OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Temporada 1968-1969 del RCD Espanyol

Dades de la Temporada 1968-1969 del RCD Espanyol.

## Fets Destacats

* 12 d'agost de 1968: Copa Internacional: TSV 1860 München 2 - Espanyol 1
* 20 d'agost de 1968: Copa Internacional: Austria Viena 1 - Espanyol 3
* 5 de setembre de 1968: Amistós: Espanyol 0 - ADO Den Haag 0
* 29 de setembre de 1968: Lliga: Espanyol 4 - Deportivo de La Coruña 0
* 6 d'octubre de 1968: Lliga: Córdoba CF 5 - Espanyol 0
* 20 d'abril de 1969: Lliga: CD Málaga 4 - Espanyol 0
* 20 d'abril de 1969: Per segon cop en la seva història l'Espanyol perd la categoria i baixa a Segona Divisió.

## Resultats i Classificació

* Lliga d'Espanya: Quinzena posició amb 24 punts (30 partits, 8 victòries, 8 empats, 14 derrotes, 29 gols a favor i 36 en contra).
* Copa d'Espanya: Eliminat pel CD Málaga a vuitens de final.
* Copa Internacional: Campió del grup A5 en superar TSV 1860 München i Austria Viena.

## Plantilla

| P | Jugador | Lliga | Lliga | Copa d'Espanya | Copa d'Espanya |
| P | Jugador | PJ | G | PJ | G |
| POR | Ramon Coll | 24 | -25 | 2 | -5 |
| POR | Francisco Romero | 6 | -11 | - | - |
| POR | Joan Josep Bertomeu | - | - | - | - |
| DEF | Joan Martínez Vilaseca | 18 | 1 | 2 | - |
| DEF | José Mingorance | 18 | - | - | - |
| DEF | Miguel Ángel Ochoa | 15 | - | 2 | - |
| DEF | Julià Riera | 13 | - | 1 | - |
| DEF | Manuel Fernández Osorio | 10 | - | - | - |
| DEF | José López | 9 | - | - | - |
| DEF | Ignacio Miguel Bergara | 8 | 4 | 1 | - |
| DEF | Antoni Carbonell | 3 | - | 1 | - |
| DEF | Juan Manuel Tartilán | - | - | 1 | - |
| DEF | Jaume Sabaté | - | - | - | - |
| MIG | Jesús Glaría | 30 | - | 2 | - |
| MIG | José A. Morante Lico | 25 | 1 | 1 | - |
| MIG | Josep Maria Vall | 20 | 2 | 2 | - |
| MIG | Rafael Granero | 18 | - | - | - |
| MIG | Marcial Pina | 16 | 1 | - | - |
| MIG | Alfred Parés | 9 | - | - | - |
| DAV | Cayetano Ré | 28 | 5 | 2 | 1 |
| DAV | José María García Lavilla | 26 | 4 | 2 | 1 |
| DAV | Carmelo Amas | 14 | 5 | 1 | - |
| DAV | José María Sánchez Rodilla | 14 | 5 | 1 | - |
| DAV | Josep Maria Rodri | 6 | 1 | 1 | - |
| DAV | Antoni Esteve | - | - | - | - |
| DAV | Juan María Amiano | - | - | - | - |

## Referències

* ↑ «Espanyol 1968-69». bdfutbol. [Consulta: 20 gener 2013].
* ↑ «Plantilles històriques». LFP. [Consulta: 20 gener 2013].
* ↑ «Temporada 1968-69». periquito.cat. [Consulta: 29 gener 2020].
* ↑ «El lunes en Munich». Mundo Deportivo, 14-08-1968. [Consulta: 20 maig 2015].
* ↑ «Anoche en Viena». Mundo Deportivo, 21-08-1968. [Consulta: 20 maig 2015].
* ↑ «Nocturna sin goles en Sarriá». Mundo Deportivo, 06-09-1968. [Consulta: 20 gener 2013].
* ↑ «Noche de goles en Sarriá». Mundo Deportivo, 30-09-1968. [Consulta: 20 gener 2013].
* ↑ «En el Arcángel». Mundo Deportivo, 07-10-1968. [Consulta: 20 gener 2013].
* ↑ «Desastre blanquiazul en la Rosaleda». Mundo Deportivo, 21-04-1969. [Consulta: 20 gener 2013].
* ↑ «Respuesta de Riera». Mundo Deportivo, 01-08-1968. [Consulta: 14 febrer 2015].
# Sylvia Flores

Sylvia Flores (Dangriga, c. 1951 - 6 de desembre de 2022) és una política i educadora a Belize. Va ser la primera oradora de la Cambra de Representants i primera ministra en funcions de Belize.

