OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Canó Antiaeri Tipus 11 de 75 mm

El Canó Antiaeri Tipus 11 de 75 mm (del japonès: 十一年式七糎半野戦高射砲, Jyūichinen-shiki nana-senti-han Yasen Koshahō) era un canó antiaeri utilitzat per l'Exèrcit Imperial Japonès després de la Segona Guerra Mundial. El nom del Tipus 11 va ser anomenat per l'any en el qual va ser acceptat per al servei, l'any 11 del regnat de l'Emperador Taishō, l'any 1922 del calendari gregorià. Va ser la primera arma antiaèria posada en servei per l'Exèrcit Japonès, però només es va produir en petits números, i va ser substituïda pel canó antiaeri Tipus 14 de 10 cm i el canó antiaeri Tipus 88 de 75 mm en el servei actiu abans de la Segona Guerra Mundial.

## Història i desenvolupament

Gràcies a l'experiència obtinguda en la batalla de Tsingato contra les forces aèries de l'Imperi Alemany (la Luftstreitkräfte), els comandants en cap de l'Exèrcit Imperial Japonès es van adonar que aquesta nova tecnologia seria una amenaça en un futur pròxim i requerien de contramesures per a poder-se defensar d'aquesta tecnologia. Aquesta avaluació va ser encara més reforçada per observadors en el front Europeu de la Primera Guerra Mundial.
El Tipus 11 va començar a produir-se a l'any 1922, amb característiques similars a altres canons marítims antiaeris similars, com per exemple el canó antiaeri QF 3-inch 20 cwt. Encara que a aquest canó era molt car i li faltaven tant distància operativa i precisió, només es van produir 44 unitats abans que la emissió s'hagués finalitzat.

## Disseny

El Canó Antiaeri Tipus 11 de 75 mm només disposava d'un únic canó fet només d'una peça amb una retrocàrrega que lliscava, i estava muntat sobre un pedestal central. La plataforma de tir estava suportada per 5 potes, cadascuna (amb un pedestal central) disposava d'un sistema ajustable. Disparava un projectil de 6,5 kg a una altitud efectiva de 6.650 metres.

## Historial de combat

El Canó Antiaèri Tipus 11 de 75 mm va veure un ús limitat. The Type 11 75 mm AA gun saw limited service with Japanese combat forces during the invasion of Manchuria, Soviet-Japanese Border Wars and the Second Sino-Japanese War. It was withdrawn from active service prior to the start of the Pacific War.

## Referències

* ↑ War Department TM-E-30-480 Handbook on Japanese Military Forces setembre 1944 p 400
* ↑ MacLean. Japanese Artillery; Weapons and Tactics
* ↑ Taki's Imperial Japanese Army
* ↑ Bishop, The Encyclopedia of Weapons of World War II. p. 150
* ↑ Chant, Artillery of World War II. p63

## Bibliografia

* Bishop, Chris (eds) The Encyclopedia of Weapons of World War II. Barnes & Nobel. 1998. ISBN 0-7607-1022-8
* Chant, Chris. Artillery of World War II, Zenith Press, 2001, ISBN 0-7603-1172-2
* McLean, Donald B. Japanese Artillery; Weapons and Tactics. Wickenburg, Ariz.: Normount Technical Publications 1973. ISBN 0-87947-157-3.
* War Department TM-E-30-480 Handbook on Japanese Military Forces September 1944

## Referències externes

* Taki's Imperial Japanese Army
# Carles IV d'Alençon

Carles IV de Valois, duc d'Alençon (1489 - Lió 1525), fou un príncep de sang de la casa dels Valois. Era el cunyat del rei Francesc I de França i el seu més proper hereu en l'ordre de successió al tron de França. Mort sense posteritat, és l'últim representant de la branca dels Valois-Alençon.

