OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ni del Centaure

Ni del Centaure (ν Centauri) és una estrella a la constel·lació de Centaure de magnitud aparent +3,39. No té nom propi habitual, encara que en l'astronomia xinesa era coneguda, al costat de μ Centauri i φ Centauri, com Wei, «la balança». És membre de l'Associació estel·lar Centaurus Superior-Lupus i s'hi troba a 437 anys llum de distància del sistema solar.
Ni del Centaure és una estrella blanc-blavenca de tipus espectral B2; encara que catalogada com subgegant, les seves característiques físiques corresponen a les d'un estel de 9,4 milions d'anys encara a la seqüència principal. La seva temperatura efectiva és de 22.950 K i la seva lluminositat, inclosa la radiació ultraviolada emesa, és 4.970 vegades més gran que la del Sol. Amb un radi 4,5 vegades més gran que el radi solar, gira sobre si mateixa amb una velocitat de rotació projectada de 78 km/s, implicant un període de rotació inferior a 3 dies. És un estel lleugerament variable del tipus Beta Cephei -semblant per exemple a ε Centauri - amb un període de variació de 0,17 dies i figura també catalogada com variable el·lipsoidal rotatori. Així mateix, és una estrella Be feble que pot estar envoltada per un disc circumestel·lar. La seva massa és 9 vegades més gran que la de el Sol.
Ni del Centaure és una binària espectroscòpica, estant la seva companya tan propera que la seva presència només s'ha detectat per espectroscòpia. El període orbital de el sistema és de 2,625 dies. Res se sap sobre Ni Centauri B; si fos una estrella de baixa massa, la separació entre les dues seria de 0,08 ua.

## Referències

* ↑ «Rotational velocities and spectral types for a sample of binary systems». Astronomy and Astrophysics, 1975, pàg. 91–99.
* 1 2 3 4 Afirmat a: Gaia Data Release 2. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 25 abril 2018.
* ↑ Ulrich Bastian «catàleg Tycho-2». Astronomy and Astrophysics, 3-2000, pàg. L27-L30.
* ↑ «The determination of T_eff_ of B, A and F main sequence stars from the continuum between 3200 A and 3600 A». Astronomy and Astrophysics, 1995, pàg. 553–564.
* ↑ Afirmat a: Catàleg de velocitats rotacionals dels estels. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: juny 1970.
* ↑ «Pulkovo Compilation of Radial Velocities for 35 495 Hipparcos stars in a common system» (en anglès). Astronomy Letters, 11, 11-2006, pàg. 759–771. DOI: 10.1134/S1063773706110065.
* 1 2 Floor van Leeuwen «Validation of the new Hipparcos reduction» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 2, 2007, pàg. 653–664. DOI: 10.1051/0004-6361:20078357.
* 1 2 «V* nu. Cen -- Ellipsoidal variable Star» (en anglès). SIMBAD (Centre de Dades astronòmiques d'Estrasburg). [Consulta: 3 gener 2021].
* ↑ Allen, Richard Hinckley. «Centaurus». A: Courier Dover Publications. Star Names — Their Lore and Meaning (en anglès), 1889, p. 563. ISBN 0-486-21079-0.
* 1 2 «Nu Centauri» (en anglès). Stars. Jim Kaler. [Consulta: 3 gener 2021].
* ↑ Nu Centauri (General Catalogue of Variable Stars)
* ↑ Nu Centauri Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (The Bright Star Catalogue)
# Blaton

Blaton és un antic municipi de Bèlgica, a la província d'Hainaut de la Regió valona que el 1977 va integrar-se a la municipi de Bernissart. L'historiador local Louis Sarot parla de la petita Venècia de l'Hainaut per què en creuar-s'hi els canals Nimy-Blaton-Péronnes i Blaton-Ath creen un paisatge interessant, aficionat pels turistes, els navegants de plaer i els pescadors.
Es van trobar traces d'habitació molt ancianes. A l'edat mitjana Blaton feia part del Comtat de Valenciennes. A Blaton tingueren lloc entre el 23 i 27 de setembre de 1792 els primers afrontaments antecedents de la batalla de Jemappes. Després del Congrés de Viena passà al Regne Unit dels Països Baixos i el 1830 esdevinguda belga.
El terra no és gaire fèrtil, però nogensmenys l'agricultura va ser l'activitat econòmica principal durant segles. Les pedreres van ser la primera activitat industrial, seguides vers el segle xviii es van explotar mines de carbó, de calç i fàbriques de teules. Al segle xix van afegir-se fàbriques de tèxtil i drassanes atretes per la posició interessant a la cruïlla de canals. Després de la segona guerra mundial va començar l'ocàs de la indústria pesant i Blaton tornà al seu paper agricultural i esdevingué un petit centre de serveis comercials.
És l'únic poble de Valònia que té una església catòlica dedicada a Tots Sants.

