OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Callochromis melanostigma

Callochromis melanostigma és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 15 cm de longitud total.

## Alimentació

Menja invertebrats.

## Hàbitat

És una espècie de clima tropical entre 24 °C-26 °C de temperatura.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: llac Tanganyika.

## Referències

* 1 2 3 4 «Callochromis melanostigma» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Maréchal, C. i M. Poll, 1991. Callochromis. p. 32-35. A: J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 4.
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1991. Aquarien atlas. Bd. 3. Melle: Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Alemanya. 1104 p.
* ↑ Brichard, P., 1989. Pierre Brichard's book of cichlids and all the other fishes of Lake Tanganyika. T.F.H. Publications, Inc., Neptune City (Estats Units).

## Bibliografia

* Anònim, 1997. Fish registrations within the museum database of the Vertebrate Section of the Royal Museum for Central Africa. MRAC, Tervuren, Bèlgica.
* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). 2a edició. TFH Publications, 1993. ISBN 9780793800261.
* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Goldstein, Robert J. Cichlids of the World (en anglès). Neptune City, NJ: TFH Publications, 1988. ISBN 9780866228930.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Konings, A., 1988. Tanganyika cichlids. Verduijn Cichlids & Lake Fish Movies, Zevenhuizen, Països Baixos. 272 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Riehl, R. i H.A. Baensch, 1996. Aquarien Atlas, Band 1. 10a. edició. Mergus Verlag GmBH, Melle, Alemanya. 992 p.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Campanya del Diyar Bakr (1401)

La campanya del Diyar Bakr fou una campanya militar feta per l'exèrcit de Tamerlà a aquesta regió el 1401.
Les tropes timúrides procedents de Síria van arribar al Eufrates, que es va creuar nadant i algunes coses amb l'ajut de dos vaixells que es van trobar a Bire, el governador de la qual va anar a portar regals a Timur i fou confirmat en el càrrec. També hi va anar Kara Osman dels ak koyunlu, governador d'Amida (Armènia) (Diyarbakir) i Malatya, portant regals i tenint l'honor de baixar el tapis imperial. Allí es va organitzar una cacera que va comportar una nova matança d'animals, molts a cops de sabre; al banquet es va fer portar bon vi.
De Bire van passar a Edessa (Al-Ruha) on els notables locals li van retre homenatge i foren ben tractats. Una mica mes endavant hi havia un castell dominat per armenis cristians, que fou arrasat i els habitants exterminats. En aquesta zona va rebre a Hendu Shah Kazanji, que venia de Samarcanda, informant del bon estat del país i la absoluta tranquil·litat que hi regnava. També va arribar un emissari de les reines Tukal Khanum i Tuman Agha i un altre de la reina Sarai Mulk Khanum des de Sultaniya que informaven a Timur de la bona salut dels seus fills.
Timur es va dirigir aleshores a Mardin. Allí les reines i prínceps foren reenviats carregats de regals amb l'amir Kazanji cap a Samarcanda. També a Mardin va rebre en audiència al príncep d'Hisn Kayfa i al sultà d'Arzan i altres prínceps i senyors de la zona. A Mardin governava Aiza, al qual Timur havia tingut tres anys presoner lligat de peus i mans i l'havia perdonat però sota promesa de que sempre ajudaria a Timur com a bon vassall i si no podia personalment hi enviaria a un fill o un germà; però en la recent campanya de Síria no havia enviat cap destacament i ara, al arribar Timur, no es va atrevir a comparèixer davant d'ell i es va fortificar a la fortalesa de Mardin que estava en un roc inaccessible on es podien fer alguns cultius i es disposava de fonts d'aigua; com que el setge requeria temps, Timur es va limitar a arruïnar la ciutat (la vila baixa) i els mercats i va ordenar a Kara Osman de bloquejar la ciutat de manera que no pugues entrar ni sortir ningú. Als sultans de Hisn Kayfa, Arzan i altres els va concedir diversos honors. Després va enviar a l'amir Allahdad a Samarcanda, amb l'encarrec de vigilar la frontera amb els jats.

