OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bian Xi

    En aquest nom xinès, el cognom és Bian.
Bian Xi (mort en la ficció el 200 EC) és un personatge de ficció que apareix en la novel·la històrica del Romanç dels Tres Regnes de Luo Guanzhong del segle xiv. Originalment un Turbant Groc rebel que més tard es lliuraria al senyor de la guerra Cao Cao. Durant la batalla de Guandu en el 200 EC, Bian Xi va ser el guardià del Pas de Sishui (汜水關, nord de l'actual Xingyang, Henan). Va ser mort per Guan Yu durant un complot per assassinar al mateix Guan Yu.

## Biografia de ficció

En el 200 EC, Guan Yu va concloure el seu breu servei en virtut de Cao Cao i es va acomiadar d'aquest últim per reunir-se amb Liu Bei. Amb les presses, Guan no va poder obtenir un document oficial de Cao i per tant va ser desafiat dues vegades en el camí, per Kong Xiu al Pas de Dongling (sud de l'actual Dengfeng, Henan) i per Han Fu i Meng Tan (孟坦) a Luoyang respectivament. En ambdues ocasions Guan va matar a eixos que li barraren el pas.
Quan Guan va arribar al Pas de Sishui, Bian va simular donar-li un càlida benvinguda a Guan i després el va convidar a Guan a assistir a un banquet en el Temple Zhenguo. Un monjo anomenat Pujing (普净) li va insinuar a Guan que Bian havia deixat 200 homes en el temple per fer una emboscada i estava esperant per assassinar-lo. Guan va prestar més atenció al seu entorn i va notar una sensació de perill. Abans que els soldats pogueren posar les seves mans sobre ell, Guan havia tret la seva espasa i matat als que eren a prop d'ell. Va agafar la seva Fulla Verda de Drac Crescent i va començar a empaitar a Bian, que es va girar i li va llançar la seva maça. Guan bloquejà l'atac i el va abastar, Bian va aclucar els ulls sent llescat per la meitat.

## Vegeu també

* Llista de personatges de ficció dels Tres Regnes

## Referències

* Luo Guanzhong. San Guo Yan Yi. Yue Lu Shu She, 1986. ISBN 7-80520-013-0.
* Lo Kuan-chung; tr. C.H. Brewitt-Taylor. Romance of the Three Kingdoms. Tuttle Publishing, 2002. ISBN 0-8048-3467-9.
# Huang Zhong

Huang Zhong (mort el 220 EC) va ser un general militar que serví sota el senyor de la guerra Liu Bei durant el període de la tardana Dinastia Han Oriental de la història xinesa. Va ser més conegut per la seva victòria en la batalla del Mont Dingjun, en la qual la seva força derrotà la de Xiahou Yuan, que va ser assassinat durant la batalla. Pels seus mèrits, Huang Zhong va ser situat entre els cinc generals principals de Shu Han, més tard popularitzats com els Cinc Generals Tigres.
Huang Zhong ha estat retratat en la literatura popular i l'art com un general ancià amb un vigor i constitució juvenils. Això no obstant, poc va ser documentat sobre ell en els registres històrics i només se sap que era més vell que Guan Yu.

## Vegeu també

* Llista de persones dels Tres Regnes

## Referències

* ↑ de Crespigny, Rafe. A biographical dictionary of Later Han to the Three Kingdoms (23–220 AD). Brill, 2007, p. 352. ISBN 978-90-04-15605-0.
* Chen Shou. Records of Three Kingdoms, Chapter 36, Biography of Huang Zhong. Yue Lu Shu She, 2002. ISBN 7-80665-198-5.
* Luo Guanzhong. Romance of the Three Kingdoms. Yue Lu Shu She, 1986. ISBN 7-80520-013-0.
* Lo Kuan-chung; tr. C.H. Brewitt-Taylor. Romance of the Three Kingdoms. Tuttle Publishing, 2002. ISBN 0-8048-3467-9.
# Noemí Rodríguez Martínez

