OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa de la Vila de Sarrià

La Casa de la Vila de Sarrià és una casa consistorial de Sarrià (Barcelona), catalogada com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

L'edifici, d'estil eclèctic, consta de planta baixa i dos pisos. La façana principal, que dona a la plaça del Consell de la Vila, consta de tres cossos; el del mig que sobresurt té tres obertures que donen a una balconada amb balustrada suportada amb cartel·les a la planta noble.
De l'interior destaca la sala de plens amb el sostre teginat.

## Història

Va ser projectat el 1895 per l'arquitecte municipal Francesc Mariné, i inaugurat el 2 de maig del 1896 per l'alcalde Ramon Miralles i Vilalta, dins un programa de millores a la vila de Sarrià en unes dècades de creixement urbanístic, entre les quals hi hagué un nou mercat, el nou cementiri o les escoles municipals. Originalment, en els baixos hi havien els bombers locals i s'hi guardaven els cotxes.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa de la Vila de Sarrià». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Casa de la Vila de Sarrià». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.

## Enllaços externs

* «Casa de la Vila de Sarrià». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Heteropterus

Heteropterus és un gènere de lepidòpters papilionoïdeus de la família dels hespèrids (Hesperiidae). Es tracta d'un gènere monotípic que només conté una espècie, Heteropterus morpheus (Pallas, 1771). És present al Paleàrtic, des de la península Ibèrica fins a l'Amur i Corea.

## Referències

* ↑ «Funet» (en anglès). [Consulta: 4 agost 2024].
* ↑ Tolman, Tom; Lewington, Richard. Collins Field Guide to the Butterflies of Britain and Europe (en anglès). Collins, 2008. ISBN 978-0-00-724234-4.

## Enllaços externs

* Biodiversidad Virtual (castellà)
# Per-Erik Larsson

Per-Erik Larsson (parròquia de Mora, 3 de maig de 1929 - parròquia de Mora, 31 de maig de 2008) fou un esquiador de fons suec que va competir durant la dècada de 1950.
El 1956 va prendre part als Jocs Olímpics d'Hivern de Cortina d'Ampezzo, on va disputar tres proves del programa d'esquí de fons. Fent equip amb Lennart Larsson, Gunnar Samuelsson i Sixten Jernberg guanyà la medalla de bronze en la prova del relleu 4x10 quilòmetres, mentre en els 30 quilòmetres fou setè i en els 15 quilòmetres dotzè. Quatre anys més tard, als Jocs de Squaw Valley fou dissetè en la cursa dels 15 quilòmetres del programa d'esquí de fons.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles al Campionat del món d'esquí nòrdic, d'or el 1958 i de bronze el 1954, ambdues en el relleu 4x10 quilòmetres, així com set campionats nacionals.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Per-Erik Larsson». [Consulta: 20 febrer 2023].
* ↑ «Per-Erik Larsson - Sveriges Olympiska Kommitté» (en suec). [Consulta: 20 febrer 2023].
# Amstelveen

Amstelveen és un municipi de la província d'Holanda Septentrional, al centre-oest dels Països Baixos. L'1 de juliol del 2024 tenia 95.014 habitants repartits sobre una superfície de 44,05 km² (dels quals 2,55 km² corresponen a aigua). Limita al nord amb Amsterdam, a l'oest amb Haarlemmermeer (Schiphol), a l'est amb Ouder-Amstel i al sud amb Aalsmeer, Uithoorn i De Ronde Venen.

## Centres de població

Amstelveen, Bovenkerk, Westwijk, Nes aan de Amstel, Ouderkerk aan de Amstel.

## Ajuntament

Des del 28 de maig del 2019, l'alcalde del municipi és Tjapko Poppens del VVD. Els 37 membres del consistori municipal són, des del 2022:
| Partit | Regidors |
| VVD | 8 |
| D66 | 7 |
| Burgerbelangen Amstelveen | 5 |
| Esquerra Verda | 4 |
| PvdA | 3 |
| Actief voor Amstelveen | 2 |
| Goed voor Amstelveen | 2 |
| SP | 2 |
| CDA | 1 |
| 50PLUS | 1 |
| Belang van Nederland | 1 |
| ChristenUnie | 1 |
| Font: ||

## Agermanaments

* Berlin-Tempelhof

## Referències

* ↑ «Kerncijfers wijken en buurten 2024» (en neerlandès). Oficina Central d'Estadística, 28-08-2024. [Consulta: 31 octubre 2024].
* ↑ «Burgemeester Poppens kijkt enthousiast uit naar nieuwe periode: ‘Verbinden en ontmoeten van groot belang’» (en neerlandès). Amstelveens Nieuwsblad, 27-10-2024. [Consulta: 31 octubre 2024].
* ↑ «Gemeenteraad 16 maart 2022» (en neerlandès). Kiesraad. [Consulta: 31 octubre 2024].
* ↑ «Stedenband Tempelhof-Schöneberg» (en neerlandès). Ajuntament d'Amstelveen. [Consulta: 31 octubre 2024].