## Galeria

* L'aiguabarreig dels canals
* Església de Tots Sants
* Estació NMBS
* Resclosa

## Referències

* ↑ «Canaux» Arxivat 2013-04-10 a Wayback Machine. al web oficial del municipi de Bernissart
* 1 2 «Commune de Blaton», Matriu cadastral, s.d.
* ↑ «Eglise de Tous les Saints» Arxivat 2013-04-10 a Wayback Machine., web oficial del municipi de Bernissart

## Enllaços externs

* Web del municipi de Bernissart (en francès)
# Arienis

Arienis de Lídia va ser, segons Heròdot, la filla del rei Aliates II de Lídia i la germana del rei Cressus de Lídia.
Arienis va ser també la reina consort d'Astiages, rei de Mèdia i la mare de Mandana de Mèdia i una Amitis probable, casada amb el seu nebot Cir II el Gran. També va ser sogra de Cambises I d'Anshan i l'àvia materna de Cir II el Gran.
Va ser donada en matrimoni a Astiages per segellar un tractat entre Ciaxares de Mèdia i Aliates II de Lídia, arran de la batalla de l'Eclipsi. Heròdot no la va identificar clarament com la mare de Mandana, però s'especula que Mandana, l'esposa de Cambises I d'Anshan pot han nascut d'una anterior dona d'Astíages de Mèdia.

## Referències

* ↑ Astyages a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 389

## Bibliografia

* Christian Settipani. Nos ancêtres de l'Antiquité. Paris: Editions Christian, p. 152.
# Arriate

Arriate és un poble de la província de Màlaga (Andalusia), que pertany a la comarca de la Serranía de Ronda. El seu nom prové de l'àrab Arriadh, "els vergers". El 1630 se segregà del municipi de Ronda.

## Història

Encara que la primera prova escrita de la Vila d'Arriate data de 1570 en el Cens de Felip II, existeixen proves de l'habitabilitat de la zona en temps remots. Es parla d'un poblat prehistòric que vivia en les Coves, grutes situades a un costat i a l'altre del riu Alcobacín, que revelen l'existència d'uns habitants primitius, per la seva disposició, superposades, excavades en les roques, que serien bona defensa dels seus habitants contra les feres. Actualment s'arriba fins a elles per uns graons fets a la roca. A l'interior no s'aprecien pintures rupestres, però és freqüent l'aparició de destrals de pedra i existeix un molí incrustat en les parets. El que va ser asil i refugi d'un poble manté la seva utilitat, perquè els moliners d'Arriate posen allí a assecar els blats després de rentar-los.
En l'etapa de la dominació àrab, va rebre el nom d'Arriadh. El nombre de pobladors en aquesta època hagué de ser molt petit i habitarien unes poques cases d'esbarjo o caserius amb les seves hortes. El fet històric més important del qual es té notícia, és la batalla de la Vall d'Arriate el 1407. Els musulmans van pretendre apoderar-se de la maquinària de Setenil. L'alcaide de Cañete la Real, va acudir en defensa d'aquella vila, deixant la seva pròpia fortalesa defensada pel seu fill. Quan van conèixer aquesta informació, els musulmans van atacar Cañete en el defensa dels quals va morir el fill de l'alcaide. Com a venjança, Hernando Arias va preparar una emboscada en les forestes d'Arriate on va derrotar els musulmans en la batalla esmentada.
El 1630 la Vila d'Arriate es va segregar del Terme Municipal de Ronda. En 1635 es reincorpora de nou a Ronda, però el 14 de febrer de 1661 mitjançant l'escriptura signada a Madrid davant l'escrivà de rei Felip IV, Gabriel Rodriguez de las Cuevas, quan Arriate aconsegueix de nou la seva independència pagant per això 352.739 morabatins.