## Biografia

Carles IV d'Alençon era fill de Renat, duc d'Alençon i comte de Perche, i de la beata Margarida de Lorena-Vaudémont.
El 1497, a la mort del seu besoncle Carles I d'Armanyac, va heretar els drets al comtats d'Armanyac i Fesenzac (amb el vescomtat de Fesenzaguet) i el comtat de Rodés (dels que es titulava Carles II).
Va fer la seva primera campanya el 1507 a Itàlia sota les ordres de Lluís XII de França, sobretot al setge de Gènova. El va acompanyar de nou el 1509 i va combatre a Agnadel, i va participar en les preses de Bèrgam, Caravaggio, Borromeo i Cremona.
Es va casar el 1509 amb Margarida d'Angulema, filla de Carles d'Orleans, comte d'Angulema, i de Lluïsa de Savoia, germana gran de Francesc I de França. No van tenir fills.
El seu cunyat va esdevenir rei el 1515 i se'n va anar una altra vegada a Itàlia, va combatre a Marignan, després va defensar el 1521 la Xampanya contra una expedició de Carles V.
El 1525, va combatre a Pavia i, després de la captura del rei, va manar l'exèrcit francès. Afectat per la derrota, acusat d'haver abandonat el rei, es va posar malalt i va morir. La seva vídua Margarida d'Angulema el va succeir, apartant a la seva cunyada Francesca (germana de Carles IV) de la successió. Francesca apareix el 1534/1543 com a baronessa de Sainte-Suzanne i el vescomtat fou erigit en ducat el 1543.
# Los pianos mecánicos

Los pianos mecánicos és una pel·lícula dramàtica de 1965 dirigida per Juan Antonio Bardem, i protagonitzada per Melina Merkuri, James Mason, i Hardy Krüger. Basada en la novel·la «Les pianos mécaniques» d'Henri-François Rey, va ser presentada en el Festival Internacional de Cinema de Canes de 1965. Pretenia reflectir una panoràmica de l'ambient bohemi i artístic de la Costa Brava.

## Argument

Vincent arriba des de París a Caldeya, un poble del mediterrani, convidat pel seu amic Reginald. Allà troba a Pascal Regnier, un novel·lista en crisi, que passa les seves vacances amb el seu fill. Regnier li presenta a Jenny, la propietària d'un club nocturn per la qual se sentirà atret.

## Repartiment

* Melina Mercouri - Jenny
* James Mason - Pascal Regnier
* Hardy Krüger - Vincent
* Didier Haudepin - Daniel Regnier
* Renaud Verley - Serge
* Sophie Darès - Nadine (com Martine Ziguel)
* Keiko Kishi - Nora
* Maurice Teynac - Reginald
* Karin Mossberg - Orange the Mistress
* José María Mompín - Tom
* Luis Induni - Bryant

## Al voltant de la pel·lícula

* Es va rodar a l'estiu de 1964 principalment a Cadaqués i algunes escenes a Barcelona. Unes escenes mostren la sòrdida i disbauxada vida nocturna del barri gòtic de Barcelona, amb imatges de la font de Canaletes.
* La pel·lícula va tenir força ressò internacional, però, malgrat que fins i tot va ser present al Festival de Canes de 1965, no va satisfer la crítica, i la taquilla no va estar a l'alçada de les expectatives.
* A les escenes finals, alguns cadaquesencs van quedar immortalitzats com a extres que corren a apagar un foc. Intervenen en Jaumet Faixó, Pere Giró i Enric Auger «Parlet». Hi ha un breu diàleg en català: «No ploris, no ploris maco, vine a casa..», intent de consolar un nen consternat.
* El film va patir els retalls de la censura.