## Biografia

Filla d'Evelyn Avila i Santos Flores, va néixer a Dangriga i va ser criada pel seu padrastre Bernard Rhys. Va ensenyar espanyol a l'institut de Dangriga. Va obtenir una llicenciatura en economia i ciències polítiques al Hunter College de la ciutat de Nova York. Va tornar a Belize i, el 1983, va ser nomenada jutgessa de pau. El 1988, Flores es va convertir en la primera dona alcaldessa de Dangriga, amb dos mandats.

## Carrera

Va ser presidenta de la Cambra de Representants de 1998 a 2001, i presidenta del Senat de 2001 a 2003. El 2003, Flores va ser elegida representant de Dangriga; va ser nomenada ministra de Defensa i Gestió Nacional d'Emergències. L'any 2005 va ser nomenada ministra de Desenvolupament Humà i Dona. Després de retirar-se de la política, va tornar a la docència.
El 2013 va ser nomenada Dona de l'Any per l'Ambaixada dels Estats Units a Belize.

## Referències

* 1 2 «Profile of new Speaker of House». News 5, 09-09-1998. Arxivat 2022-12-17 a Wayback Machine.
* ↑ «Sylvia Flores is Acting Prime Minister». 7 News Belize, 29-07-2005.
* ↑ «House of Representatives Belize – National Assembly».
* ↑ «Senate Belize – National Assembly».
* 1 2 «Hon. Sylvia Flores is Special Envoy's Trailblazer of the Week». , 30-04-2013.
# Medalla per la Valentia Demostrada

La Medalla per la Valentia Demostrada (anglès: Conspicuous Gallantry Medal) (CGM) era, fins al 1993, una condecoració militar atorgada a sots-oficials i tropa de les Forces Armades Britàniques per accions de valentia en acció al mar o volant. Des del setembre de 1942 (en plena Batalla de l'Atlàntic) també va ser atorgada al personal de la Marina Mercant, amb rang de sots-oficial o mariner.
En un principi, la medalla naval s'instituí només per a la Guerra de Crimea, però fou reinstituïda per la Reina Victòria el 7 de juliol de 1874. El 1943, durant la II Guerra Mundial, s'afegí la versió per a la RAF.
Se situa entre la Creu Victòria i la Medalla del Servei Distingit (o les seves equivalents, la Medalla Militar, la Medalla dels Vols Distingits o la Medalla de la Força Aèria); i és equivalent a la Medalla de la Conducta Distingida. És l'equivalent a l'Orde del Servei Distingit atorgada als oficials. Els receptors podien emprar el post-nominal "CGM".
El 1993 va quedar derogada amb l'establiment de la Creu per la Valentia Demostrada.
En cas d'una segona concessió, aquest s'indica mitjançant una barra coberta de llorer.

## Disseny

Una medalla de plata, de 36mm de diàmetre. A l'anvers apareix l'efígie del monarca regnant. Al revers apareix la inscripció "FOR CONSPICUOUS GALLANTRY" (Per la Valentia Demostrada) en 3 línies, envoltat per una corona de llorer i sota una corona imperial.
A la versió naval, penja d'una cinta blanca amb dues franges blau marí a les puntes.
A la versió de la RAF, la cinta és blau cel amb dues franges blau marí a les puntes.
# John Silén

John Fredrik Silén (Hèlsinki, 19 de juny de 1869 - Hèlsinki, 3 d'octubre de 1949) va ser un regatista finlandès que va competir a començaments del segle xx.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, on va guanyar la medalla de bronze en la categoria de 12 metres del programa de vela a bord del Heatherbell.

## Referències

* ↑ «Johan Silén Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2012-12-17. [Consulta: 8 març 2017].
# The Three Caballeros

The Three Caballeros (literalment en català "Els tres cavallers") és una pel·lícula estatunidenca musical d'animació de 1944, produïda per Walt Disney Pictures i distribuïda per RKO Pictures.
És una aventura ambientada en diversos llocs de l'Amèrica Llatina, combinant l'acció-real (live-action) i l'animació. És protagonitzada per l'Ànec Donald, a qui en el transcurs de la pel·lícula se suma el seu vell amic José Carioca, el lloro fumador de cigars que ja va aparèixer a Saludos Amigos (1943) i més endavant se'ls uneix un nou amic: el gall Panchito Pistoles. Els personatges de José Carioca i Panchito Pistoles representen, respectivament, els països del Brasil i Mèxic. El guió de la pel·lícula està estructurat com una sèrie d'auto-segments, enllaçats per escenes on l'Ànec Donald engega un reproductor de cinema o obre regals d'aniversari.

