OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# El viatge d'Ernest i Célestine

El viatge d'Ernest i Célestine (títol original en francès, Ernest et Célestine: Le Voyage en Charabie) és una pel·lícula d'animació francesa de 2022 dirigida per Julien Chheng i Jean-Christophe Roger. És la seqüela de la pel·lícula Ernest i Célestine, estrenada el 2012. Com l'anterior, es tracten d'uns dibuixos animats bidimensionals inspirats en la sèrie de llibres infantils publicada per l'autora i il·lustradora belga Gabrielle Vincent entre 1981 i 2000. S'ha doblat i subtitulat al català.

## Sinopsi

L'Ernest i la Célestine fan un viatge a la terra natal de l'Ernest, Charabie. Però l'Ernest, apassionat de la música, no triga a ficar-se involuntàriament en problemes: és acusat de tocar notes prohibides. I com més passa el temps, més prohibides es tornen les notes. Afortunadament, els dos amics descobreixen l'existència d'una resistència musical a la qual presten la seva ajuda.

## Premis i reconeixements

* César 2023: Nominació a la millor pel·lícula d'animació

## Referències

* ↑ «Ernest et Célestine : le voyage en Charabie» (en francès). AlloCine. [Consulta: 25 juliol 2023].
* ↑ «El viatge d'Ernest i Célestine». Cinema en Català.
* ↑ «El viatge d'Ernest i Célestine». Goita què fan, ara!. [Consulta: 1r desembre 2023].

## Enllaços externs

* Tràiler en català
# Le Jura libre

Le Jura libre (oficialment Le Jura libre – Optique jurassienne) és un setmanari suís que apareix a Moutier (BE), Suïssa.

## Història

El 6 février 1948, Roger Schaffter, Roland Béguelin i Roger Chatelain es reunien a l'Hôtel de la Gare de Moutier per crear la societat cooperativa Jura Libre. Ells es convertiran en els editors. Aquest diari és l'òrgan del Rallye del Jura (avui Moviment Autonomista del Jura).
El primer número va aparèixer el 13 février 1948. Aquest s'imprimeix a Boéchat SA a Delémont [N 1] i l'editorial està signat per Roger Schaffter. A partir d'aquesta data, el diari apareix cada dues setmanes després, a partir del 19 de maig de 1952, un cop per setmana.
El septembre 1981, L'Optique jurassienne (que és l'antiga Feuille d'Avis de Moutier ) es va integrar al Jura lliure; arran d'aquesta fusió, el diari va ser rebatejat: L'òptica lliure Jura.

## Personalitats
### Editors en cap

* Roger Schaffter (1948-1950);
* Roland Béguelin (1950-1990);
* Pierre-André Comte (des de 1990).

### President de la junta directiva

Alain Charpilloz

## Referències

* ↑ «Le Jura Libre» (en francès). maj.ch. [Consulta: 16 novembre 2018].
* ↑ Emma Chatelain. «Le Jura libre» (en francès). www.diju.ch, 17-01-2008. [Consulta: 15 novembre 2021].
* ↑ Emma Chatelain. «Le Jura libre» (en francès). www.diju.ch, 17-01-2008. [Consulta: 15 novembre 2021].
* ↑ Emma Chatelain. «Le Jura libre» (en francès). www.diju.ch, 17-01-2008. [Consulta: 15 novembre 2021].
* ↑ François Kohler. «Béguelin, Roland» (en francès). hls-dhs-dss.ch, 09-09-2020. [Consulta: 1 décembre 2021].
* ↑ «Organisation et structure du MAJ» (en francès). www.maj.ch. [Consulta: 15 novembre 2021].
* ↑ «DIJU - Dictionnaire du Jura – Charpilloz, Alain (1946-)» (en francès). www.diju.ch. [Consulta: 15 novembre 2021].
# Plaça Major del Pont de Suert

La plaça Major és una obra del Pont de Suert (Alta Ribagorça) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Plaça antiga de la vila, porxada en major part, eixamplament de la trama de carrers units en aquest nus on van a parar cinc vials del barri vell.
Presideix la plaça la casa de la Vila, antigament Ca del Notari, essent la resta d'edificis més antics i amb semblant tipologia i porxos als baixos.
Tot el conjunt té de tres a quatre plantes d'alçada, amb cobertes vessants sobre la plaça, amb ràfecs i voladís, típicament medievals i teulades de teula àrab. Hi ha arrebossats de les façanes molt deteriorats.

