OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gamma de l'Altar

Gamma de l'Altar (γ Arae) és una estrella binària de la constel·lació de l'Altar. Està a uns 1.140 anys llum de la Terra.
El component primari, γ Arae A, és una blava-blanca del tipus B supergegant amb una magnitud aparent de +3.5. La seva companya γ Arae B, és una estrella blanca del tipus A una nana de la seqüència principal amb una magnitud aparent de 10,5. Les dues estrelles estan separades 17,9 segons d'arc i la seva magnitud combinada és de +3,31.

## Referències

* ↑ «MK Spectral Types for Bright Southern OB Stars» (en anglès). Astrophysical Journal, 7-1969, pàg. 313–326. DOI: 10.1086/150069.
* ↑ «The interstellar Ca II distance scale» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 2, 15-09-2009, pàg. 833–840. DOI: 10.1051/0004-6361/20079144.
* ↑ Afirmat a: Catalogue of Stellar Photometry in Johnson's 11-color system. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 2002.
* 1 2 3 Michel Curé «Stellar parameters and H α line profile variability of Be stars in the BeSOS survey» (en anglès). Monthly Notices of the Royal Astronomical Society, 4, 03-01-2018, pàg. 5287-5299. DOI: 10.1093/MNRAS/STX3075.
* 1 2 3 Afirmat a: Gaia Data Release 2. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 25 abril 2018.
* ↑ «Pulkovo Compilation of Radial Velocities for 35 495 Hipparcos stars in a common system» (en anglès). Astronomy Letters, 11, 11-2006, pàg. 759–771. DOI: 10.1134/S1063773706110065.
* 1 2 Floor van Leeuwen «Validation of the new Hipparcos reduction» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 2, 2007, pàg. 653–664. DOI: 10.1051/0004-6361:20078357.
# Gliese 436 c

Gliese 436 c (GJ 436 c, Ross 905c) és un hipotètic exoplaneta que orbita l'estel Gliese 436 a la constel·lació del Lleó, a una distància de 33.4 anys llum de la Terra. Gliese 436 c és un dels planetes extrasolars descoberts que més s'assemblen a la Terra.

## Descobriment

El 23 de gener de 2008, un grup d'astrònoms van trobar que l'existència d'un segon exoplaneta orbitant Gliese 436, podia explicar anomalies en l'òrbita de Gliese 436 b, d'una manera semblant a l'usada per descobrir Neptú, analitzant pertorbacions en l'òrbita d'Urà, en 1846.

## Característiques físiques

Gliese 436 c té una massa de 5 vegades la de la Terra, igual a la mínima calculada per Gliese 581 c. El seu radi és un 150% el de la Terra. A causa de la seva massa i grandària petites, es presumeix que és un planeta rocós, similar als planetes interiors del nostre Sistema solar. La seva temperatura superficial és d'al voltant de 500 K, assumint una albedo similar a la de Venus de 0,7 i sense prendre en compte cap efecte d'hivernacle, d'existir. D'aquesta manera, el planeta és massa calent com per tindre aigua líquida en la seva superfície.

## Òrbita

El planeta completa una revolució al voltant del seu estel cada 4.2 dies terrestres, posant-lo en una ressonància 2:1 amb el planeta interior Gliese 436 b. El seu semieix major s'ha estimat en 0.045 ua. Basat en la seva massa mínima de 4.7 masses terrestres i la seva massa real de 5.0 masses terrestres, la seva inclinació ha d'estar dins entre 68° i 72°.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Jasmina Blecic «Two nearby sub-Earth-sized exoplanet candidates in the GJ 436 system» (en anglès). Astrophysical Journal, 1, 19-07-2012, pàg. 9. DOI: 10.1088/0004-637X/755/1/9.
* 1 2 3 4 5 Afirmat a: Gaia Data Release 2. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 25 abril 2018.
* ↑ «Planet GJ-436 c» (en anglès). Extrasolar Planets Encyclopaedia. Observatori Meudon. [Consulta: 19 desembre 2020].
* ↑ «The planetary system Gliese 436 hosts at least 3 planets.» (en anglès). Open Exoplanet Catalogue. [Consulta: 19 desembre 2020].
* ↑ «436 c Ross 905c -- Extra-solar Planet Candidate» (en anglès). SIMBAD (Centre de Dades astronòmiques d'Estrasburg). [Consulta: 19 desembre 2020].
* ↑ Ribas, I.; A. Font-Ribera, J. P. Beaulieu «A ~5 M$_E$ Super-Earth Orbiting GJ 436?: The Power of Near-Grazing Transits». ArXiv e-prints, 801, 2008. Arxivat de l'original el 2017-12-22 [Consulta: 4 febrer 2008].
* ↑ «New Super-Earth is Smallest Yet». Space.com. [Consulta: 10 abril 2008].
* ↑ Reuters
* ↑ Ribas, I.; A. Font-Ribera, J. P. Beaulieu «A ~5 M$_E$ Super-Earth Orbiting GJ 436?: The Power of Near-Grazing Transits». ArXiv e-prints, 801, 2008. Arxivat de l'original el 2017-12-22 [Consulta: 4 febrer 2008].
# Museu d'Art Turc i Islàmic d'Istanbul