## Enllaços externs

* Amstelveen - Lloc web oficial (anglès)
# Hypotaenidia

Hypotaenidia és un gènere d'ocells de la família dels ràl·lids (Rallidae) propi de zones humides de l'extrem orient i d'Oceania.

## Llista d'espècies

Se n'han descrit 12 espècies dins aquest gènere que han estat, fins estudis recents, incloses a Gallirallus i Nesoclopeus James Lee Peters:
* Hypotaenidia okinawae - rascló d'Okinawa.
* Hypotaenidia torquata - rascló embridat.
* Hypotaenidia philippensis - rascló de clatell vermell.
* Hypotaenidia owstoni - rascló de Guam.
* Hypotaenidia insignis - rascló de Nova Bretanya.
* Hypotaenidia rovianae - rascló de Roviana.
* Hypotaenidia woodfordi - rascló de Woodford.
* Hypotaenidia poeciloptera - rascló alabarrat.
* Hypotaenidia sylvestris - rascló de l'illa de Lord Howe.
* Hypotaenidia dieffenbachii - rascló de Dieffenbach.
* Hypotaenidia pacifica - rascló de Tahití.
* Hypotaenidia wakensis - rascló de l'illa de Wake.

## Referències

* ↑ JJ Kirchman. 2012. Speciation of flightless rails on islands: A DNA-based phylogeny of the typical rails of the Pacific. Auk 129: 56–69.
# Demarcacions Territorials Homologades de la Comunitat Valenciana

En 1987, la Generalitat Valenciana publicà una proposta oficial de Demarcacions Territorials Homologades (DTH) de tres graus, on el primer grau coincideix amb les Comarques del País Valencià. Esta proposta partia d'un informe elaborat en 1985 per la Conselleria d'Administració Pública i que tenia per objectiu facilitat la comarcalització.
La proposta no reeixí, però ha servit de referència per la descentralització administrativa dels diferents serveis oferts per la Generalitat, com l'ensenyament, la sanitat, o l'agricultura. De fet, no hi ha una disposició legal necessària perquè aquestes DTH finalment tinguen la "incidència territorial" prevista, és a dir, òrgans polítics o administratius de nivell comarcal. En canvi, les competències compartides entre diversos municipis s'estan articulant mitjançant la mancomunitat.

## Demarcacions Territorials Homologades de Segon Grau

Es van proposar 16 demarcacions (anomenades DTHs de rang 2) que no són altres que les regions proposades per la Comissió d'Experts i que es corresponen a grans trets amb les governacions eleborades per Roselló, Bernabé i Cabrer (1982), lleugerament modificades.
De vegades són anomenades informalment governacions, seguint el criteri històric de l'administració foral del regne de València.

## Demarcacions Territorials Homologades de Tercer Grau

* Província de Castelló
* Província de València
* Província d'Alacant

## Referències

* ↑ Mariola: sistema productivo y estrategia territorial Per Jordi Tormo Santonja. pg 35
* ↑ Membrano Tena, Joan Carles. «Antecedents històrics i polítiques actuals sobre l'organització actual de València». A: El desarrollo territorial valenciano: Reflexiones en torno a sus claves (en castellà). Universitat de València, 2014, p. 71. ISBN 843709545X.
* ↑ Piqueras, Juan «La política territorial de la Generalitat Valenciana». Cuadernos de Geografia, 1995.
* ↑ Membrano Tena, Joan Carles. «Antecedents històrics i polítiques actuals sobre l'organització actual de València». A: El desarrollo territorial valenciano: Reflexiones en torno a sus claves (en castellà). Universitat de València, 2014, p. 64. ISBN 843709545X.