## Història

La població té el seu origen en el pont vell sobre la Noguera Ribagorçana.
El despoblat de Suert, que li dona el nom, és esmentat ja el 1016. Prengué importància per la seva situació en una cruïlla de camins.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Plaça Major». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 desembre 2018].
* ↑ «Seu institucional i administrativa». Ajuntament del Pont de Suert. Ajuntament del Pont de Suert. [Consulta: 26 octubre 2024].
# The Lonely Shepherd

The Lonely Shepherd (en català, "El Pastor Solitari"), també coneguda com Einsamer Hirte o Der einsame Hirte en alemany o com El pastor solitario en castellà, és una peça instrumental del músic James Last, publicada per primera vegada en un enregistrament pel flautista de pan romanès Gheorghe Zamfir.

## Història

Originalment, el títol estava previst per a l'àlbum Filmmusik ohne Filme, que només havia de contenir composicions originals de James Last. Aquest àlbum no es va publicar mai, de manera que "The Lonely Shepherd" es va publicar a l'àlbum de Last de 1977 Memòries de Rússia (Russland Erinnerungen). El mateix any, també va ser llançat com a LP, que va arribar al número 22 a les llistes de música a Alemanya. Amb aquest enregistrament, Gheorghe Zamfir, que ja havia publicat una sèrie de discos, va aconseguir un gran èxit internacional. Entre d'altres coses, va acompanyar a Last en la seva gira de 1978.
"The Lonely Shepherd" ha estat utilitzada repetidament com a banda sonora de films. El 1979, es va utilitzar com a tema principal de la sèrie de televisió de sis parts Golden Soak (Das Gold der Wüste). El 1983 es va utilitzar com a tema d'amor d'una sèrie veneçolana anomenada Chao, Cristina produïda per la cadena de televisió veneçolana RCTV i de nou el 1984 en el curtmetratge d'animació nominat a l'Oscar Paradise. El 2003, Quentin Tarantino va utilitzar l'enregistrament com a banda sonora en una escena i en els crèdits de tancament de la seva pel·lícula Kill Bill: Volume 1. Al DVD, Gheorghe Zamfir és acreditat erròniament com el productor del títol.
El títol ha gaudit d'una popularitat ininterrompuda fins avui i ha estat enregistrat recentment per nombrosos artistes. Una versió de rap de Lamar el 1999 va tenir força èxit, així com una versió de Michael Hirte que li va permetre guanyar el programa de talent televisiu alemany Das Supertalent el desembre de 2008. El 2024, la interpretació de l'obra de Zamfir amb l'Orquestra Johan Strauss d'André Rieu a YouTube té més de 185 milions de visualitzacions.

## Referències

* ↑ Roxborough, Scott. «James Last, King of Easy Listening, Dies at 86» (en anglès americà), 11-06-2015. [Consulta: 23 octubre 2024].
* ↑ «Leo Rojas ist "Das Supertalent 2011"» (en alemany). .
* ↑ «André Rieu ft. Gheorghe Zamfir - The Lonely Shepherd». youtube.com, 26-12-2017. [Consulta: 9 març 2024].
# Bombshell: la història de Hedy Lamarr

Bombshell: la història de Hedy Lamarr (títol original en anglès, Bombshell: The Hedy Lamarr Story) és una pel·lícula documental biogràfica estatunidenca de 2017 dirigida i escrita per Alexandra Dean, sobre la vida de l'actriu i inventora Hedy Lamarr. Es va exhibir per primer cop al Festival de Cinema de Tribeca de 2017 i es va estrenar als cinemes el 24 de novembre del mateix any. La pel·lícula es va emetre als Estats Units a la sèrie de biografies del PBS American Masters el maig de 2018. S'ha subtitulat al català.

## Referències

* ↑ «Bombshell: The Hedy Lamarr Story». Tribeca Film Festival. Arxivat de l'original el May 5, 2019. [Consulta: 26 maig 2018].
* ↑ Harvey, Dennis. «Film Review: 'Bombshell: The Hedy Lamarr Story'». Variety. Penske Business Media, 30-11-2017. [Consulta: 26 maig 2018].
* ↑ Shechet Epstein, Sonia. «World Premiere of Bombshell: The Hedy Lamarr Story». Sloan Science & Film. Museum of the Moving Image, 26-05-2017. [Consulta: 7 desembre 2017].
* ↑ «Bombshell: la història de Hedy Lamarr». CaixaForum+. [Consulta: 6 novembre 2024].
# Jaime Huélamo Huélamo

Jaime Huélamo Huélamo (La Melgosa, Conca, 17 de novembre de 1948 - Conca, 31 de gener de 2014) va ser un ciclista espanyol que va ser professional de 1973 a 1975.
Va créixer i va viure molt de temps a Sant Joan Despí on els seus pares havien emigrat.
Com amateur, va participar en els Jocs Olímpics de Múnic, on, en un principi va guanyar la medalla de bronze a la prova en ruta. Dies més tard va ser desqualificat per haver donat positiu en el test antidopatge per coramina.