El Museu d'Art Turc i Islàmic (en llengua turca: Türk ve İslam Eserleri Müzesi) és un museu situat a la plaça Sultanahmet al districte d'Eminönü a la ciutat d'Istanbul, Turquia.

## Història

L'edifici, construït circa 1524, va ser anteriorment el palau de Pargali Ibrahim Paixà, qui va ser el primer gran visir de Solimà I el Magnífic. Després de la mort per execució en 1536 d'Ibrahim Paixà, el palau va tornar al tresor reial, hi va servir durant dos segles i mig com residencia dels grans funcionaris de l'imperi. A la fi del segle xviii, una vegada que el palau va ser abandonat es van ocupar les seves estades per un hospital psiquiàtric i d'altres tallers. Al 1966 van començar les restauracions, durant quinze anys, per convertir-lo en museu, sense que quedar cap vestigi de l'anterior decoració interior.

## Col·lecció

S'exposen unes 40.000 peces cobrint una cronologia que abasta des del califat dels Omeies fins a l'actualitat. En aquesta col·lecció iniciada a començaments del segle xix s'exposen importants exemples de cal·ligrafia islàmica y una important col·lecció de catifes.
La metal·lúrgia del museu fa possible obtenir una visió general del desenvolupament de 800 anys, amb astrolabis almohades, una balda seljúcida en forma d'un drac, canelobres d'Anatòlia, contenidors d'encens, i vaixella de taula.
La planta baixa està formada per mostres etnogràfiques dels diferents pobles i ètnies turques destacant, de forma especial, la part dedicada a les tribus nòmades.

## Galeria

* Catifa tipus "Loto" d'Uşak.Segle XVII
* Incensari otomà. (1628)
* Peçes de vaixella.
* Atuell de llautó, període Timurid. Segle XV

## Referències

* ↑ «Palacio Ibrahim Pasa» (en anglès). Arch Net. Arxivat de l'original el 2010-12-14. [Consulta: 19 maig 2018].
* 1 2 «İstanbul-Turkish and Islamic Arts Museum» (en anglès). Republic of Turkey Ministry of Culture and Tourim. Arxivat de l'original el 2010-12-14. [Consulta: 19 maig 2018].
* ↑ Z. Kenan Bilici: Bronze door-knockers of Cizre Great Mosque – A New Example. in: Compareti, Raffetta, Scarcia (Hrsg.): Transoxiana Webfestschrift Series I. – Ēran ud Anērān. Studies presented to Boris Ilich Marshak on the Occasion of His 70th Birthday. Electronic Version (October 2003)
# Theófilos Khatzimikhaïl

Theófilos Khatzimikhaïl (grec: Θεόφιλος Χατζημιχαήλ), dit igualment Theófilos Kefalàs (grec: Θεόφιλος Κεφαλάς) o simplement Theófilos (grec: Θεόφιλος), nascut a Varià de Lesbos (llavors pertanyent a l'Imperi Otomà) el 1870 i mort al mateix lloc el 24 de març del 1934, fou un dels pintors naïfs grecs més destacats de la darreria del segle xix i el principi del segle xx. L'element dominant de la seva obra era l'hel·lenisme i la il·lustració de la història i les tradicions nacionals dels grecs.