## Referències

* ↑ Yazdi Sharaf al-Din Ali, Zafarnama, Trad. al francès de Petis de la Croix sota el títol “Histoire de Timur Bec”, V, 29
* ↑ Ibid, V, 30
# Can Rei

Can Rei són unes cases i terres de Santa Maria del Camí, prop del Camí de Sóller i del Camí del Raiguer, confronten amb Son Montserrat i es Serral. Els Cabot Rei, procedents de Bunyola, s'establiren en aquestes cases a partir de 1677, i posseïren terres entre el camí de Sóller i Son Montserrat. Rafel Cabot i Borràs fou el primer doctor en medicina de la família, com ho foren el seu fill Rafel Cabot i Mates, el seu net Joan Cabot i Pascual i el seu renét Antoni Cabot i Coll, pare del missioner Francesc Miquel Cabot i Serra.
Les cases actuals són obra del s. XVIII i XIX. La façana principal té un portal emmarcat de pedra viva i coronat per un voladís de teules. Apareix flanquejat per una finestra. En el primer pis es conserven dues finestres amb els ampits motllurats. A l'interior, encara que ha estat reformat, es conserven alguns elements originals, com una cuina amb oller i cossi o un banc de pedra viva adossat a la paret de la cuina. Té un celler amb sostre de canyissada i quatre bótes congrenyades.

## Notes

* ↑ Alea Serveis Professionals SL Catàleg de béns patrimonials de Santa Maria del Camí. Ajuntament de Santa Maria del Camí, 2009
# Cangur (indumentària)

El cangur, en contextos indumentaris, és una peça superior externa en teixit impermeable i lleuger, tancada, rematada a la cintura, amb mànigues i amb caputxa incorporada; duu una butxaca de trau a l'altura del pit, així com cordons d'ajust a la cintura i als punys. Quan no cal usar-lo es plega sobre si mateix i es desa a la butxaca ansdita, amb la qual cosa pren forma de bossa amb corda elàstica que es pot dur entorn de la cintura.
La funció del cangur és protegir de la pluja i, eventualment, del vent; no és pròpiament peça d'abrigar, donada la seva lleugeresa, però hi està emparentada en la mesura que protegeix de les inclemències del temps. En particular, és peça molt pràctica com a impermeable per a dur d'excursió, o bé pel carrer quan amenaça pluja, per la rapidesa amb què pot desplegar-se i col·locar-se, i per la comoditat amb què pot dur-se plegat mentre no cal usar-lo.
El nom de cangur aplicat a aquesta peça al·ludeix a la bossa característica, per comparació metafòrica amb la bossa dels marsupials (marsupi). En espanyol rep una denominació paral·lela, canguro. En la majoria de llengües, però, és anomenat K-Way, nom que li donà el seu creador, Léon-Claude Duhamel (1965).
El cangur fou peça molt popular als anys seixanta i setanta. Posteriorment ha passat de moda, i el seu ús s'ha rarificat, tot i que continua fabricant-se.

## Referències

* ↑ Avui dia, però, hi ha models oberts que tanquen amb cremallera.

## Enllaços externs

* http://mapage.noos.fr/intraforp/marques/k_way.pdf Arxivat 2009-09-02 a Wayback Machine.
Viccionari
# Cantata, BWV Anh. 192

De la Cantata, BWV Anh. 192 de Bach, no se'n conserva res; estava dedicada a l'elecció d'un nou Consell Municipal de Leipzig.

## Referències

* ↑ Alfred Dürr. “The Cantatas of J. S. Bach”. Oxford University Press, Oxford, 2005. Pàg. 740

## Bibliografia

* Alfred Dürr. “The Cantatas of J. S. Bach”. Oxford University Press, Oxford, 2005.

## Enllaços externs

* Bach Cantatas Website
# Cantata, BWV Anh. 2

La Cantata, BWV Anh. 2 és un fragment d'una cantata sense títol de Bach per al dinovè diumenge després de la Trinitat, composta a Leipzig probablement l'any 1729. El text, possiblement de Picander, s'ha perdut i només es conserva un fragment de la música, per a soprano, contralt, tenor, cor, dos violins, viola i baix continu. La part coneguda, sis compassos, indica que es tracta del començament d'una cantata, i està escrita al revers de la partitura del motet BWV 226 compost per al funeral de Johann Heinrich Ernesti, rector de l'Església de Sant Tomàs de Leipzig.

## Referències

* ↑ Alfred Dürr. “The Cantatas of J. S. Bach”. Oxford University Press, Oxford, 2005. Pàg. 584

## Bibliografia

* Alfred Dürr. “The Cantatas of J. S. Bach”. Oxford University Press, Oxford, 2005.