## Vegeu també

* Ajuntament de Arriate
* Esport d'Aventura a Arriate Arxivat 2007-12-12 a Wayback Machine.
# Artemísia I de Cària

Artemísia de Cària (grec antic: Ἀρτεμισία) fou una reina d'Halicarnàs, Cos, Nísiros i Calinda, feudatària dels reis perses aquemènides i contemporània de Xerxes I de Pèrsia.
Era filla de Lígdamis, i va succeir al tron el seu marit (del qual no es coneix el nom, i va governar vers 490-480 aC). El 480 aC, es va unir voluntàriament amb la seva flota a l'exèrcit persa i va participar en la batalla de Salamina. Aconsellà Xerxes I que no lliurés una batalla naval contra els grecs, sinó que, una vegada fos presa Atenes, prosseguís el seu avanç fins al Peloponnès amb l'exèrcit de terra. L'amenaça que les naus perses poguessin desembarcar al sud de l'istme de Corint forçaria els contingents de les ciutats peloponèsies a dispersar-se i protegir els seus territoris.
La seva nau va ser capturada per un trirrem atenenc i no tenia possibilitat d'escapar perquè diverses naus perses, erròniament, li tancaven el pas. Envestí un vaixell de la flota de Xerxes i el va enfonsar, de mode que l'embarcació grega cregués que era aliada, i deixés de perseguir-la.
Escapà fins a les línies perses, on, segons Heròdot, Xerxes digué: «Els meus homes [els perses] s'han convertit en dones i les meves dones [Artemísia] en homes!» Heròdot tenia una bona opinió d'ella, a despit del seu suport a Pèrsia en la batalla, possiblement perquè ambdós eren naturals d'Halicarnàs. La va succeir el seu fill Pisindelis, en una data desconeguda, cap a la meitat del segle V aC.
Segons una llegenda que explica Foci, estava enamorada de Dàrdan, un jove d'Abidos, i com que aquest no li corresponia el va fer cegar mentre dormia. Un oracle li va fer expiar el crim tirant-se a la mar de dalt de la Roca Lèucada, episodi que recorda el de la mort de Safo.

## Referències

* 1 2 3 4 1.Artemisia a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 376-377
# Artemísion

L'Artemísion o Artemisi (grec: Αρτεμίσιο) és un cap de la costa nord de l'illa d'Eubea, a Grècia, enfront de la Magnèsia de Tessàlia, vora l'antiga ciutat d'Òreos o Histiea.
El nom li ve d'un gran temple que hi havia dedicat a Àrtemis, que pertanyia a la ciutat d'Òreos. Davant aquesta costa es van enfrontar les flotes dels grecs i els perses durant la invasió de Xerxes el 480 aC en les Guerres mèdiques, en la que va ser coneguda com a batalla d'Artemísion, simultània a la Batalla de les Termòpiles, segons la narració d'Heròdot i Plutarc.
En aquest cap es va trobar una famosa estàtua de bronze de Zeus, o alternativament de Posidó, coneguda com el Bronze d'Artemísion, a l'interior d'un vaixell enfonsat.

## Referències

* ↑ Heròdot, 2010, p. 170.
* ↑ «Artemísion». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Smith, William (ed.). «Artemisium». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 16 desembre 2020].
* ↑ Woodford, Susan. The art of Greece and Rome. Cambridge: Cambridge Univ. Press, 2004, p. 15. ISBN 9780521540377.

## Bibliografia

* Heròdot. Història. Llibre VII. Fundació Bernat Metge, 2010. ISBN 9788498591460.
# Artigas