## Referències

* ↑ «Ο κορυφαίος λαϊκός (ναϊφ) ζωγράφος Θεόφιλος» (en grec). tovivlio.gr. Arxivat de l'original el 20 agost 2013. [Consulta: 24 febrer 2011].
# Badia de Todos os Santos

La Badia de Tots Sants és la major badia brasilera i la segona major del món i està localitzada a l'estat de Bahia. D'aquí s'origina el nom de la capitania i del futur estat. La ciutat més important és Salvador.
Va ser anomenada el 1501, quan una expedició portuguesa va ser enviada per a reconèixer les noves terres descobertes un any abans per Pedro Álvares Cabral. Era el dia 1 de novembre, Diada de Tots Sants, d'acord amb la religió catòlica. Comandada per Gaspar de Lemos, acompanyat per Amerigo Vespucci, cartògraf i escriptor que donaria nom a tot el continent, va passar a nomenar tots els accidents geogràfics d'acord amb els sants dels dies on aquests eren identificats, essent a la badia el lloc més tard escollit, per a ser fundada la ciutat que seria la seu de la primera capital brasilera, Salvador.

## Referències

* ↑ Moura, Milton. A larga barra da baía: essa província no contexto do mundo. EDUFBA, 2011. ISBN 978-85-232-0777-9. Arxivat 2023-06-02 a Wayback Machine.
* ↑ Cirano, Mauro; Lessa, Guilherme Camargo «Oceanographic characteristics of Baía de Todos os Santos, Brazil» (en anglès). Revista Brasileira de Geofísica, 25, 12-2007, pàg. 363–387. Arxivat de l'original el 2023-07-16. DOI: 10.1590/S0102-261X2007000400002. ISSN: 0102-261X [Consulta: 16 juliol 2023].
* ↑ «Maior baía do país tem ilhas, esconde naufrágios e é retrato da desigualdade» (en portuguès brasiler). Grupo Globo, 01-11-2014. Arxivat de l'original el 2023-07-16. [Consulta: 16 juliol 2023].
* ↑ Maia, Laíis. «Entenda a origem do nome Baía de Todos-os-Santos» (en portuguès brasiler). Grupo Globo, 01-11-2022. Arxivat de l'original el 2022-12-06. [Consulta: 16 juliol 2023].
* ↑ «BAÍA DE TODOS OS SANTOS» (en portuguès brasiler). Secretaria de Turismo - Estado da Bahia, 2003. Arxivat de l'original el 2009-03-06. [Consulta: 16 juliol 2023].
# Serra del Penyal

La serra del Penyal, també denominada serra del Penyó, serra del Cavall Verd o serra de Laguar, és la serra que separa els municipis valencians de Benigembla i la Vall de Laguar.

## Particularitats

Al sud de la serra es localitza la Vall de Pop i al nord, la Vall de Laguar. Les seues altituds oscil·len aproximadament entre els 700 i 800 metres. Destaca la Penya de l'Alt, o penyal de Laguar, a 847 metres del nivell del mar, així com la llegendària muntanya del Cavall Verd, o de Pop.
Respecte a les "Mamelles" o «Penyons de Laguar, famosos per haver-s'hi lliurat allí l'última batalla abans de l'expulsió morisca de 1609 i actualment símbol gràfic de la vall, arriben als 789 metres d'altitud. Es tracta d'un relleu invertit d'eix Nord-Sud i fortament bolcat cap al nord»

## Vegeu també

* Llista de muntanyes del País Valencià

## Referències

* ↑ Riera i Moll, Daniel: La Vall de Laguar, tradició i canvi a un municipi de la Muntanya Alacantina. Edita: Ajuntament de la Vall de Laguar, Alacant, any 2005. ISBN 84-606-3824-3, pàgina 24.
# Otto Arnold von Paykull

Otto Arnold von Paykull (c.1662 – 4 de febrer de 1707) fou un oficial livonià al servei de l'Electorat de Saxònia.

## Joventut

Otto Arnold von Paykull nasqué al voltant de 1662 a la Livònia Sueca. Fou un patge a la Cort Reial Saxona el 1677 i s'uní el 1678 a la Guàrdia Saxona.

## Carrera militar

Després d'alguns anys al servei de França von Paykull retornà a Saxònia, on fou nomenat Tinent General entorn el 1700. Von Paykull desobeïa així l'ordre de Carles XII que obligava a tots els súbdits suecs que servien en exèrcits enemics lliurar-se a les autoritats sueques, al no fer-ho fou condemnat a mort el 1702. Formà part de l'exèrcit saxó que intentà aturar els suecs durant el Creuament del Düna el 1701. Va ser ferit durant la batalla i s'apartà del servei actiu durant alguns anys. El 1704 retornà al servei actiu com a comandant d'un regiment de cavalleria.
El 1705, von Paykull fou capturat pels suecs durant la Batalla de Varsòvia. Fou portat a Estocolm on fou executat per alta traïció, el 4 de febrer de 1707, al servei en un exèrcit enemic tot i ser suec de naixement. Conegut com a alguimista, tracta d'evitar la seca execució prometent una quantitat anual d'or a Carles XII de Suècia.