## Referències

* ↑ «Festival de Cannes: The Uninhibited». festival-cannes.com. [Consulta: 6 març 2009].
* ↑ «Historia de nuestro cine - Los pianos mecánicos (presentación) - RTVE.es» (en castellà), 24-05-2019. [Consulta: 30 maig 2019].
* 1 2 3 Bonaventura, Daniel «A 50 anys de Les pianos mécaniques». Revista de Girona, 2015, pàg. 58-61.
# Castell d'Olocau del Rei

El castell d'Olocau és un castell al terme municipal d'Olocau del Rei (els Ports, País Valencià), conegut també amb els noms de Castell d'Olcaf i Olocaf, és a uns 800 metres a l'oest de la població, sobre una muntanya de 1.203 metres d'altitud. Es tracta d'una construcció del segle x d'origen àrab de tipus montà i mig port, amb tres recintes escalonats no concèntrics i planta d'irregularitat dispersa.

## Història

Sol identificar-se amb el que va ser fortificat pel Cid a 1084 i va provocar la batalla de Morella contra el rei de la taifa de Lleida Al-Múndir Imad-ad-Dawla i el d'Aragó, Sanç Ramírez.
Va ser donat per Alfons el Cast als Hospitalers de Sant Joan de Jerusalem en la persona de Fra Ermengol d'Asp. En 1264 va ser permutat pel castell reial de Vilafamés. En 1287, a causa del seu estat ruïnós, es va incorporar, juntament amb les viles d'Olocau, als dominis territorials de Morella. Va tenir una gran importància en l'àmbit de les lluites entre el Comte Urgell i Ferran d'Antequera, a la mort del rei Martí l'Humà.

## Bibliografia

* Aquest article incorpora material procedent de la pàgina web de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, que mitjançant una autorització va permetre agregar contingut i imatges i publicar-los sota llicència GFDL.
* 1 2 URL de la referència: https://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=2410. Data de consulta: 8 agost 2023.
# Castell de Castellfollit de la Roca

El castell de Castellfollit va ser un castell a la vila de Castellfollit de la Roca.
Havia estat de la propietat dels vescomtes de Bas, i durant aquella època, va esdevenir el centre de la baronia de Castellfollit de la Roca. L'any 1462, va caure en mans dels remences de Francesc de Verntallat durant la Guerra Civil Catalana.
El 1657, durant la Guerra dels Segadors, hi va tenir lloc una batalla en la qual els francesos van ser derrotats per les tropes castellanes comandades per Francisco de Orozco, el marquès de Mortara.
L'any 1691 l'exèrcit francès enderrocà el castell. El 1874, durant la Tercera Guerra Carlina, hi va tenir lloc un combat a les runes del castell, en el qual les forces carlines de Savalls van derrotar les republicanes de Nouvilas. Actualment, al costat de les runes del castell hi ha un edifici modern i les runes de l'Església de Sant Salvador (abans Sant Julià).
Les restes de fortificació que es conserven sembla que més aviat corresponen a la muralla que envoltava la vila. Per un plànol de l'època sabem que les restes d'un portal per la part del riu Turonell, corresponen al portal de Besalú i que d'allí partia el camí de ferradura que anava cap a aquella població. Aquest mateix plànol situa el castell, en l'angle nord-oest del nucli vell, en un espai molt petit. Però potser el castell es trobava a l'indret on l'esmentat plànol situa uns grans baluards barrocs, molt a prop del punt on situa el castell.

## Referències

* ↑ «Castell de Castellfollit de la Roca». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Castell i restes de muralles de Castellfollit». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 setembre 2013].

## Enllaços externs

* Castell de Castellfollit de la Roca a La Garrotxa.org Arxivat 2013-04-04 a Wayback Machine.
* «Castell de Castellfollit de la Roca». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Castlebar

Castlebar (en irlandès Caisleán an Bharraigh) és una ciutat de la República d'Irlanda, cap del Comtat de Mayo. Té un mercat molt actiu i és una de les ciutats que han experimentat el major creixement al país.