«Artigas» té aquests significats:
* Toponímia:
** Artigas (Alts Pirineus), municipi de França a la regió de Migdia-Pirineus
** Artigas (Arieja), municipi de França a la regió de Migdia-Pirineus
** Artigas (Uruguai), ciutat de l'Uruguai, capital del departament homònim
** Departament d'Artigas, a l'Uruguai
** Capitán Juan A Artigas, antic nom de la localitat uruguaiana de Barros Blancos
** General Artigas, districte del departament d'Itapúa, al Paraguai
** Rincón de Artigas, territori del Brasil que pertany al municipi de Santana do Livramento a l'estat de Rio Grande do Sul, contestat per l'Uruguai
** Base Científica Antàrtica Artigas, base científica de l'Uruguai a l'Antàrtida
* Biografies:
** Andresito Artigas, nom amb el qual es va conèixer a Andrés Guazurary, col·laborador de José Gervasio Artigas i cabdill federal argentí
** Manuel Artigas, cosí de José Gervasio Artigas i heroi de la batalla de Las Piedras
** Manuel Francisco Artigas, germà de José Gervasio Artigas i militar de la independència
** Mariano Artigas, professor espanyol
** Josep Artigas Morraja, futbolista català
** José Gervasio Artigas, heroi nacional de l'Uruguai
** Primitiu Artigas i Teixidor (Torroella de Montgrí, 1846 - Madrid, 1910), enginyer forestal i professor de l'Escola d'Enginyers de Monts
** Salvador Artigas Sahún, futbolista i entrenador professional català
* Miscel·lània:
** Bandera d'Artigas, un dels símbols nacionals de l'Uruguai
** Institut de Professors Artigas (IPA), institut d'ensenyament superior de formació docent de l'Uruguai
# Josep Coll i Vehí

Josep Coll i Vehí (Barcelona, 1823 - Girona, 29 de desembre de 1876) fou un escriptor català. Es llicencià el 1846 en lletres i dret a la Universitat de Barcelona. El 1849 fou catedràtic de retòrica i poètica a l'institut de Madrid i el 1861 al de Barcelona (1861). Nomenat director el juliol de 1868, va ser destituït a l'octubre en triomfar la Revolució. Probablement pel caire conservador de la seva ideologia i la seva oposició a la llibertat de càtedra. Amb la Restauració borbònica fou restablert en el càrrec el 1875,
Provinent d'una casa pairal de Torrent d'Empordà les biografies del seu temps afirmaven que provenia d'aquí, però ell mateix diu en un poema que Barcelona és «ma aimada ciutat natal» s'ha trobat la seva partida de naixement a l'arxiu de la Universitat de Barcelona.
Va col·laborar a revistes com El Genio i El Ángel Exterminador amb el pseudònim Garibay, però el 1854 es va centrar en les que feia al Diari de Barcelona. Allí va col·laborar amb els seus amics Joan Mañé i Flaquer, Manuel Duran i Bas i Estanislau Reynals i Rabassa, considerats tots ells portaveus del conservadorisme català. El 1862 fou membre de l'Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona. Publicà estudis literaris i poesies.
Era fill de Tomàs Coll i Estruch natural de Barcelona i de Margarida Vehí i Cadanet natural de Palamós. Es va casar el 12 d'agost de 1869 a la Bisbal amb Concepció Clapés i de Grassot natural de La Bisbal.

## Obres

* Elementos de literatura (1856)
* Compendio de retórica y poética (1862)
* Diálogos literarios (1866)
* Modelos de poesía castellana (1871)
* Los refranes del Quijote (1874)
* La sátira provenzal (1861)
* Les fires de Sant Tomàs (1875).
* El Anacreonte Hispano-Revolucionario (1872)

## Referències

* ↑ «Defuncions (1876-1881). Pàg.28» (en castellà). Arxiu Diocesà de Girona. Girona .Arxiu de la Catedral, 29-12-1876. [Consulta: 11 febrer 2020].
* ↑ Bonada, Lluís «La catalanitat històrica, desinfectada». El Temps, Núm. 1789, 25-09-2018, pàg. 42.
* ↑ «Matrimonis (1862-1873). Pàg.165». Arxiu Diocesà de Girona. Arxiu Parroquial Santa Maria de La Bisbal, 12-08-1869. [Consulta: 11 febrer 2020].
# Batalla de Beauport

La batalla de Beauport va ser un enfrontament armat que va enfrontar a la Royal Navy del Regne de la Gran Bretanya i les forces terrestres de França. El combat es va produir el 31 de juliol de 1759 a la Ciutat de Quebec, ja que els britànics pretenien prendre per les armes.