## Argument

Donald Duck rep com a regal d'aniversari una enorme capsa. Hi descobreix un projector cinematogràfic, bobines de pel·lícules, un llibre i un disc. Contenen records i informacions sobre Amèrica del Sud i Mèxic que li permeten trobar els seus amics José Carioca i Panchito Pistoles, un gall vestit de mariachi. Donald mira llavors la primera bobina titulada « Ocells estranys» però la seqüència es descompon en diverses parts. La primera es diu El Pingüí de sang freda (The Cold-Blooded Penguin ). Conta la història de Pablo el pingüí , animal que no aconsegueix acostumar-se a la seva Antàrtida natal i prefereix marxar cap a mars més calents d'Amèrica Llatina. És seguida per la història del mític ocell aracuà. Al final d'aquesta part, l'araucà surt de la pantalla per donar la mà a Donald.

## Música

La música de la part mexicana va ser escrita pel compositor mexicà Manuel Esperón, autor de les partitures de més de 540 pel·lícules mexicanes de l'edat d'or del cinema mexicà. Walt Disney, després d'haver vist el seu èxit en la indústria cinematogràfica mexicana, li va trucar personalment per demanar-li que participés en la pel·lícula. La cançó principal de la pel·lícula és "Jalisco no te rajes", una de les cançons més famoses d'Esperón.
Diverses estrelles llatinoamericanes del cinema de l'època van aparèixer a la pel·lícula, com ara les cantants Aurora Miranda (germana de Carmen Miranda) i Dora Luz, així com la ballarina Carmen Molina.

## Nominacions

La pel·lícula va ser nominada als Oscar en les candidatures de millor banda sonora i millor so.

## Referències

* ↑ The New York Times. The Three Caballeros (en anglès). The New York Times.
* ↑ «Muere el compositor Manuel Esperón - El Universal - Espectáculos», 16-02-2011. Arxivat de l'original el 2011-02-16. [Consulta: 11 maig 2024].
* ↑ The Three Caballeros als Oscars
# Bao-Dai

Bảo Đại (保大) (22 d'octubre de 1913- 30 de juliol de 1997) fou el nom de regnat que adoptà el príncep Nguyễn Vĩnh Thụy, emperador (1926-1945) i cap d'estat del Vietnam (1949-1955), va ser el tretzè i darrer monarca de la Dinastia Nguyen.

## Biografia

Nguyễn Vĩnh Thụy fou entronitzat el 1925 a la mort del seu pare, l'emperador Khai Dinh. Educat i format a França, potència colonitzadora d'Indoxina, el govern de Bao Dai sempre va estar sota tutela francesa.
El 1940, durant la Segona Guerra Mundial, al mateix temps que els alemanys envaïren França, el Japó va ocupar la Indoxina; no en van expulsar els francesos, que es mantingueren lleials al govern de Vichy, però van passar a controlar el país. Així, tot i que havien promès no interferir en el govern imperial, el 1945 obligaren Bao Dai a proclamar la independència del Vietnam.
Després de la capitulació del Japó (agost de 1945), els comunistes del Viet Minh intentaren prendre el poder; el 25 d'agost, Ho Chi Minh va aconseguir l'abdicació de Bao, a canvi de nomenar-lo conseller suprem del nou govern establert a Hanoi, i no pas a l'antiga capital imperial de Hue.
A partir d'aleshores, però, el Vietnam va viure una situació violenta motivada per l'enfrontament de les diferents faccions nacionals entre si i contra els francesos, que volien recuperar el seu domini colonial. El 1946, Bao Dai va exiliar-se i va viure a Hong Kong i a la Xina; ara bé, el 1949, França va formar un govern vietnamita rival dirigit per Bao Dai a Saigon.
Els francesos foren expulsats d'Indoxina quan les forces del Viet Minh els van derrotar en la batalla de Dien Bien Phu. La Conferència de Ginebra, on es va discutir el tractat de pau entre França i el Viet Minh, dividí el Vietnam entre un nord comunista i un sud sota el govern de Bao Dai, qui tenia com a primer ministre el religiós Ngo Dinh Diem, el qual, el 1955, va organitzar un referèndum arran del qual l'emperador fou destronat i s'instaurà una república.
Bao Dai va exiliar-se a França, on va morir el 1997.