## Vegeu també

* Proposta de divisió regional de Joan Soler i Riber
* Comarques naturals del País Valencià

## Bibliografia

* Proposta de demarcacions territorials homologades. València: Conselleria d'Administració Publica, 1988, p. 104.
# Garcia V del Congo

Garcia V Nkanga a Mvemba o Garcia Água Rosada e Sardonia va ser awenekongo (governant titular) del regne del Congo del 1803 al 1830.
Pertanyia al kanda Água Rosada creat per Pere IV del Congo, els membres del qual sense reivindicar el tron detenien el títol de "príncep" des de la seva fortalesa de la muntanya Kibangu i jugaren un paper important durant un segle al Congo. Així el príncep Pedro Água Rosada va exercir la regència de facto del regne entre la mort d'Afonso V i l'entrada d'Henrique II.
A la mort d'Enric II del Congo vers 1802/1803, Don Garcia fou elegit rei sota el nom de Garcia V i va reclamar un frare al governador de Luanda per tal de fer-se coronar i per especificar com el regne del Congo era electiu entre els descendents del rei Alfons I, i va ser degudament designat per a aquesta funció.
El 10 d'agost de 1803 el bisbe Dom Luis de Brito Homen va batejar a la catedral de Luanda el príncep Dom Afonso, fill legítim de Dom Henrique i de Dona Isabella de Agua Rosada e Sardonia, germana del rei del Congo Garcia V, aleshores regnant, i que va néixer a la capital Sao Salvador el 21 de gener de 1794. El governador va ser el padrí.
En 1814 el pare caputxí Louis d'Assise, arribà a Sao Salvador per coronar Garcia V, qui s'havia proclamat des de 1804 «Rei del Congo» però en 1814 en una carta el governador d'Angola limita el seu títol "Jo Garcia senyor de la Muntanya Kiganjo" que en realitat era l'única àrea que realment controlava. De fet, el Pare Zénobe Florence escriu en juliol de 1816 «el regne del Congo està governat per nombrosos dèspotess i el rei és un pobre negre sense poder que és obeït un nombre petit, el missioner és susceptible de ser volat en la mateixa cabana que el rei».
Des de 1825 es va haver d'enfrontar a les pretensions al tron de Don André qui assoliria el tron a la mort de Garcia V en 1830. Bernardo da Burgio, qui havia anat a Sao Salvador a fi d'assegurar la cerimònia funerària hagué d'abandonar la vila precipitadament davant l'elecció del seu successor.

## Referències

* ↑ (anglès) John K. Thorton « Mbanza Kongo/Sao Salvador Kongo's Holy City » dans: David M. Anderson & Richard Rathbone Africa's Uban Past James Currey Ltd Oxford 2000 ISBN 9780852557617 p. 73-78.
* ↑ Inst. roy. colon. belge Biographie Coloniale Belge, T. II, 1951, col. 400.
# Liftback

Liftback és un tipus de carrosseria utilitzada en alguns turismes, en la qual la tapa del maleter inclou el vidre posterior, el qual està molt inclinat respecte a la vertical (la qual cosa es coneix com a silueta fastback). La porta posterior es considera una porta més, per la qual cosa els liftback amb dues i quatre portes laterals es denominen "tres portes" i "cinc portes" respectivament.
Alguns vehicles van començar la seva vida comercial sense porta posterior, però a causa de pressions del mercat la lluna posterior va ser afegida a la tapa del maleter. Alguns exemples en són el Fiat 127 i el Citroën GS. Aquest tipus de carrosseria és bastant comuna en models europeus del segment D. Models com el Citroën C5, el Ford Mondeo, l'Opel Vectra i el Volkswagen Passat han tingut versions liftback. La casa nipona Toyota també va tenir molta acceptació amb les versions liftback dels seus models Celica i Corolla de finals de la dècada de 1970.

## Diferències amb altres carrosseries

La diferència entre un cotxe amb porta posterior i un liftback és que en el segon cas el vidre posterior està molt més inclinat, i hi sol haver un petit esglaó horitzontal en la part inferior del vidre. Comparat amb un sedan, el vidre posterior està inclòs a la tapa del maleter i va encara més inclinat, i la zona horitzontal de la tapa és molt més curta. Molts models d'automòbils tenen tant versions liftback com sedan, amb la qual cosa la diferència entre ambdues variants és únicament el format de la part posterior.
# Hans Jørgen Hansen

Hans Jørgen Hansen (Tved, Svendborg, Syddanmark, 6 d'octubre de 1879 - Frederiksberg, Hovedstaden, 10 de desembre de 1966) va ser un jugador d'hoquei sobre herba danès que va competir a començaments del segle xx.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on va guanyar la medalla de plata com a membre de l'equip danès en la competició d'hoquei sobre herba.