## Economia

En l'actualitat, Castlebar és una ciutat amb una bona infraestructura i les empreses hi ofereixen una àmplia gamma de productes i serveis. Hi ha un campus de l'Institut de Tecnologia Galway-Mayo, una secció del Museu Nacional d'Irlanad i està comunicada per ferrocarril amb Dublín, Westport i Ballina.
La Biblioteca del Comtat es troba a Castlebar, i la ciutat té moltes seccions en l'educació a tots els nivells. A més, les arts, els esports i la recreació estan ben representats amb diversos dispositius, demostracions, concursos o festivals, internacionalment coneguts com a "Four Days Walks" (Caminada de Quatre Dies).

## Història

El nom de la ciutat prové del castell que hi van fer construir els aventurers normands de Barry vers el 1235 i que més tard es convertí en guarnició anglesa.
El 27 d'agost de 1798 després de la batalla de Castlebar les forces franceses i els Irlandesos Units sota el comandament del general Jean Joseph Amable Humbert s'enfrontaren a una força de 6.000 britànics en el que es va anomenar la « cursa de Castlebar » per burlar-se de la velocitat i distància que els anglesos procuraren en la seva fugida. Després de victòria es va proclamar una efímera República de Connaught i John Moore, cap dels Irlandesos Units de Mayo, se'n proclamà president. Les seves restes es troben inhumats a la ciutat. Cada any se celebra la fita a una de les cantonades del castell.
L'Irish National Land League fou fundada per Michael Davitt, de Straide (Mayo) a l'Hotel Imperial de Castlebar el 21 d'octubre de 1879.

## Agermanaments

* Auray (An Alre)
* Höchstadt an der Aisch
* Peekskill (Nova York)
* Ballymena
* Ancona
* Dixon (Illinois)

## Personatges relacionats

* Margaret Burke Sheridan (1889-1958), soprano
* Ernie O'Malley (1897-1957), cap de l'IRA
* Charles Haughey (1925-2006), Taoiseach
* Pádraig Flynn (1939), comissari europeu
* Sally Rooney (1991), escriptora i guionista

## Referències

* ↑ «Castlebar International Four Days Walking Festival». Arxivat de l'original el 2012-10-27. [Consulta: 1r abril 2013].
* ↑ Castlebar in County Mayo in the West of Ireland
* ↑ «Council Should Purchase Land Leage Hotel». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 1r abril 2013].

## Enllaços externs

* Castlebar - Lloc web oficial
# Manuel Blanco Encalada

Manuel Blanco Encalada (Buenos Aires, 21 d'abril de 1790 — Santiago, 5 de setembre de 1876) va ser un vicealmirall de l'armada xilena, una figura política i el primer president (provisional) de Xile (1826).

## Biografia

Nascut a Buenos Aires, que era la capital del virregnat del Riu de la Plata, Blanco Encalada era fill de l'espanyol Manuel Lorenzo Blanco Cicerón i de la xilena Mercedes Calvo de Encalada y Recabarren. Va ser format per a la marina a Espanya, on es va incorporar el 1807. Més tard, durant la Guerra de la Independència de Xile, es va unir a les forces xilenes, on va servir amb distinció sota Lord Cochrane i va ascendir al grau de vicealmirall i comandant de les forces xilenes el (1825), on va participar en la presa de Chiloé. L'any següent, el Congrés el va escollir per al nou càrrec de President de la República. Aviat va tenir diverses baralles amb el Congrés, que intentava instal·lar un sistema federalista, i va dimitir al cap de dos mesos.
Més tard, es va unir a les guerres contra la Confederació Peruano-Boliviana i a la Guerra Hispano-Sud-americana (1865–1866). Després de la guerra, va esdevenir governador de Valparaíso i ministre de França. També va ser un maçó actiu. Blanco Encalada va morir a Santiago de Xile als 86 anys.