## Palmarès

* 1971
** Vencedor d'una etapa al Tour de l'Avenir
* 1972
** Medalla de bronze als Jocs Olímpics de Múnic en ciclisme en ruta individual
* 1974
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Catalunya
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Andalusia
* 1975
** 1r al GP Ferias
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Segòvia

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1973. 59è de la classificació general

## Referències

* ↑ «Huélamo aprendió a montar en bicicleta en Cataluña, pero nació en La Melgosa (Cuenca)». El Mundo Deportivo, 08-09-1972 [Consulta: 1r febrer 2015].
* ↑ Castillo, J.J. «Huélamo estuvo siempre activo y cosecho la primera medalla individual desde Helsinki». El Mundo Deportivo, 08-09-1972 [Consulta: 1r febrer 2015].
* ↑ «Decisión Final: Descalificación por un mes y pérdida de la medalla de bronce». El Mundo Deportivo, 14-09-1972 [Consulta: 1r febrer 2015].

## Enllaços externs

* Palmarès a cyclebase.nl
* Palmarès a sitiodeciclismo.net
* Palmarès a museociclismo.it
# Matti Helminen

Matti Helminen (Hèlsinki, 14 d'agost de 1975) va ser un ciclista finlandès, professional del 2005 fins al 2012. Especialista en la contrarellotge, va aconseguir sis cops el campionat nacional de l'especialitat.
El maig de 2012 va donar positiu en un control, i va ser suspès durant dos anys.

## Palmarès

* 2000
** Vencedor d'una etapa a la Volta al Brabant flamenc
* 2002
** Vencedor d'una etapa al Tour de la Dordonya
* 2003
** Campió de Finlàndia en contrarellotge
** Vencedor d'una etapa al Tour des Landes
** Vencedor d'una etapa als Tres dies de Cherbourg
* 2006
** Campió de Finlàndia en contrarellotge
** 1r a la Chrono champenois
* 2007
** Campió de Finlàndia en contrarellotge
* 2008
** Campió de Finlàndia en contrarellotge
* 2010
** Campió de Finlàndia en contrarellotge
* 2012
** Campió de Finlàndia en contrarellotge

## Referències

* ↑ «Helminen banned two years for doping». cyclingnews.com, 12-11-2012 [Consulta: 7 gener 2017].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# David Kopp

David Kopp (Bonn, 5 de gener de 1979) és un ciclista alemany, professional entre el 2002 i el 2011. En el seu palmarès destaquen una victòria d'etapa a l'Eneco Tour de 2006 i una altra a la Volta a Polònia de 2007.
L'11 de setembre de 2008, quan corria amb l'equip Cycle Collstrop va donar positiu en un control antidopatge per cocaïna, per la qual cosa fou sancionat amb dos. A finals del 2010 tornà a córrer, formant part de l'equip Kuota-Indeland.

## Palmarès

* 2001
** 1r al Gran Premi de Francfort sots 23
* 2004
** 1r a la Rund um Düren
** 1r al Tour de Bochum
** 1r al Gran Premi de la vila de Zottegem
** 1r a la Colònia-Schuld-Frechen
** Vencedor d'una etapa del Giro del Cap
* 2005
** 1r a la Volta a Colònia
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Baviera
** Vencedor d'una etapa del Giro del Cap
* 2006
** 1r al Trofeu Calvià
** Vencedor d'una etapa de l'Eneco Tour
* 2007
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Polònia
* 2010
** Vencedor d'una etapa del Tour de Boland

### Resultats al Tour de França

* 2006. Abandona (16a etapa)

## Referències

* ↑ «David Kopp beendet seine Karriere» (en alemany). Radsport-News. Sport Aktiv Media GmbH, 17-08-2011 [Consulta: 28 gener 2012].
* ↑ David Kopp suspendu jusqu’au 11 septembre 2010 a velochrono.fr (francès)
* ↑ Kopp to German Professional team Kuota Indeland a cyclingnews.com 4 de febrer de 2010 (anglès)

## Enllaços externs

* Fitxa de David Kopp a sitiodeciclismo.net
# Iñigo Landaluze Intxaurraga

Iñigo Landaluze Intxaurraga (Getxo, Biscaia, 9 de maig de 1977) és un ciclista basc que fou professional entre 2001 i el 2009, tots ells en l'equip Euskaltel-Euskadi. Del seu palmarès destaca el Critèrium del Dauphiné Libéré de 2005.
El juliol de 2009 va donar positiu en EPO de tercera generació (CERA). Landaluze, que ja havia donat positiu per testosterona anys abans, encara que no havia estat sancionat, va decidir abandonar el ciclisme.