## Referències

* Svenskt Biografiskt Lexikon. 28, 1992–94.
* Otto Arnold Paijkull in Nordisk Familjebok (1914).
# Pagà de Mallorca

Pagà de Mallorca, nascut, possiblement a Mallorca, abans de 1314 i morí a la batalla de Llucmajor (Mallorca), el 1349.
Fou un fill natural de l'infant Ferran de Mallorca i germà natural del rei Jaume III de Mallorca.
Pagà de Mallorca era un del nobles més propers al rei Jaume III. El 1343 era cap de les tropes que guardaven la marina d'Andratx en la guerra de Jaume III de Mallorca contra Pere el Cerimoniós. El 1344 rendí el castell de la Roca, del qual n'era capità, a La Roca de l'Albera a 12 km de Cotlliure, al Rosselló, però fou fet presoner i bescanviat per Pere de Santmartí, presoner del rei Jaume III a Perpinyà.
L'onze d'octubre de 1349 desembarcà a Mallorca amb Jaume III per intentar recuperar el regne de Mallorca en mans de Pere el Cerimoniós. El 25 d'octubre morí a la batalla de Llucmajor juntament amb el seu germà en mans de les tropes de Gilabert de Centelles, governador del rei Pere el Cerimoniós d'Aragó. Fou enterrat inicialment a l'antiga església parroquial de Llucmajor a prop del seu germà el rei i el 1368 les seves restes foren traslladades a la sagristia de la Seu de Mallorca. Actualment les seves restes descansen a la vella capella de Sant Pere, actual Capella del Santíssim de la Seu de Mallorca, al devora de D. Pere de Borgonya, Infant de Portugal, més conegut com a Pere I d'Urgell.

## Referències

* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 12. Palma: Promomallorca, p. 137. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ «Pagà de Mallorca». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Pal·làncion

Pal·làncion (grec antic: Παλλάντιον, llatí: Pallantium) fou una ciutat d'Arcàdia del districte de Menàlia, suposadament fundada per Pal·les, el fill de Licàon. Era a l'oest de Tègea, a una plana anomenada Pal·làntica (Pallantikon pedion). Segons Pausànias, així ho explica Estesícor a la seva obra perduda sobre Geríon (Γηρύονος, Geryonis).
Xenofont diu que el beoci Epaminondas creia que els habitants de Pal·làncion se li ajuntarien com a aliats a la batalla de Mantinea l'any 362 aC.
Pausànias potser és l'autor que parla més d'aquesta ciutat, i diu que va ser una de les poblacions que pertanyien al territori de Mènal que es van unir per formar Megalòpolis. Afegeix que els arcadis havien fundat una ciutat a Itàlia a les ribes del Tíber, que posteriorment va ser una part de Roma, i li van posar per nom Pallantium en honor de la ciutat d'Arcàdia. Per aquest motiu l'emperador Antoní Pius va donar drets a la ciutat, la va engrandir i la va nomenar ciutat «lliure i autònoma».
A Pal·làncion Pausànias hi situava un temple que tenia estàtues de Pal·las i d'Evandre, i un santuari de Demèter i Persèfone. A la vora, s'hi aixecava una estàtua en honor de Polibi. També diu que la ciutat tenia un cim amb una acròpoli on s'hi celebraven sacrificis a uns déus dels quals no se'n podia dir el nom.
Les restes de la ciutat es van descobrir al segle xix prop de Makri, entre Tripolitza i Leondari, i havien estat usades com a pedrera pels habitants de Tripolitza.

## Notes

* ↑ Segons el Diccionari Grec-Català, p. 1329, i les obres de la Fundació Bernat Metge

## Referències

* ↑ Alberich i Mariné, Joan (dir.); Cuartero i Iborra, Francesc J. (dir.). Diccionari Grec-Català. Enciclopèdia Catalana - Fundació Institut Cambó, 2015, p. 1288. ISBN 9788441224223.
* 1 2 Pausànias. Descripció de Grècia, III, 3, 1-2; 27,3; 43, 1-2; 44, 5-6.
* ↑ Xenofont. Hel·lèniques, VII, 5, 5
* ↑ Smith, William (ed.). «Pallantium». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 1r febrer 2021].
# Panzerjäger I