## Referències

* ↑ Francisco Valdés Vergara, "Historia de Chile", pág. 58
* ↑ Luis Uribe Orrego, "Los Orígenes de Nuestra Marina Militar: La historia de la marina entre los años 1823 y 1850", pág. 132
* ↑ Darío Ovalle Castillo, "El almirante Don Manuel Blanco Encalada: su correspondencia y datos históricos, biográficos y genealógicos de sus contemporénos, importantes personajes de Europa y America", pág. 268
* ↑ «Masones Ilustres Argentinos». Arxivat de l'original el 2013-09-22. [Consulta: 2 abril 2013].
# Catherine-Dominique de Pérignon

Catherine-Dominique de Pérignon, marquès de Granada (Grenade-sur-Garonne, 31 de maig de 1754 - 25 de desembre de 1818) va ser Mariscal de França.
Nascut en una família noble de baix rang a Grenade-sur-Garonne (Haute-Garonne), després de servir als granaders d'Aquitània, es va retirar a les seves terres. Pérignon va estar a favor de la Revolució Francesa i es va guanyar un seient a l'assemblea legislativa del 1791, però va deixar-ho per reprendre la carrera militar durant les Guerres de la Revolució Francesa.

## Guerra Gran

Va participar en la Guerra Gran de 1793 a 1795, a l'Exèrcit dels Pirineus Orientals, i va derrotar els espanyols a la batalla del Voló i succeí Jacques François Dugommier com a general de divisió després de la seva mort a la batalla del Roure. Va prendre la ciutadella en vèncer el Setge de Roses de 1794.

## Directori

El 1796, va ser nomenat ambaixador del Directori a Espanya, i negocià el Tractat de Sant Ildefons en què Espanya s'alià amb França contra el Gran Bretanya, fins que el 1798 va ser cridat per anar amb l'exèrcit a Ligúria; fou ferit i capturat pels exèrcits de la Segona Coalició a la batalla de Novi. Va tornar a França el 1800.

## Imperi i Restauració

Pérignon va donar suport a Napoleó Bonaparte, i, per això, va ser nomenat senador el 1801, mariscal de l'Imperi el 1804 i comte de l'Imperi, i, a més, rebé la Legió d'Honor. Del 18 de setembre de 1806 al 23 de juliol de 1808 va ser governador general de Parma, Piacenza i Guastalla. Més tard va ser cridat al Regne de Nàpols, on va ser molt a prop del rei. Va tornar a França el 1814; aleshores, es posicionà a favor de la restauració de Lluís XVIII de França, per la qual cosa, Napoleó el retirà de la llista de mariscals durant els cent dies; Lluís XVIII el nomenà marquès de Granada, i el premià amb l'Orde de Sant Lluís.

## Referències

* ↑ «Catherine Dominique, marquis de Pérignon», 24-05-2018. [Consulta: 19 maig 2024].
# Comtat de Brienne

El Comtat de Brienne era un comtat medieval de França centrat a Brienne-le-Château.

## Comtes de Brienne

* Engelbert III
* Engelbert IV
* Walter I (? - C. 1090)
* Erard I (c. 1090 - c. 1.120?)
* Walter II (c. 1.120? - C. 1161)
* Erard II (c. 1.161-1.191)
* Walter III (1191-1205)
* Walter IV (1205-1246)
* Joan (1246 - c. 1260)
* Hugh de Brienne (c. 1260-1296)
* Gualter V de Brienne (1296-1311) Duc d'Atenes, mort per la Companyia Catalana d'Orient en la batalla del Cefís
* Gualter VI de Brienne (1311-1356)
* Isabella (1356-1360)amb el seu fill:
* Sohier d'Enghien (1356-1364)
* Walter VII (1364-1381)
* Louis d'Enghien (1381-1394)
* Marguerite d'Enghien (1394-1397)amb el seu marit:
* Jean, Senyor de Beauvoir (1394-1397)
* Pierre I, comte de Saint-Pol (1397-1433)
* Louis I, comte de Saint-Pol (1433-1475)
* Pierre II, comte de Saint-Pol (1475-1481)
* Antoine I, comte de Ligny (1481-1519)
* Charles, comte de Ligny (1519-1530)
* Antoine II, comte de Ligny (1530-1557)
* Jean, comte de Ligny (1557-1576)
* Charles, duc de Brienne (1576-1608) (creat duc de Brienne 1.587; extingit en la seva mort)
* Louise, comtessa de Brienne (1608-1647)
* Louise de BeOne (1647 -?) Amb el seu marit:
* Henri-Auguste de Loménie, comte de Brienne (1595-1666)
* Louis Henri de Loménie, comte de Brienne (1666-1698)
* Nicholas de Loménie, comte de Brienne (1698-1758)
* Louis-Marie-Athanase de Loménie (1758-1794)