## Palmarès

* 2000
** 1r a la Copa d'Espanya de ciclisme
** 1r a la Cursa Ciclista del Llobregat
* 2005
** 1r al Critèrium del Dauphiné Libéré

### Resultats al Tour de França

* 2003. 101è de la classificació general
* 2004. 52è de la classificació general
* 2005. 100è de la classificació general
* 2006. 50è de la classificació general
* 2007. 43è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2008. Abandona (15a etapa)

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2006. 60è de la classificació general
* 2007. 75è de la classificació general
* 2008. 63è de la classificació general

## Referències

* ↑ La CERA ataca d'esquitllentes
* ↑ El ciclista Iñigo Landaluze dona positiu per testosterona

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Palmarès a cyclebase.nl
* Palmarès a museociclismo.it
# Jean Malléjac

Jean Malléjac (Dirinon, 19 de juliol de 1929 - Landerneau, 24 de setembre de 2000) va ser un ciclista francès que fou professional entre 1950 i 1958. El seu principal èxit fou un segon lloc al Tour de França de 1953, per darrere Louison Bobet.
Durant el Tour de França de 1955 es va veure obligat a abandonar durant l'ascensió al Ventor per culpa de l'abús d'amfetamines. Aquest incident va portar a l'exclusió del seu entrenador, sent el primer cas d'exclusió per dopatge al Tour de França.

## Palmarès

* 1950
** 1r del Premi de Callac
* 1953
** Vencedor d'una etapa al Tour de França

### Resultats al Tour de França

* 1952. 33è de la classificació general
* 1953. 2n de la classificació general. Vencedor d'una etapa. Porta el mallot groc durant 5 etapes
* 1954. 5è de la classificació general
* 1955. Abandona (11a etapa)
* 1956. 34è de la classificació general
* 1958. Abandona (15a etapa)

## Referències

* ↑ Frédéric Potet. «Le dopage est une pratique culturelle dans le cyclisme (entretien avec Patrick Laure)». [Consulta: 21 agost 2008].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
# Banc Mediolanum

El Banc Mediolanum és una entitat financera amb seu central a Barcelona. Actualment pertany al grup llombard Mediolanum.
Es va fundar el 1983 com a Banc de Finances i Inversions (Fibanc), va néixer a la ciutat de Barcelona i el 1990 es va unir al grup Mediolanum. El 2007 va adoptar el nom compost de Fibanc-Mediolanum i el 2010, el de Banc Mediolanum. Els principals accionistes del grup són la família fundadora Doris (amb el 40,49%) i un grup empresarial de Silvio Berlusconi (amb el 35,97%).

## Referències

* ↑ «Banco Mediolanum».
* ↑ «Banco Mediolanum traslada su domicilio social de Barcelona a Valencia». El Mundo, 06-10-2017.
* ↑ «Consulta de datos actuales de entidades registradas en el Banco de España». Banc d'Espanya. Arxivat de l'original el 2017-10-06.
* ↑ «Banca». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Esvoranc milionari a Andorra». L'Avui, 21-01-2007.
* ↑ «¡Adiós Fibanc, hola Banco Mediolanum! Los italianos imponen su marca y un nuevo modelo de negocio» (en castellà). Valencia plaza, 23-04-2010. Arxivat de l'original el 2011-09-25.

## Enllaços externs

* Banc Mediolanum - Lloc web oficial
# Batalla de Naxos

La batalla de Naxos va ser un enfrontament entre les flotes d'Atenes i Esparta el 376 aC, la flota atenesa comandada per Càbries va derrotar els espartans. Aquesta victòria va marcar l'inici de l'hegemonia atenesa en el mar Egeu després de la derrota en la guerra del Peloponès. La victòria es va decidir per una maniobra hàbil en el flanc esquerre duta a terme per Foció. Més a l'oest un altre gran comandant atenès, Timoteu d'Anaflist, va guanyar la batalla d'Alízia contra Esparta el 374 aC.