## Referències

* ↑ Goscha, Christopher. The Road to Dien Bien Phu (en anglès). 9780691228648, 2023, p. 39. ISBN 9780691228648.
* ↑ Langguth, A. J.. Our Vietnam (en anglès). Simon & Schuster, 2000, p. 99. ISBN 0-684-81202-9.

## Enllaços externs

* (francès) Bao Daï Rencontre du 5 avril 1992, dragonvert.com
# Bramfeld

Bramfeld (en baix alemany Braamfeld) és un nucli del districte de Wandsbek a la ciutat estat d'Hamburg a Alemanya. A la fi de 2010 tenia 51.105 habitants a una superfície de 10,1 km². Se situa entre el Seebek a l'oest i l'Osterbek a l'est.

## Història

El nom prové del baix alemany Braam que significa ginesta d'escombres i de feld que significa camp obert a la landa
El primer esment escrit data del 1271 quan l'arquebisbe de Bremen va comprar el poble i donar-lo com a prebenda al capítol d'Hamburg per tal de poder alimentar un vicariat. El poble rural produïa llúpol, ruibarbre, cogombres i coliflor. La seva situació a una de les antigues carreteres entre Hamburg i Lübeck. Des del 1307 el monestir d'Harvestehude va conquerir un alberg a la carretera, per tal de crear-se una renda estable. El 1626 va crear-se la primera mútua, una estrena per a la regió de Stormarn.
Des del 1880 va començar la urbanització del poble. Va començar quan els horticultors van haver de deixar els seus masos a Hammerbrook i que el poble va esdevenir l'hort d'Hamburg. Al mateix temps, els primers tallers de metal·lúrgia i negocis van instal·lar-se a les carreteres Bramfelder Chaussée i Wandsbeker Straße. La línia de tramvia n° 9 obert el 1948 es deia l'Exprés del Ruibarbre. El 1913, la ciutat d'Hamburg va comprar 156 hestàrees per a eixamplar el cementiri d'Ohlsdorf i compensar la pèrdua amb un funs per crear la xarxa del clavegueram i el compromís de mantenir una franja verd a l'entorn del llac Bramfelder See. El 1920 va començar la urbanització: de 1919 a 1935 la població va augmentar de 4740 a 10.173 habitants, hi comprés Steilshoop, que encara no era un barri independent.

## Llocs d'interès

El patrimoni arquitectural és jove. La darrera casa d'entramat de fusta va ser derrocada fa anys i els edificis més vells no tenen gaire més que 100 anys
* Els llacs Ole Diek i Bramfelder See que malgrat el nom administrativament pertany al barri de Steilshoop
* L'antiga escola
* L'església de Pasqua neobarroca

## Galeria

* Quarter dels bombers
* L'església de Pasqua
* El Seebek a la frontera entre Bramfeld i Barmbek-Nord
* La seu de la companyia Otto-Versand
* Fita a l'Osterbek a l'antiga frontera de l'Amt Trittau entre Bramfeld i Farmsen-Berne
* El Wellingsbüddler Scheedgraven a la frontera entre Wellingsbüttel i Bramfeld

## Referències

* ↑ Autos in Flammen
* ↑ Bevölkerungsstand und -entwicklung im Jahr 2010 nach Stadtteilen Arxivat 2012-01-31 a Wayback Machine., Statistisches Amt für Hamburg und Schleswig-Holstein
* ↑ Beate Hennig & Jürgen Meier, «Braam», Klein Hamburgisches Wörterbuch, Neumünster, Editorial Wachholtz, 2006, pàgina 47, ISBN 3 529 04650 7
* ↑ Horst Beckershaus, «Bramfeld», Die Namen der Hamburger Stadtteile, Hamburg, Editorial Ernst Kabel, 1998, pàgina 27, ISBN 3-8225-0471-8 (en català: Els noms dels barris d'Hamburg)
* ↑ Daniel Tilgner (redacció), «Bramfeld», Hamburg von Altona bis Zollenspiecker: Das Haspa-Handbuch für alle Stadtteile der Hansestadt, Hamburg, Hoffmann & Campe, 2002, pàgines 240-241, ISBN 3-455-11333-8 (en català: Hamburg d'Altona cap a Zollenspiecker: el manual Haspa de tots els barris de la ciutat hanseàtica)
# Georges Valensi