## Enllaços externs

* Bach Cantatas Website
# Charlène, Princesa de Mònaco

Charlène, Princesa de Mònaco (francès: SAS La Princesse Charlène, La Princesse de Monaco) (Bulawayo, 25 de gener de 1978), nascuda amb el nom de Charlene Lynette Wittstock) és una ex-nedadora sud-africana, actual princesa consort del Principat de Mònaco pel seu matrimoni amb Albert II de Mònaco. Nascuda a Bulawayo (Rhodèsia), va representar Sud-àfrica als Jocs Olímpics d'Estiu de 2000, on va quedar en cinquena posició als relleus 4x100 estils. També va participar en els Jocs olímpics de la Commonwealth de 1998 i 2002. Va retirar-se de l'esport l'any 2007.
El 2011 va casar-se amb Albert II de Mònaco i el 2014 va tenir dos fills bessons Gabriela de Mònaco i Jaume de Mònaco. Per raó del seu matrimoni rep el títol d'Altesa Sereníssima

## Referències

* ↑ Forcadell, Carme. «Casament reial a Mònaco», 02-07-2011. [Consulta: 17 febrer 2019].
# Joan Sabaté i Borràs

Joan Sabaté i Borràs (Tortosa, 8 d'octubre de 1957) és un mestre i polític català, diputat al Parlament de Catalunya en la VII Legislatura, alcalde de Tortosa i senador per Tarragona i designat pel Parlament de Catalunya.

## Biografia

Llicenciat en Geografia i Història per la Universitat de Barcelona el 1981, té la plaça de professor d'Ensenyament Secundari de Geografia i Història a l'IES Cristòfol Despuig de Tortosa. El 1975 formà part del secretariat de l'Assemblea Democràtica del Baix Ebre (Assemblea de Catalunya). Fou regidor de l'ajuntament de Tortosa el 1991-1999 i alcalde de la ciutat entre 1999 i el 2007. És primer secretari de l'Agrupació Local del PSC de Tortosa.
També ha estat diputat per Tarragona a les eleccions al Parlament de Catalunya de 2003, on ha estat secretari de la mesa de les comissions de Cooperació Exterior i Solidaritat i de l'Estatut del Diputat al Parlament de Catalunya, i senador per l'Entesa Catalana de Progrés a les eleccions generals espanyoles de 2000. Del 2006 al 2008 també ha estat senador designat per la comunitat autònoma. Actualment és senador i portaveu adjunt de l'Entesa pel Progrés de Catalunya.
És autor i ha col·laborat en diferents publicacions sobre les Terres de l'Ebre, com ara el volum XIII de la Gran Geografia Comarcal de Catalunya i els volums del Baix Ebre, Terra Alta i Ribera d'Ebre de la col·lecció comarcal de Caixa Catalunya.

## Referències

* ↑ Alcaldes de Tortosa Arxivat 2015-06-14 a Wayback Machine. a gencat.municat
* ↑ Diputats del Parlament de Catalunya en la VII Legislatura p. 286
* ↑ «Fitxa del senador - SABATÉ BORRÀS, JOAN». [Consulta: 26 febrer 2014].
# Cantherhines sandwichiensis

Cantherhines sandwichiensis és una espècie de peix de la família dels monacàntids i de l'ordre dels tetraodontiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 19,3 cm de longitud total.

## Alimentació

Menja algues, detritus, tunicats, coralls, esponges de mar i d'altres organismes bentònics.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i associat als esculls de corall que viu entre 2-73 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a les Hawaii.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Swainson W., 1839. The natural history and classification of fishes, amphibians, & reptiles, or monocardian animals. Londres. Nat. Hist. & Class. v. 2. i-vi + 1-448.
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ Quoy, J. R. C. & Gaimard, J. P., 1824-1825. Description des Poissons. Chapter IX. A: Freycinet, L. de, Voyage autour du Monde...exécuté sur les corvettes de L. M. "L'Uranie" et "La Physicienne," pendant les années 1817, 1818, 1819 et 1820. París. Description des Poissons: 192-401 (1-328 in 1824; 329-616 in 1825), Atlas pls. 43-65.
* 1 2 3 4 «Cantherhines sandwichiensis» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Randall, J.E., 1985. Guide to Hawaiian reef fishes. Harrowood Books, Newtown Square, PA 19073, Estats Units. 74 p.
* ↑ Randall, J.E., 1985.
* ↑ Mundy, B.C., 2005. Checklist of the fishes of the Hawaiian Archipelago. Bishop Museum Bulletins in Zoology. Bishop Mus. Bull. Zool. (6):1-704.
* ↑ Miyasaka, A., 1993. A database on scientific and common names of fishes exported from Hawaii. The information was derived from the above mentioned database. A printout of the names is also available from the State of Hawaii, Department of Land and Natural Resources, 1151 Punchbowl Street, Honolulu, Hawaii.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Plaça General Güell (Tordera)

