Roth - Guitarra
* Rudolf Schenker - guitarra rítmica, veu de fons
* Francis Buchholz - Baix, veu de fons
* Herman Rarebell - bateria, Percussió
* Produït per Dieter Dierks

## Enllaços externs

* (anglès) (alemany) Web oficial Arxivat 2013-03-06 a Wayback Machine.
# Lewis Wyld

Lewis Arthur "Lew" Wyld (Londres, 15 de juliol de 1905 - Bakewell, Derbyshire, 1974) va ser un ciclista anglès que va prendre part en els Jocs Olímpics d'Amsterdam de 1928. Va guanyar una medalla de bronze en la prova de persecució per equips, formant equip amb George Southall, i els germans Harry i Percy Wyld.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Lew Wyld». [Consulta: 3 novembre 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa de Leonard Wyld a sitiodeciclismo.net
# Turó Masatrigo

El Turó Masatrigo (localment, en castellà, Cerro Masatrigo) és un pujol del municipi d'Esparragosa de Lares, a la província de Badajoz, Extremadura, Espanya. Es troba a 501 metres sobre el nivell de la mar i a 161 metres sobre el terreny del voltant. Fa 1,3 quilòmetres d'ample.

## Característiques

El turó és una formació geològica cònica pràcticament perfecta, situada a la frontera entre les comarques de La Sibèria i La Serena, que després de la construcció de la Presa de La Serena es va convertir en una península enmig de les aigües de l'embassament.
El pujol pot ser explorat per dues rutes de senderisme de longitud semblant, però dificultat diferent, aptes per a ciclisme de muntanya i amb sortida des del mateix lloc. La primera ofereix un recorregut perimetral a mig vessant, amb un desnivell molt suau, mentre que la segona ofereix la possibilitat de coronar el turó pel camí més ràpid, per la qual cosa té un desnivell més pronunciat. El turó ha estat més d'un cop l'escenari d'anuncis publicitaris.

## Referències

* ↑ «Cerro Masatrigo en GeoNames». www.geonames.org. [Consulta: 19 març 2022].
* ↑ «Rutas por el Cerro Masatrigo en Wikiloc» (en castellà). Wikiloc | Rutas del Mundo. [Consulta: 19 març 2022].
* ↑ «El Cerro Masatrigo luce en anuncios televisivos de coches» (en castellà). PlanVE, 31-01-2022. [Consulta: 19 març 2022].
# Pont Alexandre III

El pont Alexandre III és un pont que travessa el Sena entre el 7è i el 8è districte de París. Classificat als monuments històrics, va ser ofert a França pel tsar Alexandre III de Rússia per a l'Exposició universal de París de 1900.

## Històric

El pont estava destinat a simbolitzar l'amistat franco-russa decidida entre el Tsar Alexandre III de Rússia (1845-1894) i el president de la República francesa Sadi Carnot (1837-1894) i va ser construït per a l'Exposició universal de París de 1900, a l'eix de l'esplanada dels Invalides. Enllaça el Petit i el Grand Palais igualment construïts per a l'exposició universal.
La construcció fou confiada als enginyers Jean Résal i Amédée Alby així com als arquitectes Cassien-Bernard i Gaston Cousin.
És un pont metàl·lic de 40 metres d'amplada barreja d'un sol arc de 107 metres que comprèn tres punts d'articulació, permetent salvar el Sena sense punt de suport intermediari. Als extrems s'hi situen dos túnels de pedra.
La primera pedra va ser posada pel Tsar Nicolau II de Rússia el 1896 (fill d'Alexandre III) i va ser inaugurat el 1900 en ocasió de l'Exposició universal.
Sobre la columna, a la riba dreta riu avall, s'hi pot llegir: El 14 d'abril de 1900, Émile Loubet president de la República Francesa ha obert l'exposició universal i inaugurat el pont Alexandre III»
Va ser classificat a l'inventari dels monuments històrics el 1975.
Als seus contraforts a la riba dreta hi ha des de setembre de 2006 un club nocturn anomenat Showcase. Aquest lloc, obert al públic el desembre de 2006, pot ser utilitzat com a sala de concerts i hi són gravades de fa poc emissions de televisió.

## Característiques

* Tipus de construcció: pont en arc
* Construcció: 1897 - 1900
* Inauguració: 14 abril de 1900
* Arquitectes: Cassien-Bernard i Gaston Cousin
* Enginyers: Jean Résal i Amédée Alby
* Decoració: Georges Récipon, Emmanuel Frémiet, Jules Félix Coutan, Henri Désiré Gauquié, Grandzlin, Pierre Granet, Alfred Lenoir, Laurent Honoré Marqueste, André Massoule, Gustave Michel, Léopold Morice, Abel Poulin, Clément Steiner
* Material: acer
* Longitud total: 160 metres
* Longitud de la volta principal: 107,50 metres
* Amplada de la biga: 40 metres
* Fletxa: 1/17 (relació alçada/abast)
* Classificació als Monuments històrics: 1975
A conseqüència del seu gran abast per a una feble alçada, el pont Alexandre III exerceix una important empenta lateral. Per tal d'evitar la separació dels ancoratges, les ribes han estat considerablement reforçades, i les quatre columnes dels extrems participen en l'estabilitat del conjunt.