## Referències

* ↑ Aufstieg und Niedergang der römischen Welt (ANRW)=: Geschichte und Kultur Roms im Spiegel der... - pàg 4270 per Hildegard Temporini, Wolfgang Haase
* ↑ Ancient Greek civilization
# Nitokris

Nitokris o Nitocris fou sacerdota, reina i faraona de l'antic Egipte, la darrera de la dinastia VI, vers el 2200 aC segons la cronologia màxima i 2100 aC, segons la mínima. Es creu que el seu nom Sa Ra fou Menkare, i el seu nom de naixement Nitocris. És esmentada en la llista de Manethó i en la llista egípcia de reis, on se li dona el nom de Netkreti i Nitokerti.
Manethó li atribueix un regnat de dotze anys mentre que el papir de Torí li reconeix dos anys, un mes i un dia. Cal tenir en compte que a l'antic Egipte es van esborrar noms de dones poderoses, especialment reines, pels seus successors, de manera habitual, a objectes i edificis. Als papirs, els seus enemics i successors les invisibilitzaven o minimitzaven la seva vida i obra. Poc se sap d'ella, probablement va succeir al seu marit i germanastre Merenre II com a regenta del fillastre d'ambdós, Neferka, el nen, i va assolir al cap de poc plens poders.
Amb ella va acabar la dinastia VI i l'Imperi Antic i va començar el primer període intermedi.

## Biografia

Va ser la primera dona a ser reconeguda com a reina completa d'Egipte. És esmentada en les llistes i utilitza el cartutx reservat als faraons. Per la història d'Heròdot, es pensa que va governar un temps mentre el seu marit-germà estava presoner del rebels. Quan va morir a les seves mans, un fill petit seu fou proclamat successor, bé pels rebels o bé per ella mateixa i els seus fidels, assolint ella la seva regència. Després va atreure els caps rebels a una cambra subterrània amb l'excusa de celebrar un banquet en honor de la seva victòria i, durant la celebració, va ordenar inundar-la amb aigua del Nil, desfet-se així de tots ells. Heròdot diu que, per evitar la venjança dels rebels que no eren allí, es va suïcidar tirant-se a les flames vermelles, però això en tot cas va passar algun temps després i podria haver-se suïcidat quan la rebel·lió va triomfar arreu.

## Especulacions i interpretacions

No han arribat a l'actualitat referències contemporànies a ella en biografies de tombes o inscripcions. Se sap de la seva existència perquè en canvi sí que apareix al papir de Torí, en Manethó i en altres fonts posteriors. Manethó diu que va construir la "tercera piràmide", i se suposa que es refereix a Guiza. Sembla que el nom de regnat de Nitokris fou Menkare, i algun autor posterior opina que Manethó potser podia haver confós el nom amb Menkaure (Micerí). Una altra explicació negacionista, també considerada masclista, si no almenys infundada, per persones expertes actuals, especula que, en tot cas, durant el seu regnat, Nitokris hauria restaurat la piràmide i d'aquí es va originar la llegenda de que l'havia construït.

## Referències

* 1 2 3 4 Jacq, Christian. Las egipcias. Retratos de mujeres del Egipto faraónico. (en castellà). 2a edició. Planeta, octubre de 2000, p. 53-56. ISBN 9788408036166.

## Vegeu també

* La dona a l'Antic Egipte.
# Xu Huang

    En aquest nom xinès, el cognom és Xu.
Xu Huang (mort el 227 EC) va ser un prominent general militar sota el comandament del poderós senyor de la guerra Cao Cao i el seu successor Cao Pi durant la tardana Dinastia Han Oriental i l'era dels Tres Regnes de la història xinesa. És conegut per haver aturat el setge enemic a la batalla de Fancheng el 219.
Chen Shou, autor dels Registres dels Tres Regnes, va considerar a Xu Huang com un dels cinc millors generals de Cao Wei, juntament amb Zhang Liao, Yue Jin, Zhang He i Yu Jin.