La Plaça General Güell és al poble de Tordera, del municipi de Granyanella (la Segarra) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. El poble de Tordera es pot considerar com una típica vila closa, construït en un apetita elevació enmig de la gran plana segarrenca. Se sap que al s. XIV el nucli pertanyia als Sacirera, al s.XV als Saportella i al s.XVII als Vilallonga. Pel que fa a la llinda de Cal Llobet, i segons la tradició oral dels habitants del municipi, aquesta portava una inscripció que contenia algun tipus d'informació que en un moment determinat de conflictes algú es va encarregar de desfigurar la grafia per tal que no pogués ser llegida. Plaça de planta quadrangular amb un únic carrer d'accés, que articula tot el poble, ja que totes les cases estan edificades al seu voltant. Les cases estan construïdes amb paredat irregular, amb finestres i portes emmarcades amb carreus, de planta baixa, destinada a usos agrícoles, primer pis, com habitatge i golfes. Per la informació que proporcionen les llindes de les cases, la placa es pot datar al segle xviii, època en què segurament es devia realitzar una remodelació d'aquesta, que ja existia anteriorment. Destaca Cal Llobet o Cal Pont, en la que hi ha una llinda d'una sola peca amb una inscripció epigràfica, que destaca per la seva complexitat i raresa, i que als nostres dies encara no s'ha pogut desxifrar el seu significat.

## Referències

* ↑ Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya 25946
* 1 2 3 «Plaça General Güell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Ielena Kruglova

Ielena Kruglova (Ivànovo, 22 de març de 1962) és una nedadora russa, ja retirada, especialista en esquena, que va competir sota bandera de la Unió Soviètica durant la dècada de 1970. Està casada amb el també nedador Aleksandr Sidorenko, del qual adoptà la nacionalitat ucraïnesa.
El 1980 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Moscou on va disputar tres proves del programa de natació. Fent equip amb Yelvira Vasilkova, Alla Grishchenkova i Natàlia Strúnnikova guanyà la medalla de bronze en els 4x100 metres estils, mentre en els 100 i 200 metres esquena quedà eliminada en sèries.
En el seu palmarès també destaca una medalla de bronze al Campionat del Món de natació de 1973 en els 4x100 metres estils; així com cinc campionats soviètics d'esquena entre 1978 i 1980 i tres més de relleus en aquest mateix període.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Yelena Kruglova». [Consulta: 19 juliol 2021].
* ↑ «КРУГЛОВА Елена Евгеньевна | Российские спортсмены и специалисты | Спортивная Россия» (en rus). [Consulta: 19 juliol 2021].
# Valerie Ziegenfuss

Valerie Bradshaw, de naixement Valerie Ziegenfuss (San Diego, Califòrnia, Estats Units, 29 de juny de 1949) és una extennista estatunidenca de les dècades del 1960 i 1970.
Va formar part del grup de dones conegudes com a "Original 9" (juntament amb Billie Jean King, Rosie Casals, Peaches Bartkowicz, Nancy Richey, Kerry Melville, Judy Tegart Dalton, Julie Heldman i Kristy Pigeon) que es van rebel·lar contra la United States Tennis Association l'any 1970 per la desigualtat dels premis entre homes i dones. Això va permetre la creació d'un nou circuit de tennis, anomenat Virginia Slims Circuit, i que fou la base del posterior circuit professional WTA Tour.
En categoria individual no va destacar especialment, arribant a la quarta ronda d'alguns torneigs de Grand Slam però sense cap títol. En dobles va disputar un total de dotze finals, de les quals va aconseguir el títol en sis.
Va participar en els Jocs Olímpics de Ciutat de Mèxic (1968) en l'esdeveniment de tennis, que fou esport de demostració. Va disputar totes les proves en les quals podia participar, les tres de demostració (individual, dobles femenins i dobles mixts) i les tres d'exhibició (individual, dobles femenins i dobles mixts). En dobles femenins va fer parella amb la seva compatriota Jane Bartkowicz, amb la qual van aconseguir dues medalles (argent i bronze), mentre que els dobles mixts els va disputar amb James McManus sense èxit.