## Referències

* ↑ «Hans Jørgen Hansen Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 13 de desembre 2012. [Consulta: 5 agost 2017].
# Britt Strandberg

Britt Strandberg (Hennan, 31 de març de 1934) és una esquiadora de fons sueca, ja retirada, que va competir durant la dècada de 1960.
El 1960 va prendre part als Jocs Olímpics d'Hivern de Squaw Valley, on va disputar dues proves del programa d'esquí de fons. En els 3x5 quilòmetres, formant equip amb Irma Johansson i Sonja Ruthström-Edström, guanyà la medalla d'or, mentre en els 10 quilòmetres fou desena. Quatre anys més tard, als Jocs d'Innsbruck, disputà tres proves del programa d'esquí de fons. Guanyà la medalla de plata en els 3x5 quilòmetres, formant equip amb Barbro Martinsson i Toini Gustafsson, i fou quarta en els 10 quilòmetres. La tercera, i darrera participació en uns Jocs va tenir lloc el 1968, a Grenoble, on novament i repetint les companyes guanyà la medalla de plata en la cursa dels 3x5 quilòmetres.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles al Campionat del Món d'esquí nòrdic, de plata el 1962 i de bronze el 1966, sempre en la cursa de relleus de 3x5 quilòmetres. A nivell nacional guanyà el campionat suec dels 10 quilòmetres de 1961 i sis títols de relleus entre 1961 i 1967.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Britt Strandberg». [Consulta: 7 gener 2023].
* ↑ «STRANDBERG Britt». FIS-Ski. International Ski Federation. [Consulta: 13 desembre 2019].
* ↑ Britt Lundén. Swedish Olympic Committee
# Artilleria autopropulsada

L'artilleria autopropulsada, també anomenada artilleria mòbil, és una classe d'artilleria en la qual un vehicle serveix de plataforma de l'arma, en transporta la munició, la tripulació i altres sistemes necessaris per al seu funcionament.
L'artilleria autopropulsada té integrat en el seu propi sistema de transport un xassís blindat de tracció per erugues o rodes. Això li dona l'avantatge de poder ser a prop d'altres unitats blindades i, alhora, li dona protecció davant de tancs contra unitats d'artilleria enemigues. L'artilleria autopropulsada usualment es fa servir per al bombardeig indirecte i pot estar armada amb morters, obusos o artilleria de coets.

## Història

El concepte d'artilleria autopropulsada blindada es va introduir en la Primera Guerra Mundial, quan l'Exèrcit Britànic va modificar alguns tancs model Mark I amb una peça d'artilleria. Aquesta artilleria mòbil es podia disparar des de dins del tanc o bé es podia desmuntar i fer servir com a artilleria normal.
Durant la Segona Guerra Mundial, gairebé tota l'artilleria encara era transportada per cavalls o altres vehicles, i, tot i que la Blitzkrieg alemanya es basava en ràpids desplaçaments de tropes i tancs, una gran part de l'artilleria era portada per bombarders com l'Stuka. Una de les primeres artilleries autopropulsades consistia en camions normals que no tenien protecció ni per als tripulants. Els alemanys van ser uns dels primers a experimentar amb artilleria blindada, i van inventar diversos vehicles, com l'SdKfz 124 Wespe i el Hummel. Els soviètics també van ser uns dels primers a aplicar aquest concepte, i van produir tancs com el SU-85 i l'SU-100; així mateix, van inventar una nova forma d'artilleria autopropulsada, l'artilleria de coets, amb el Katiuixa. Els nord-americans i els anglesos també van produir els seus tancs, com l'M7 Priest i el Sexton (25 pdr).

## Artilleria moderna

Des de finals del s.XX els atacs de llarg abast i que requereixen precisió se solen dur a terme amb atac aeris o de míssils de creuer. Però l'artilleria segueix essent més efectiva per a donar suport immediat, ja que té més disponibilitat, menor temps de reacció i uns costos per projectil molt més baixos. L'abast i precisió de l'artilleria de canó també està augmentat, gràcies al desenvolupament de tecnologies que automatitzen l'encarament del canó, la transmissió de dades de l'objectiu i, darrerament, el desenvolupament de munició per a canons o morters amb guiatge làser o per GPS/inercial.
Alguns exemples d'artilleria autopropulsada que han entrat en servei recentment són basats en camions 6x6 o 8x8 (com el francès Caesar o el suec Archer). Mentre que d'altres continuen amb una plataforma blindada i amb propulsió amb erugues com l'M109 dels Estats Units i el Panzerhaubitze 2000 alemanys.