## Bibliografia

* (anglès) FMG sobre tots els comtes de Brienne
* (castellà) Enciclopedia Espasa (1934) Vol IX, pág. 829
* (francès) Recerques sobre els primers anys de Jean de Brienne (1872), D'Arbois
* (francès) Jean de Brienne (Troyes 1858), Georges
* (francès) Història de Jean de Brienne (Paris, 1727), Safiteau
# Consell dels Cinc Regents

El consell dels cinc regents, o consell dels cinc grans ancians (五大老, go-tairō), fou un consell format per Toyotomi Hideyoshi per a governar Japó en comptes del seu fill, Hideyori, fins que aquest complira la majoria d'edat. Hideyoshi va triar per a aquesta tasca a les seues cinc daimyō més poderosos: Ukita Hideie, Maeda Toshiie, Uesugi Kagekatsu, Mori Terumoto i Tokugawa Ieyasu.
Amb la creació del consell format per cinc persones, Hideyoshi esperava que els diferents components del mateix s'equilibraren, impedint que cap d'ells aconseguira el poder. No obstant això, de forma pràcticament immediata a la mort d'Hideyoshi en 1598, els regents es van dividir en dos grups: Tokugawa d'una banda, i els altres quatre per un altre. La guerra, no obstant això, no va començar fins a mitjans de 1600, finalitzant el mateix any en la batalla de Sekigahara, on es va pactar una difícil pau que va deixar a Hideyori viu i amb el control del Castell d'Osaka.
# Llac Starnberg

El llac Starnberg (en alemany : Starnberger See) és un llac localitzat a Baviera, a poc més de 25 km al sud-oest de Múnic. Fins a l'any 1962 era conegut com a llac Würm (en alemany: WürmSee). Fa 21 km de nord a sud i entre 3 i 5 km d'oest a est, amb una superfície total de 56 km². És el segon llac més important d'Alemanya per volum d'aigua emmagatzemada, després del llac Constança, per raó de la seva gran profunditat, tot i que per superfície és el cinquè llac més gran després del llac Constança, el llac Müritz, el llac Chiem i el llac Schwerin. Està a una altitud de 580 msnm i hi neix el riu Würm, a la població del mateix nom que el llac.

## Classificació

El llac Starnberg va ser designat com aiguamoll d'importància internacional, protegit pel Conveni de Ramsar el 26 de febrer de 1976 (núm 94: Starnberger See) 47°45'N 11° 8'E . La zona protegida abasta 5.720 ha. Té una elevació de 584 msnm. És un gran llac d'aigua dolça, subjecte a fluctuacions estacionals. Es troba en una vall glacial, envoltat per preses de morrenes. Té zones de canyar i és important perquè les aus migratòries s'hi aturen i hi passen l'hivern.

## Fets

En aquest llac hi va morir ofegat el rei Lluís II de Baviera. El llac també és esmentat en el poema The Waste Land (1922) de T.S. Eliot.