El Panzerjäger I ("alemany: caçador de tancs número 1") va ser el primer panzerjäger alemany (un canó antitancs autopropulsat, o "destructor de tancs") que va servir durant la Segona Guerra Mundial. Tots van muntar el canó antitancs 4,7cm KPÚV vz. 38 construït per Škoda (designació alemanya "4,7 cm PaK (t)") en un xassís sense torre del Panzer I Ausf B. Pretenia contrarestar els tancs francesos pesants com el Char B1 bis que estaven més enllà de les capacitats del canó antitancs PaK 36 de 3,7 cm i allargaven la vida útil del xassís obsolet del Panzer I. Un total de 202 xassís Panzer I es van convertir a l'estàndard Panzerjäger I entre 1940 i 1941, i es van utilitzar a la batalla de França, a la campanya del nord d'Àfrica i al front oriental.

## Disseny i producció

Es va eliminar la torreta del Panzer I i es van afegir parets de blindatge per protegir l'armament i la tripulació. El canó antitancs es va muntar en un pedestal al xassís després de retirar-ne les rodes, l'eix i els braços de remolc, però va conservar el seu escut original. Normalment portava 74 obusos antitancs i 10 HE. Alkett i altres contractistes van construir 202 vehicles, la primera sèrie de 132 per Alkett el 1940. Deu de la segona sèrie de 70 van ser muntades per Alkett mentre que la resta van ser muntades per Klöckner-Humboldt-Deutz el 1940 i el 1941.
El nom formal era 4,7 cm PaK(t) (Sf) auf Panzerkampfwagen I ohne Turm, que es tradueix com a "Canó antitancs de 4,7 cm (txec) (autopropulsat) en un Pz.Kpfw. I sense torreta".

## Referències

* 1 2 Jentz, Thomas L. Panzer Tracts / 7-1, Panzerjäger (3.7 cm Tak to Pz.Sfl.Ic) : development and production from 1927 to 1941.. Boyds, Md.: Panzer Tracts, 2004. ISBN 0-9744862-3-X.
* ↑ Duske, Heine «Panzerjager I 4.7 Cm Pak(T) Auf Pz.I Ausf. B (Sd.Kfz. 101) "Ente"». Nuts & Bolts, 7, 10-12-1997.
# Parc Nacional de Sutjeska

El Parc Nacional de Sutjeska és un parc nacional que es troba a Bòsnia i Hercegovina a l'entitat de la República de Srpska. És el parc nacional més antic de Bòsnia Hercegovina. És famós per ser el lloc de la victòria partisana sobre les forces d'ocupació alemanyes a la cèlebre batalla de la Segona Guerra Mundial i existeixen nombrosos monuments de pedra que commemoren avinentesa. El parc té una extensió de 17. 250 hectàrees, això és, al votant de 172 kilòmetres quadrats.
Al parc si poden trobar els dos darrers boscos primaris a Europa, anomenada Perućica. Faigs de més de 60 metres d'alt i l'endèmica pinassa sorgeixen de les cares rocoses que protegeixen l'antic bosc. El salt d'aigua de Skakavac, de 75 metres de salt, pot observar-se des d'un mirador, i queda empetitida per la densa capa forestal que cobreix la vall. El riu Sutjeska ha tallat una vall al bell mig del parc i separa les muntanyes de Zelengora, de 2.014 msnm, d'altres muntanyes com el Maglić (2.386 m), Volujak (2.337 m) i Bioč (2.388 m). El cim Maglić, que és el cim més alt del país, queda així dins del parc, directament sobre la frontera amb Montenegro. És una pujada que desafia als muntanyencs més valents. Hi és molt comú de veure-hi ossos i llops a les muntanyes.

## Referències

* ↑ «Towards the Network of Mountain Protected Areas in the Balkans and the Dinaric Arc» (pdf) p. 28–30. ENVISEC Environment and Security and UNEP. Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 16 juliol 2011].
* ↑ «World Bank Project Brief on a proposed Grant from the Global Environment Facility Trust Fund in the Amount Of Usd 3.4 million to the Government of Bosnia and Herzegovina for a Forest And Mountain Protected Areas Project» p. 28, 34. Scribd.com, 02-05-2006. [Consulta: 16 juliol 2011].
* ↑ «National Parks». The Sutjeska National Park. Consul General of BiH in Chicago. Arxivat de l'original el 13 de juny 2011. [Consulta: 7 juliol 2011].
* ↑ «Maglić / Bioč / Volujak / Trnovački Durmitor / Vlasulja». summitpost.org. [Consulta: 11 juliol 2011].