M. Georges Valensi (1889–1980) fou un enginyer en telecomunicacions Francès que, el 1938, va inventar i patentar un mètode per a transmetre imatges en color mitjançant luma i crominància per tal que es poguessin rebre tant televisió de color com de blanc i negre. Els mètodes de televisió en color, que havien estat en desenvolupament des dels anys vint, eren incompatibles amb les televisors monocroms. Valensi era un oficial de CCIF primer com a Secretari general (1923–1948) i després com a Director general (1949–1956).
Tots els estàndards actuals de televisió en color àmpliament desplegats - NTSC, SECAM, PAL i els estàndards digitals actuals - implementen la seva idea de transmetre un senyal compost amb luminància i crominància per separat. Com que la seva invenció va datar la introducció real de la televisió en color durant molt de temps, la seva patent es va estendre excepcionalment fins al 1971.

## Referències

* ↑ Valensi, Georges, "Procédé de télévision en couleurs", FR patent 841335, publicada 1939-05-17, emesa 1939-02-06
* ↑ «Past and Present Senior Officials».
* ↑ Valensi, Georges, "System of television in colors", US patent 2375966, publicada 1945-05-15

## Enllaços externs

* Divx.com - Interlace Explained - pulldown 3:2 e 2:2
# Forn de calç de Calders

El Forn de calç és una obra de Calders (Moianès) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es coneix amb aquest nom l'indret compost per una antiga masia molt reformada i un conjunt de forns, avui en desús, que s'utilitzaven per a fer calç. Aquí es tractaran simplement els forns. Són dos forns de dimensions semblants situats un al costat de l'altre. L'accés al forn s'efectua per un arc avançat (4 m de profunditat) de 3 m d'alçada que sosté una volta feta en pedra. El forn pròpiament dit, circular, de 3 m de diàmetre i 5 d'alçada, fou construït amb gresos. Té dues obertures: una arran de terra que servia per treure les cendres i per a entrada d'aire i una altra de dimensions més grans per on es carregava la pedra i s'hi posaven els feixos de llenya.

## Història

Per les dades de què hom disposa sembla que són de mitjans del S. XIX. Prop de la casa n'hi ha un de més antic i petit, força malmès. El funcionament era el següent: es treia la pedra d'una pedrera a cops de mall i es portava al forn. Després es carregava el forn amb 100 tones de pedra (acció de posar les pedres al forn de manera que formaven una volta). S'alimentava contínuament amb feixos de llenya durant 3 dies i 3 nits. Es deixava refredar la pedra i es molia (el molí ha desaparegut). La calç resultant era calç viva, si hom la mullava en feien calç hidràulica. A la dècada dels 50 es va tancar.

## Referències

* 1 2 «El Forn de calç». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 agost 2014].
# La casa de Sílvia

La casa de Sílvia (títol original: Housekeeping) és una pel·lícula estatunidenca de comèdia dramàtica escrita i dirigida per Bill Forsyth, estrenada l'any 1987 i basada en la novel·la del mateix títol de Marilynne Robinson apareguda l'any 1980. Ha estat doblada al català. Rebé els premis del públic i al millor guió al Festival Internacional de Cinema de Tòquio del 1987. La pel·lícula es rodà al Canadà, en les províncies d'Alberta i la Colúmbia Britànica.

## Argument

Dues germanes, les joves Ruth i Lucille, creixen a Idaho en els anys 1950. Després d'haver estat abandonades per la seva mare i criades per parents grans, les germanes són adoptades per la seva tia excèntrica la manera de viure no convencional i imprevisible de la qual afecta les seves.

## Repartiment

* Christine Lahti: Sylvie
* Sara Walker: Ruth
* Andrea Burchill: Lucille
* Anne Pitoniak: Tia Lily
* Barbara Reese: Tia Nona
* Margot Pinvidic: Helen
* Wayne Robson: el principal

## Referències

* ↑ esadir.cat. La casa de Sílvia. esadir.cat.
* ↑ «Housekeeping». The New York Times.
# Cultura de la cervesa belga

La cultura de la cervesa belga és una tradició de creació de cerveses d'una gran diversitat. El novembre 2016 va ser declarat Patrimoni Cultural Immaterial de la Humanitat.
Segons l'informe, tant la fabricació de la cervesa i la cultura de gustejar-la formen un patrimoni viu en moltes comunitats arreu del país, sigui al dia a dia com a les festes. La gran diversitat, quasi mil cinc-cents tipus de cerveses fetes amb diferents mètodes de fermentació, així com el retorn en força de la cervesa artesana des dels anys 1980, van ser dos arguments de pes. A Bèlgica a més, va inspirar la gastronomia, s'utilitza per crear altres especialitats, com el formatge rentat a la cervesa i s'hi va desenvolupar una veritable cultura culinària de ben triar la cervesa per maridar-la amb el plat, en lloc de servir-la com una beguda industrial uniforme i comodí.
A inicis del 2015 la Comunitat Germanòfona de Bèlgica va introduir l'expedient en nom de tot el país, amb el suport d'associacions, d'experts en cervesa i després que les tres comunitats de Bèlgica (neerlandesa, francesa, germanòfona), competents per afers culturals, havien declarat la cultura de la cervesa patrimoni immaterial en la seva zona.