## Referències

* Llocs Ramsar a wetlands.org

## Enllaços externs

* Zones de bany al costat del llac (alemany)
* Pàgina de zones de bany al llac (alemany)
* Plànol del metro de la ciutat de Múnic, la línia S6 arriba fins al llac.
# Viquipèdia en hebreu

La Viquipèdia en hebreu (en hebreu: ויקיפדיה: האנציקלופדיה החופשית), pronunciat /wikiˈpedja haʔentsikloˈpedja haχofˈʃit/ és l'edició en hebreu de la Viquipèdia.
Va ser creada el 8 de juliol del 2003 i el 25 d'octubre del mateix any va arribar als 1.000 articles. El 24 de desembre del 2006 va arribar als 50.000 articles i el 10 de gener del 2010 als 100.000.
El 22 de juliol del 2004 es va celebrar la primera trobada de viquipedistes en hebreu a Tel-Aviv, Israel. El 20 de setembre del 2004 es va escriure l'article en hebreu de la bandera del Kazakhstan, que corresponia a l'article número un milió de totes les Viquipèdies.
# Casimir II de Polònia

Casimir II el Just (en polonès: Kazimierz II Sprawiedliwy; 1138 - 5 de maig de 1194), de la Dinastia Piast, era el fill més jove de Boleslau III de Polònia i Salomé de Berg, filla d'Enric, duc de Berg. Regnava com a duc de Cracòvia i príncep de Polònia des de 1177 fins a la seva mort.
Nascut poc abans o després de la mort del seu pare, i omès (possiblement per aquesta raó) per Boleslau quan va dividir el regne entre els quatre germans més grans que Casimir, començava a assegurar les bases una futura reclamació. El 1167, heretava del seu germà Enric de Sandomierz, el ducat de Wiślica, i el 1173 obtenia el de Sandomierz.
El 1177, una rebel·lió dels barons de Petita Polònia contra Miecislau III el Vell encapçalada per Gedko, el bisbe de Cracòvia. conduïen a l'elevació de Casimir al tron ducal de Cracòvia i al de Gran Polònia per Odó I de Gran Polònia, i Miecislau s'exilià a Racibórz (Bohèmia) el 1179. Per acabar els conflictes interns dins de l'estat polonès descentralitzat, Casimir distribuïa terres entre els seus nebots: Poznań per Odó, fill de Miecislau; Cuiàvia a Leszek; Silèsia a Boleslau l'Alt; Bytom, Racibórz, Owicim, i Oświęcim a Miecislau IV; i Głogów a Conrad I. Boguslau I de Pomerània, rebent poc suport d'una Polònia dividida, es feia vassall d'Enric el Lleó.
El 1180, Casimir organitzava una assemblea de nobles a Łęczyca. Concedia privilegis als nobles i a l'Església, instaurant un impost sobre els beneficis del clergat i renunciant als seus drets sobre les terres de bisbes morts. Gràcies a aquests actes, guanyava l'acceptació del principi de successió hereditària a Cracòvia, encara que es tardaria més d'un segle per restaurar el regne polonès. Miecislau després de ser desterrat a Racibórz es va dirigir a l'emperador Frederic per demanar ajuda per recuperar el tron de Cracòvia, però Casimir reconegué la sobirania imperial perdent Pomerània occidental, i Mieceslau va anar a Pomerània, on rebé ajuda per tornar a Gniezno el 1181 i recuperar el poder a la Gran Polònia, Va cedir el govern de Cracòvia a un dels seus fills, Miecislau el Jove, però Casimir va recuperar ràpidament Cracòvia i va capturar al príncep, que va va ser alliberat per estar amb el seu pare.
Casimir moria inesperadament en un banquet, probablement d'emmetzinament. Era succeït a Cracòvia pel seu fill Leszek el Blanc. Deixava un altre fill, Conrad.

## Referències

* ↑ Mistrz Wincenty. Kronika polska (en polonès). Wrocław: Brygida Kürbis, 1992, p. 183.
* ↑ anònim. Kronika wielkopolska (en polonès). Krakow: Brygida Kürbis, 2010, p. 114.
* ↑ anònim. Kronika wielkopolska (en polonès). Krakow: Brygida Kürbis, 2010, p. 118-119.