## Vegeu també

* Artilleria de coets
* Sturmartillerie
* Heuschrecke 10

## Referències

* 1 2 3 «CAESAR 8×8 i l'artilleria catalana». Defensa.Cat. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 16 octubre 2015].
# II Premis Turia

Els II Premis Turia foren concedits el juliol de 1993 per la revista valenciana Cartelera Turia amb la intenció de guardonar les persones i col·lectius que haguessen destacat l'any anterior en qualsevol de les categories i seccions que cobria la revista: cinema (pel·lícula espanyola i estrangera, actor i actriu), teatre, arts plàstiques, literatura, gastronomia, mitjans de comunicació, esports, música, literatura, etc. La llista de guanyadors era escollida per l'equip de redactors i col·laboradors de la revista.
El premi consistia en una estàtua que imitava la que sortia a la mítica pel·lícula El falcó maltès (1950) de John Huston.

## Guardons

Els guanyadors de la segona edició foren:
| Categoria | Premiat | Labor premiada |
| Millor Pel·lícula Espanyola | Belle Époque | Fernando Trueba |
| Millor Pel·lícula Estrangera | Dà Hóng Dēnglóng Gāogāo Guà | Zhang Yimou |
| Millor Opera Prima | El cielo sube | Marc Recha |
| Millor Actor | Javier Bardem | Jamón, jamón |
| Millor Actriu | Icíar Bollaín | Un paraguas para tres |
| Millor muntatge teatral | Pepe Rubianes Rafael Calatayud | |
| Millor artista plàstic | Joan Genovés i Candel | -- |
| Millor contribució gastronòmica | Juan Mari Arzak | - |
| Millor contribució esportiva | Dorna Godella Lubo Penev | |
| Millor contribució musical | Raimon | 30 anys d'Al vent |
| Millor contribució als mitjans de comunicació | Redacció d'Esports de Canal 9 | |
| Millor contribució literària | Manuel Vázquez Montalbán | -- |
| Premi Huevo de Colón | Joaquín Calomarde Gramage | Programa "La cosa está que arde" |

## Referències

* ↑ Manuel Salvador i Jardí 50 anys de Cartelera Turia. Una publicació insòlita en el sistema comunicatiu valencià, p. 42
* ↑ Web de Bodegas Vinetur, guanyadores d'un premi a la XXI Edició, amb una foto de l'estatueta
* ↑ Guardonats als II Premis Turia al web de Cartellera Turia
* ↑ Filmografia de Pau Recha a Nosferatu, revista de cinema
* ↑ Biografia al web de Genovés

## Vegeu també

* Fotogramas de Plata 1992
* Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1992
* VII Premis Goya
* II Premis de la Unión de Actores
* 37a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia
# Geoffroy Grenonat

Geoffroy Grenonat dit le Moustachu (el Bigoti), (mort a Quimper el 25 d'octubre de 1084), fou comte de Rennes de 1066 a 1084.

## Biografia

Fill il·legítim d'Alan III de Bretanya, va rebre de manera vitalicia el comtat de Rennes a la mort de Conan II de Bretanya en detriment de l'hereva legitima Havoisa de Bretanya que fou només comtessa titular (fins a la seva mort el 1072).
El 1075 es va unir a la revolta d'Eó I de Penthièvre contra Hoel II de Bretanya, el marit d'Havoisa i comte titular en nom del seu fill Alan Fergent. Dos anys després, el 1077, va fer reforçar les muralles de Rennes. Assetjat en aquesta ciutat per Alan IV Fergent quan va pujar al tron el 1084 (a la mort d'Hoel II), fou derrotat i enviat a Quimper on va morir aquell l'octubre del mateix any 1084. Llavors Alan Fergent fou proclamat comte de Rennes.
Segons algunes fonts antigues, Geoffroy Grenonat s'hauria casat amb Berta, considerada filla de Riwallon I de Dol, de la que hauria tingut un fill, Eudes, la sort del qual és desconeguda.

## Notes i referències

* ↑ Crònica de Quimperlé MLXXXIV Gauffridus Comes Redonensis nothus in captione apud sanctum Courentium moritur XXV Octobris

## Fonts

* André Chédeville & Noël-Yves Tonnerre La Bretagne féodale XIe-XIIIe siècle. Ouest-France Université Rennes (1987) ISBN 2727200122 Error en ISBN: suma de verificació no vàlida.
* Michel Brand'Honneur, Manoirs et châteaux dans le comté de Rennes (XIe-XIIe siècles), Presses Universitaires de Rennes, 2001 ISBN 2-86847-561-2
# Étienne Chatiliez

Étienne Chatiliez (Roubaix, 17 de juny de 1952) és un director i guionista francès.