## Enllaços externs

* Parc Nacional de Sutjeska - Lloc web oficial
* Sobre el PN Sutjeska - fotos
* Sutjeska National Park - BH Tourism official website Arxivat 2016-08-12 a Wayback Machine. (anglès)
# Pedro Agustín Girón

Pedro Agustín Girón, Marquès de las Amarillas (Sant Sebastià, 2 de gener de 1778 - Madrid, 14 de maig de 1842) fou un polític i militar espanyol.

## Biografia

Estava emparentat amb la Casa de Girón mitjançant el seu pare Jerónimo Girón y Moctezuma, III marquès de les Grogues, governador de Barcelona i virrei de Navarra (entre 1798 i 1807). També era descendent del darrer emperador asteca Moctezuma II. Fou pare de Francisco Javier Girón.
El Marquès de las Amarillas va participar en la Guerra Gran com a oficial de la Guàrdia Reial, prenent breument el comandament de les tropes mentre el general Antonio Ricardos visitava a Manuel Godoy per demanar reforços en una campanya en la que després d'un inici reeixit, ja es trobava en retirada.
Va participar en la guerra del Francès com oficial de la Guàrdia Reial distingint-se a la batalla de Bailén, en la que va contenir a Antoine Dupont de l'Etang al pont d'Alcolea, i també en la batalla de Tudela, la batalla d'Uclés, batalla de La Albuera i la batalla de Vélez. En 1814 fou condecorat amb la Creu Llorejada de Sant Ferran.
Durant el Trienni Liberal, fou ministre de la Guerra en el Gabinet d'Evaristo Pérez de Castro de 1820. La crisi política es produeix el desembre de 1820, quan Ferran VII d'Espanya pretén forçar la seva dimissió, enfrontant-se l'executiu i les Corts, però acaba dimitint per les pressions dels sectors més liberals. Es va mantenir allunyat de la política fins que el 1832 va ser nomenat capità general de Granada i l'any següent membre del Consell de Regència, rebent el títol de duc d'Ahumada. Va tornar a ser ministre de la Guerra amb José María Queipo de Llano, el 1835, però es va veure obligat a dimitir acusat de nepotisme.
Els darrers anys de la seva vida els va passar a Bordeus, consagrant-se a l'estudi i a escriure.

## Referències

* ↑ Pedro Agustín Girón y de las Casas, 1. duque de Ahumada a geneall.net
* ↑ «A Descendant of Moctezuma at the Battle of Mobile, 1780». Arxivat de l'original el 2020-01-24. [Consulta: 12 març 2016].
* ↑ Girón y las Casas, Pedro Agustín. Marqués de las Amarillas a mcnbiografias
# Pedro de Vargas y Maldonado

Pedro de Vargas Maldonado López de Carrizosa y Perea. II Marquès consort de Campo Fuerte (Jerez de la Frontera, 5 de gener de 1680 - Madrid, 31 de desembre de 1758) fou un aristòcrata i militar espanyol, breument capità general de Catalunya durant el regnat de Ferran VI d'Espanya.
Va ingressar a l'exèrcit espanyol el 1695. Va lluitar en la Guerra de Successió Espanyola, en la qual va ascendir al rang de sergent major el 1712. Va participar en la batalla d'Alguaire i en la batalla d'Almansa. En acabar la guerra ja tenia el grau de coronel i fou destinat al regiment d'infanteria del Piemont. El 1720 fou destinat a Portugal i el 1724 fou nomenat inspector de la Infanteria Espanyola a València i Múrcia. El 1733 ascendí a brigadier i després a mariscal de camp. De 1739 a 1745 fou governador militar de Ceuta. El 1741 fou ascendit a tinent general i el 1746 fou breument capità general de Catalunya. De 1748 a 1753 fou capità general d'Extremadura i el juny de 1753 fou nomenat conseller de capa i espasa del Consell de Guerra. El 1749 va participar en la junta per la reforma de les ordenances militars.

## Referències

* ↑ «Pedro de Vargas y Maldonado». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ D.R.. «Pedro de Vargas Maldonado López de Carrizosa y Perea» (en castellà). Enciclopedia Espasa.
* ↑ Andújar Castillo, Francisco. «Pedro Vargas Maldonado» (en castellà). Reial Acadèmia de la Història.