## Antecedents

La campanya de 1758 de la Guerra Franco-Índia fou exitosa per als britànics, que va enviar més de 40.000 homes contra Nova França, aconseguit avenços clau de la captura de Louisbourg i la destrucció de Fort Frontenac, encara que havien sigut aturats pel general francès Louis-Joseph de Montcalm a la batalla de Fort Carillon.
William Pitt va continuar la política agressiva en 1759, organitzant campanyes contra el cor de la Nova França, les comunitats canadenca de Ciutat de Quebec i Mont-real al riu Sant Llorenç. Per a la Campanya contra el Quebec, el general James Wolfe va rebre el comandament d'un exèrcit d'uns 7.000 homes.

## Batalla

James Wolfe va ordenar desembarcar a la zona de Beauport, on s'havien atrinxerat els francesos. Tot i el fort bombardeig britànic, les defenses franceses van aguantar i els britànics no van poder aconseguir el seu objectiu. Els ferits d'ambdós bàndols van ser atesos a l'Hospital General de la Ciutat de Quebec.

## Conseqüències

Els britànics ho van tornar a intentar una mica més amunt, el 13 de setembre, a la batalla de les Planes d'Abraham.

## Referències

* «Invasion of the Beauport shore» (en anglès). CBC. [Consulta: 6 novembre 2008].
* «La bataille Des Plaines d'Abraham (13 septembre 1759)» (en francès). Les batailles de France. Arxivat de l'original el 2007-10-22. [Consulta: 6 novembre 2008].
# Batalla de Lützen (1813)

La batalla de Lützen (2 de maig, de 1813), es va lliurar a Großgörschen, un llogarret al sud-oest de Lützen, a Saxònia, que ara forma part d'aquesta vila.

## Antecedents

Després del desastre de la Grande Armée a Rússia, les potències continentals que havien estat constantment humiliades per Napoleó en diverses guerres al llarg de tota una dècada, van veure finalment una oportunitat de derrotar, i es van unir a la coalició que fins llavors consistia en l'aliança entre russos, britànics, espanyols i portuguesos (aquests últims en la Guerra de la Independència Espanyola).
Bonaparte, tot i grans èxits on el seu geni va brillar amb força (com la batalla de Dresden on va derrotar a tropes que gairebé li doblaven en nombre) es va veure obligat a reorganitzar els seus exèrcits al llarg de totes les línies de defensa, estant desesperadament mancat de cavalleria., tot just havia pres Leipzig. L'emperador francès va atreure a una trampa a una força combinada de russos i prussians, per tal d'aturar l'avenç de les forces de la Sisena Coalició.

## Batalla

El comandant rus, Príncep Peter Wittgenstein, que intentava alliberar Leipzig, va atacar l'avantguarda francesa del mariscal Ney prop de Großgörschen. Després d'un dia de combats, els russos i els prussians es retiraren a Dresden, però sense cavalleria, els francesos foren incapaços de perseguir els seus enemics.

## Conseqüències

D'aquesta manera, la que podia haver estat una derrota decisiva dels aliats va quedar reduïda a una retirada tàctica i una victòria marginal de Napoleó.
Al front peninsular, després de la batalla de Vitòria, les forces aliades es van reagrupar i van ocupar Sant Sebastià i Pamplona. El desembre es va iniciar la invasió des de les bases del País Basc del Nord, i per a la seva defensa, Napoleó Bonaparte va enviar Nicolas Jean de Dieu Soult des del front alemany.

## Referències

* ↑ Lipscombe, Nick. Bayonne and Toulouse 1813–14: Wellington invades France (en anglès). Osprey Publishing, 2014, p. 16. ISBN 1472802772 [Consulta: 28 gener 2015]. Arxivat 2015-01-19 a Wayback Machine.
# Batalla de Quart

La batalla de Quart fou un dels enfrontaments de la Revolta de Sardenya, emmarcada en la Guerra veneciano-genovesa.