## Unes cerveses de gran tradició

* la Westvleteren, cervesa trapista, considerada la millor del món
* la Gueuze, única cervesa a fermentació espontània típica del Brabant Flamenc i Brussel·les
* la dubbel i la tripel
* les cerveses saison del Hainaut
* el witbier, cervesa de blat típica del Haspengouw, quasi oblidada, revifada als anys 1960 per Pierre Celis (1925-2011) a Hoegaarden

## Vegeu també

* Llistat de cerveses belgues

## Referències

* ↑ «Beer culture in Belgium» (en anglès). Unesco, 30-11-2016.
* ↑ Arcal, Lluís «Cerveses premiades». El Punt Avui, 11-04-2016, pàg. 19.
* ↑ «La tradición cultural cervecera en Bélgica - patrimonio inmaterial - Sector de Cultura - UNESCO» (en castellà). www.unesco.org, 30-11-2016. [Consulta: 30 novembre 2016].
* ↑ «La cervesa belga proclamada patrimoni immaterial de la humanitat per la Unesco.» (vídeo). TV3 Notícies, 30-11-2016.
* ↑ Laporte, Christian «Santé! La bière belge devient patrimoine immatériel de l'Unesco». La Libre Belgique, 30-11-2016.
* ↑ Protz, Roger «Pierre Celis, obituari» (en anglès). The Guardian, 19-04-2011 [Consulta: 16 març 2019].

## Enllaços externs

* «Cerveses belgues». Cervesa en català. [Consulta: novembre 2016].
* Tomàs, Anna. «Carbonada a la flamenca, carn guisada amb cervesa». Gastronosfera, 06-01-2016. [Consulta: 30 novembre 2016].
# The Adventures of Huckleberry Finn (pel·lícula de 1960)

The Adventures of Huckleberry Finn és una pel·lícula dirigida per Michael Curtiz el 1960. Tret de la famosa novel·la homònima de Mark Twain, és la tercera versió sonora i la segona produïda per la MGM. Era igualment la primera adaptació de Les aventures de Huckleberry Finn en Cinemascope i Technicolor així com la primera pel·lícula on Eddie Hodges i l'antic boxejador Archie Moore tenen els papers protagonistes (Huck i Jim). Tony Randall fa igualment una aparició així com Buster Keaton que té un petit paper en el que serà la seva última pel·lícula amb el seu antic estudi, la MGM. Algunes escenes que tenen lloc al Riu Mississipi han estat de fet rodades al Sacramento.

## Argument

La història de dos amics als Estats Units del segle xix. Huck Finn s'escapa de casa amb un amic de color anomenat Jim. Mentre Finn vol travessar el Mississippi, Jim vol traslladar-se a Illinois, un país on la gent és lliure. Les seves aventures comencen quan es posen en viatge en un rai: Huck i Jim acaben en un petit poble on Vanquish dos lladres i després s'embarquen en un vaixell de vapor que on en retroben amb els dos pinxos que aniran a la presó amb un ardit enginyós. Però al final Huck i Jim s'escapen i els seus camins es dividiran per sempre: el negre anirà a la terra on sempre ha somiat viure i Huck torna a casa.

## Repartiment

* Tony Randall: El rei de França
* Archie Moore: Jim
* Eddie Hodges: Huckleberry Finn
* Patty McCormack: Joanna Wilkes
* Neville Brand: Pap Finn
* Mickey Shaughnessy: Duc
* Judy Canova: Dona del Xèrif
* Andy Devine: Mr. Carmody
* Sherry Jackson: Mary Jane Wilkes
* Buster Keaton: Lion Tamer
* Finlay Currie: Capità Sellers
* Josephine Hutchinson: Vidua Douglas
* Royal Dano: Harlan, xèrif
* Parley Baer
* John Carradine
* Dolores Hawkins
* Sterling Holloway
* Dean Stanton