## Decoració

Les quatre al·legories representen:
* Les arts: per Emmanuel Fremiet
* L'agricultura: per Gustave Michel
* El combat: per Pierre Granet
* La guerra: per Clément Steiner
Les decoracions tenen com a temes:
* La França de l'edat mitjana, al Renaixement, el regnat de Lluís XIV, i la França moderna.

## Vegeu també

* Exposició Universal de París (1900)
* Petit Palais
* Grand Palais

## Enllaços externs

* El Pont Alexandre-III a photoenligne
* Le Pont Alexandre-III- Fotos actuals i de 1900
# Inès Boubakri

Inès Boubakri (àrab: إيناس بوبكري, Īnās Būbakrī) (Tunis, 28 de desembre de 1988) és una esgrimista tunisiana. És dues vegades guanyadora olímpica i membre de l'associació esportiva de Bourg-la-Reine, a França, sota la direcció de l'entrenador Yann Detienne.
Boubakri va representar Tunísia als Jocs Olímpics de Pequín de 2008, on competia en la categoria d'esgrima individual femenina. Va perdre en la primera ronda contra la tiradora canadenca d'origen xinès i antiga medallista olímpica d'or Jujie Luan, amb una puntuació de 9–13.
Als Jocs Olímpics de Londres de 2012, Boubakri es va classificar per segona vegada en la categoria d'esgrima individual femenina. A diferència de les seves anteriors olimpíades, va passar les rondes preliminars derrotant a la nord-americana Nicole Ross, i a la francesa Astrid Guyart. Boubakri, no obstant això, només va aconseguir arribar fins als quarts de final, on va ser derrotada per la italiana i tres vegades campiona olímpica Valentina Vezzali, amb una puntuació de 7–8.

## Referències

* ↑ "Ines Boubakri" Arxivat 2012-12-17 a Wayback Machine..
* ↑ «Ines Boubakri». London 2012. Arxivat de l'original el 2013-04-02. [Consulta: 9 gener 2013].
* ↑ «Women's Individual Foil – Round of 64». NBC Olympics. Arxivat de l'original el 2012-08-20. [Consulta: 10 gener 2013].
* ↑ Staff «Lochte capturis first U.S. gold; Xina nets four». CNN, 29-07-2012 [Consulta: 10 gener 2013].
* ↑ «Women's Individual Foil – Quarterfinals». London 2012. Arxivat de l'original el 2013-02-16. [Consulta: 10 gener 2013].
* ↑ «Triple Olympic champion Valentina Vezzali survived a close quarterfinal match». FIE [Consulta: 10 gener 2013]. Arxivat 2012-08-31 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2012-08-31. [Consulta: 28 març 2017].

## Enllaços externs

* Perfil – FIE
* Perfil d'olimpíada de la NBC Arxivat 2014-01-04 a Wayback Machine.
# Impertinents

Uns impertinents són unes ulleres amb un mànec (normalment vertical, encara que plegable), que serveix per mantenir-los en el seu lloc, en comptes de col·locar-se pinçats al nas o a les orelles. Van ser inventats per un anglès de nom George Adams. A la majoria de països se'ls diu lorgnette que deriva del francès Lorgner, que vol dir fer una ullada de reüll, i del francès mitjà, lorgne , aclucar els ulls. El terme català impertinents fa relació al fet que la gent, normalment els portava a la mà, i se'ls posava a la cara quan volia veure alguna cosa o algú amb més detall i aquest moviment, en no poder dissimular el gest i la direcció cap a on es mirava, la gent s'adonava que se l'observava i era considerat una impertinència.
Els impertinents s'utilitzaven generalment com una peça de joieria, en lloc d'emprar-los per millorar la visió. Generalment, les senyores que volien anar a la moda, els preferien a les ulleres. Eren molt populars a les festes de disfresses i s'utilitzaven sovint a l'òpera (convertint-se en el model actual de binoculars). Van ser usats popularment al segle xix.
Els impertinents van ser emprats amb afectació, i com a suport, per l'advocat de principis del segle XX Earl Rogers, i la seva filla Adela Rogers St Johns els va triar per la coberta de la seva biografia, 'Veredicte final, escrita per ella.

## Vegeu també

* Pinçanàs
* Ulleres de tisora

## Referències

* ↑ impertinents a Optimot
* ↑ Veredicte final per Adela Rogers St Johns de 1962, Doubleday & Co