## Referències

* ↑ Araton, Harvey. «Sports of The Times; Following In the Path Of a Pioneer» (en anglès). The New York Times, 29-08-2000. [Consulta: 3 octubre 2018].

## Enllaços externs

* Valerie Ziegenfuss a la WTA (anglès)
* Valerie Ziegenfuss a la Federació Internacional de Tennis (anglès)
* Valerie Ziegenfuss al lloc web de la Billie Jean King Cup (anglès)
# Pericotoxodon platignathus

Pericotoxodon platignathus és una espècie extinta de mamífer notoungulat de la família dels toxodòntids que visqué a Sud-amèrica durant el Miocè, fa entre 11 i 13,8 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a Colòmbia i el Perú. Es tracta de l'única espècie del gènere Pericotoxodon. Feia uns 340 cm de llargada i aproximadament 190 cm d'alçada a la creu i devia pesar uns 800 kg. Així doncs, era més o menys igual de gros que un rinoceront negre o un rinoceront de Sumatra d'avui en dia. Igual que la resta de toxodonts, sembla que es nodria d'herba. Hi ha científics que han interpretat el dimorfisme sexual dels ullals com un indici que era un animal poligin. El nom genèric Pericotoxodon és una combinació del nom de José Espíritu Pericó, el descobridor de l'holotip, i Toxodon, mentre que el nom específic platignathus significa ‘mandíbula plana’.

## Referències

* 1 2 Entrada «Pericotoxodon platignathus» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 10 abril 2024].
* ↑ Defler, 2019, p. 210 i 211.
* ↑ Defler, 2019, p. 211.

## Bibliografia

* Defler, T. History of Terrestrial Mammals in South America: How South American Mammalian Fauna Changed from the Mesozoic to Recent Times (en anglès). Springer, 2019. DOI 10.1007/978-3-319-98449-0. ISBN 978-3-319-98448-3.
# Novel·la de l'oest

La novel·la de l'oest és un gènere literari narratiu de la literatura popular o de consum, ambientat generalment al segle xix i als Estats Units d'Amèrica, durant el període d'expansió d'aquesta nació cap a l'anomenat far west (el «llunyà oest»), amb importants derivacions cinematogràfiques o en la historieta gràfica.

## Concepte

Els seus personatges característics són el pioner, el xèrif, els cow-boys, el bandit o pistoler, el tahúr, l'hisendat ramader d'ovelles o caps de bestiar, els indis, els mexicans, els militars sudistes o nordistes, els cercadors d'or, els ranxers, els predicadors, les noies alegres del Saloon i tots els tòpics forjats pels creadors del gènere, James Fenimore Cooper, autor de l'últim dels mohicans (1826) i Washington Irving en els seus Western Journals (1832), els escriptors costumistes del Realisme nord-americà Francis Bret Afarti i Mark Twain, l'alemany Karl May i el veritable iniciador del gènere, Owen Wister, amb la seva novel·la El Virginiano (1902). En general, la novel·la de l'oest intenta exemplificar la ideologia de la Destí manifest i no va més enllà, ja que la seva intenció fonamental és la d'entretenir, com sol passar en la novel·la d'aventures, de la qual és un dels més importants subgèneres.
Alguns crítics pensen que aquest gènere literari només serveix com a origen i font d'un gènere cinematogràfic superior, el western. El cinema ho amplifica i se'n apropia atorgant-li una major dignitat, mentre que el western literari és normalment de poca qualitat en comparació amb la seva versió cinematogràfica, que aconsegueix gran nivell artístic.

## Referències

* ↑ Frank Gruber, The Pulp Jungle, Sherbourne Press, 1967
* ↑ Pedro Moreno Pérez "Redescubrir las novelas del Oeste", en Revista Turia http://www.ieturolenses.org/revista_turia/index.php/actualidad_turia/redescubrir-las-novelas-del-oeste
* ↑ Jordi Bernal, "El wéstern: notas sobre un género difunto", en JotDown http://www.jotdown.es/2016/01/el-western-notas-sobre-un-genero-difunto/

## Vegeu també

* Vell oest
* Literatura popular

## Bibliografia

* Quim Casas, El Western: el gènere americà, Paidós Ibèrica, 1994.
* Quim Casas, Pel·lícules clau del Western, Edicions Robinbook, 2007.