## Biografia

Étienne Chatiliez és fill de Pierre Chatiliez, assegurador, i Denise Rateau, i va créixer a Marcq-en-Barœul amb un germà i una germana grans.
Va ser primer editor de la ràdio i després d'una agència de publicitat. Posteriorment, va produir nombrosos anuncis per a televisió (sobretot per a Éram, els espots del qual li van valer diversos premis); després, es dirigeix al cinema.
La seva primera pel·lícula La vie est un long fleuve tranquille l'any 1988, fou molt ben rebuda per la crítica i el públic, va guanyar el César al millor primer treball i al millor guió i excel·lents resultats a la taquilla. L'èxit també va coronar Tatie Danielle el 1990. El 1995, Le bonheur est dans le pré amb Eddy Mitchell i Michel Serrault va ser nominada al César a la millor pel·lícula i Chatiliez al millor director. El 1998, a Doggy Bag, va aparèixer per primera vegada com a actor. El 2001, va dirigir Tanguy: què en fem, del nen?, una pel·lícula de culte i il·lustració del fenomen Tanguy.
Les seves properes pel·lícules, Confiança cega amb Cécile de France i Vincent Lindon, Agathe Cléry amb Valérie Lemercier i 'L'Oncle Charles amb Eddy Mitchell i Valérie Bonneton, van ser fracassos comercials.
El 2018, es va reunir amb Sabine Azéma, André Dussollier i Éric Berger per a una seqüela de la seva pel·lícula de 2001 titulada Tanguy, le retour.

## Filmografia

* 1986 : Super Timor (spot publicitari)
* 1988 : La vie est un long fleuve tranquille (4 César a la millor òpera prima i al millor guió)
* 1990 : Tatie Danielle
* 1995 : Le bonheur est dans le pré
* 2000 : La famille médicament (curtmetratge inclòs a Scénario sur la drogue)
* 2001 : Tanguy: què en fem, del nen?
* 2004 : Confiança cega
* 2008 : Agathe Cléry
* 2012 : L'Oncle Charles
* 2019 : Tanguy, le retour

## Resultats en taquilla

| Pel·lícula | Taquilla mundial |
| La vie est un long fleuve tranquille | 4.088.239 entrades |
| Tatie Danielle | 2.151.463 entrades |
| Le bonheur est dans le pré | 4.931.227 entrades |
| Tanguy: què en fem, del nen? | 4.310.477 entrades |
| Confiança cega | 494.712 entrades |
| Agathe Cléry | 1.252.822 entrades |
| L'Oncle Charles | 295.669 entrades |
| Tanguy, le retour | 1.054.431 entrades |
| Total | 18.579.040 entrades |

## Notes i referències

* 1 2 Philippe Lagouche, "Étienne Chatiliez Le bonheur est dans le cinéma !", La Voix Du Nord, 11 décembre 2012.
* ↑ Annuaire généalogique des familles du Nord et Pas-de-Calais
* 1 2 3 «Etienne Chatilliez : biographie» (en francès). cinefil.com. [Consulta: 11 febrer 2014].
* 1 2 3 4 5 6 «Étienne Chatilliez» (en francès). allocine.fr. [Consulta: 10 febrer 2014].
* 1 2 Thomas Messias. «Etienne Chatilliez : biographie» (en francès). over-blog.com. [Consulta: 11 febrer 2014].
* ↑ «Tanguy, le retour : les premières images, dix-huit ans après le grand succès». lefigaro.fr, 07-01-2019. [Consulta: 16 gener 2019].
* ↑ «Super Timor : La danse du moustique». www.culturepub.fr. [Consulta: 16 febrer 2012].
* ↑ "L'oncle Charles" - Heureusement, Valérie Bonneton..., Le Point, le 20 mars 2012
# Colin Brooks

Colin Brooks va ser un ciclista britànic que va córrer a primers del segle xx.
El 1908 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, en què guanyà la medalla de bronze en la cursa de tàndem junt a William Isaacs. També disputà la cursa dels 20 quilòmetres, quedant eliminat en la primera ronda.

## Referències

* ↑ «Colin Brooks» (en anglès). sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2013-02-07. [Consulta: 27 octubre 2015].