## Biografia

Nascut al Comtat de Yang (en l'actualitat Hongdong, Shanxi) als darrers anys de la Dinastia Han, Xu va treballar com un oficial administratiu durant la seva joventut. Més tard, ell va seguir al general Yang Feng en una campanya contra la Rebel·lió dels Turbants Grocs i va ser nomenat comandant de la cavalleria (騎都尉).
El 196, després de la mort del senyor de la guerra Dong Zhuo, Xu i Yang Feng van acomboiar l'Emperador Xian des de Chang'an de tornada a Luoyang, que aleshores estava molt més ruïnosa. Eixe mateix any, Cao Cao va anar personalment a Luoyang per traslladar l'emperador a Xuchang.
Xu llavors va encoratjar Yang d'unir-se a les forces de Cao, però Yang no va fer cas d'aquell consell. En el seu lloc, va enviar una força en un intent per recuperar l'emperador Xian. Cao va contraatacar aviat i va derrotar Yang, de manera que Xu es va lliurar Cao.

## Referències

* Chen Shou. San Guo Zhi. Yue Lu Shu She, 2002. ISBN 7-80665-198-5.
* Luo Guanzhong. San Guo Yan Yi. Yue Lu Shu She, 1986. ISBN 7-80520-013-0.
* Lo Kuan-chung; tr. C.H. Brewitt-Taylor. Romance of the Three Kingdoms. Tuttle Publishing, 2002. ISBN 0-8048-3467-9.
# Xun You

    En aquest nom xinès, el cognom és Xun.
Xun You (157 - 214 EC) va ser un assessor del senyor de la guerra xinès Cao Cao durant el període de la tardana Dinastia Han Oriental de la història xinesa. Es va oposar al fet que Cao Cao prengués el títol de "Rei de Wei". El seu oncle, Xun Yu, era més conegut que ell entre els oficials. En la versió Wade-Giles del Romanç dels Tres Regnes, ell i el seu oncle comparteixen el mateix nom, Xun Yu. En la batalla dels Penya-segats Rojos, va ajudar aconsellant a Cao Cao juntament amb Cheng Yu. Va servir als senyors de la guerra He Jin, Yuan Shu, Dong Zhuo, i (per acabar) Cao Cao.

## Vegeu també

* Llista de persones dels Tres Regnes

## Referències

* ↑ de Crespigny, Rafe. A biographical dictionary of Later Han to the Three Kingdoms (23–220 AD). Brill, 2007, p. 928. ISBN 978-90-04-15605-0.
* Chen Shou. San Guo Zhi. Yue Lu Shu She, 2002. ISBN 7-80665-198-5.
* Luo Guanzhong. San Guo Yan Yi. Yue Lu Shu She, 1986. ISBN 7-80520-013-0.
* Lo Kuan-chung; tr. C.H. Brewitt-Taylor. Romance of the Three Kingdoms. Tuttle Publishing, 2002. ISBN 0-8048-3467-9.
# Yao Chang

(Hou) Qin Wuzhaodi ((後)秦武昭帝) :
| Nom familiar: | Yao (姚; yaó) |
| Nom atorgat: | Chang (萇, cháng) |
| Nom de temple: | Taizu (太祖, taì zǔ) |
| Nom a títol pòstum: | Wuzhao (武昭, wǔ zhāo), significant literalment: "marcial i consumat" |
Yao Chang (姚萇) (331–394), nom de cortesia Jingmao (景茂), formalment Emperador Wuzhao dels Qin (anteriors) ((後)秦武昭帝), va ser l'emperador fundador de l'estat xinès/qiang de Qin anteriors. El seu pare Yao Yizhong (姚弋仲) havia estat un poderós general militar i un cacic qiang sota l'emperador Shi Hu Zhao posterior, però després del col·lapse de Zhao per la mort dels cavalls de Shi Hu, el germà major de Yao Chang Yao Xiang (姚襄) tractà de començar un estat independent però va ser derrotat i assassinat per les forces de Qin anteriors. Yao Chang va esdevenir un general militar dels Qin anteriors, però després d'un incident en el 384 després de la derrota de l'emperador dels Qin anteriors Fu Jiān a la batalla del Riu Fei, Yao Chang va témer que Fu Jian el matés, pel que es va revoltar. Posteriorment a causa d'això va capturar i va matar a Fu Jiān, que havia salvat la seva vida quan Yao Xiang havia estat derrotat, causant que molts historiadors el consideren un traïdor i un assassí.
| Precedit per: None (dinastia fundada) | Príncep/Emperador de Qin anteriors 384–394 | Succeït per: Yao Xing (Emperador Wenhuan) |
| Precedit per: Fu Jiān de Qin anteriors | Emperador de la Xina (Shaanxi del Nord) 384–394 | Succeït per: Yao Xing (Emperador Wenhuan) |
| Precedit per: Duan Sui de Yan occidentals | Emperador de la Xina (Shaanxi Central) 386–394 | Succeït per: Yao Xing (Emperador Wenhuan) |