## Antecedents

Marià IV d'Arborea el 1353 durant la guerra veneciano-genovesa va capgirar la seva política i es va oposar a la dominació catalana, lluitant contra Gerard Gherardeschi, vassall lleial a la Corona d'Aragó, i va atacar (al sud) Castel di Castro però fou rebutjat i en va iniciar el setge; tot seguit va atacar el nord aliat amb els Dòria i va conquerir l'Alguer amenaçant Sàsser el 1354. La derrota genovesa a la batalla naval de Port del Comte va permetre la reconquesta de l'Alguer a Bernat II de Cabrera, que va deixar de capità Gispert de Castellet amb una guarnició i va marxar amb els presoners, les galeres pròpies i les capturades en direcció a Càller, però tan bon punt Bernat de Cabrera va marxar, la ciutat es rebel·là massacrant la guarnició, i Gispert de Castellet va fugir a Càller perseguit pels revoltats mentre Marià iniciava una lluita de guerrilles i emboscades.

## Batalla

Bernat II de Cabrera va fer armar les companyies a cavall i d'infanteria que estaven a Caller i acompanyat de Gilabert de Centelles i de Castellet, Olf de Pròixida, Ot de Montcada i de Montcada, Francesc de Perellós va sortir a l'encontre dels revoltats, entre set-cents i vuit-cents homes a cavall i nombrosos infants, trobant-se a Quart. Els catalans van derrotar els revoltats, provocant-los mil cinc-centes baixes.

## Conseqüències

Preveient un atac genovès a Sasser, Bernat II de Cabrera va enviar Bonanat Descoll amb vuit galeres, que van desembarcar la tropa a Porto Torres per reforçar la ciutat, governada per Riambau de Corbera. Reunides de nou les galeres, amb tota la tropa reforçant les places fortes, va retornar amb la flota a Catalunya, trobant-se amb el rei a València.
L'estol reial, comandat per Pere III el Cerimoniós i compost per 100 galeres i 12.000 homes es va concentrar a Roses, d'on va sortir el 15 de juny de 1354, arribant a l'Alguer el 22 de juny, on es van unir 30 galeres venecianes que van iniciar el setge el 24, contra una ciutat defensada per sards i genovesos, de la que fou expulsada tota la població.
La ciutat fou repoblada des del Penedès i el Camp de Tarragona, assegurant d'aquesta manera una ciutat lleial a Pere el Cerimoniós. Marià va iniciar una lluita de guerrilles i emboscades, fins que el 1355 es va signar la pau de Sanluri que establia la partició de l'illa per la que Marià IV d'Arborea renunciava a l'Alguer.

## Referències

* 1 2 3 Zurita y Castro, Jerónimo. Anales de la Corona de Aragón (en castellà). vol. VIII, p. cap. LIII.
* ↑ Rafael Martín de Viciana i Joan Iborra, Libro tercero de la Crónica de la ínclita y coronada ciudad de Valencia, p.24
* ↑ Hernández Cardona, Francesc Xavier. «Volum II: Temps de Conquesta». A: Història militar de Catalunya. 2a edició. Rafael Dalmau Editor, 2004, p.150. ISBN 84-232-0655-6.
* ↑ Històries de Catalunya, La conquesta de Sardenya i les guerres amb Gènova. Arxivat 2010-08-28 a Wayback Machine.
# Berenguer III de Guillem

Berenguer III de Guillem (Berenguer de Guilhem en occità) (1240 - ?), senyor de Clarmont d'Alvèrnia-Lodeva fou un militar occità al servei del rei de França.
El 1285, comandant un estol francès durant la Croada contra la Corona d'Aragó, amb el que controlava la costa fins a Blanes, va incendiar Sant Martí d'Empúries però dies més tard fou derrotat per un estol català, tot i la superioritat numèrica, a la batalla naval de Sant Feliu de Guíxols pels almiralls catalans Ramon Marquet Rubí i Berenguer Mallol.
Fill de Berenguer II de Guillem i casat el 1306 amb Mathilde de Goth, va tenir dos fills, Alasie de Guillem, i Berenguer IV de Guillem, qui el va succeir com a senyor de Clarmont d'Alvèrnia i Lodeva

## Referències

* ↑ (francès) Généalogie de Carné «Enllaç». Arxivat de l'original el 2007-02-06. [Consulta: 6 desembre 2007].
* ↑ (francès) Généalogie 33 «Enllaç». Arxivat de l'original el 2009-03-12. [Consulta: 6 desembre 2007].
* ↑ Creacions Alt Empordà «Enllaç». Arxivat de l'original el 2007-10-12. [Consulta: 6 desembre 2007].