Noemí Rodríguez Martínez (Andorra la Vella, 5 d'abril de 1971) és una periodista andorrana.
Va cursar els estudis de Ciències de la Informació (1989-1994) a la facultat de Periodisme de la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB). Té un màster de direcció en comunicació empresarial i institucional (UAB) i un postgrau en comunicació online i gestió de xarxes socials. Actualment cursa un Màster en Drets Humans, estat de dret i democràcia a Iberoamèrica a la Universitat d'Alcalá (Madrid).
El gener de 2010, i conscienciada del rol social que han de jugar els mitjans de comunicació, impulsa la primera Iniciativa legislativa popular amb la voluntat de respectar els drets dels no fumadors.
El 15 de novembre de 2010 es lliuren a Sindicatura més de 2.200 signature Arxivat 2019-04-17 a Wayback Machine.s (el 10% del cens electoral necessari per poder ser presa en consideració).
L'abrupta finalització de la legislatura de Jaume Bartumeu no va permetre entrar a tràmit la proposta, però el gruix de les forces polítiques representades al Consell General es van comprometre a reprendre el tema després de les eleccions, i així va ser. El mes de juny de 2011 s'aprovava la llei, i el mes de desembre entrava en vigor.
Va dirigir durant més de 15 anys el programa Ningú és perfecte a Ràdio Valira. Actualment, Noemi Rodríguez es dedica a la comunicació estratègica assessorant diferents empreses i institucions del país. A més continua escrivint- des de fa deu anys- al Diari d'Andorra i col·labora habitaulemnt amb diverses causes.
A hores d'ara és a més la coordinadora per Europa de la Xarxa de Comunicadors de la Federació Iberoamericana de l'Ombudsman. (red ComFio)
A més, és membre de la junta de l'associació de professionals de la Comunicació d'Andorra, i membre de l'Institut de Drets Humans d'Andorra, de l'Associació Acció Feminista i de la Comissió Nacional Andorrana per la Unesco.
L'any 2017 va rebre el Premi Tristaina de periodisme per la seva trajectòria professional en el marc de la Nit Literària Andorrana que organitza el Cercle de les Arts i de les Lletres.
L'any 2023 publica el llibre El que mai et vaig dir (Editorial Límits, 2023).

## Referències

* ↑ Prat, Meritxell. «D'un plató de televisió a fer rodar foc al carrer», 03-06-2017. [Consulta: 14 febrer 2019].
* 1 2 «Qui som | Glop de Blau». [Consulta: 15 novembre 2024].
* 1 2 ARASA, Eva. «La Sindicatura rep la proposició de llei per regular el consum de tabac». El Periòdic d'Andorra, 16-11-2010. [Consulta: 15 novembre 2024].
* ↑ «Entra en vigor la prohibició de fumar en espais públics a Andorra». [Consulta: 15 novembre 2024].
* 1 2 Redacció. «Es presenta el llibre "El que mai et vaig dir", de la periodista Noemí Rodríguez», 03-04-2023. [Consulta: 15 novembre 2024].
* ↑ SEGURA INSA, Núria. «Núria Gras s’imposa amb una novel·la negra». El Periòdic d'Andorra, 10-11-2017. [Consulta: 15 novembre 2024].
* ↑ «“El que explica el llibre no és real, però tot el que diu és veritat”». [Consulta: 15 novembre 2024].
# Batalla de Xiangyang (191)

La batalla de Xiangyang en el 191 va ser una batalla entre Sun Jian i Liu Biao durant el preludi dels període dels Tres Regnes en Xina. Liu Biao eixí victoriós front a les forces de Sun Jian. poc després de la seva coalició havia derrocat Dong Zhuo de la ciutat capital, Luoyang, Yuan Shu i Yuan Shao, dos senyors feudals que rivalitzen pel poder, ha format aliances contra els uns contra els altres, amb Sun Jian i Gongsun Zan donant suport a Yuan Shu mentre Cao Cao i Liu Biao donaven suport a Yuan Shao. Yuan Shu demana a Sun Jian que ataqui Liu Biao per a extingir la influència de Yuan Shao a la meitat sud de la Xina. Encara que les forces Sun Jian van sobrepassar en poder a les de Liu Bao, Sun Jian fou mort en batalla, cosa que obligà a les seues tropes a retirar-se.

## Batalla

Sun Jian i les seves forces es van topar amb les forces del general Liu Biao, Huang Zu, entre Fancheng i Deng (prop de l'actual Xiangyang). Allí, Sun fàcilment derrota les forces de Huang per acabar envoltant la ciutat de Xiangyang. Dins dels límits de la ciutat, Liu Biao de nou decideix d'enviar Huang Zu a lluitar, aquesta vegada. Això no obstant, Huang és novament derrotat, i quan tracta de retirar-se, a la ciutat una vegada més, Sun Jian va tallar la seva línia de retirada, i ell va fugir al Mont Xian. Sun va perseguir Huang, amb l'esperança de tenir èxit en la caça. Segons la biografia oficial de Sun Jian en el Registres dels Tres Regnes, ell va ser fatalment ferit per una fletxa disparat per un soldat de la unitat de Huang Zu, que estava amagat en una arbreda de bambú. Els homes de Sun se'l van emportar del camp de batalla i més tard va morir a causa de la ferida. Algunes teories sobre la mort de Sun Jian inclouen a Sun sent mort mentre lluitava en terra salvatge, o sent aixafat fins a la mort per roques que l'enemic rodava des de dalt.

## Referències

* 1 2 Chen Shou. Registres dels Tres Regnes, Volum 46, Biografia de Sun Jian.
* ↑ «Rafe de Crespigny. Generals of the South (pàgina 124).». Arxivat de l'original el 2007-09-15. [Consulta: 26 juliol 2011].
* ↑ Registre dels Herois
# Catedral de Lecce

La catedral és el principal lloc de culte catòlic a Lecce i està situada a la Piazza del Duomo, al centre històric de la ciutat. Aquesta plaça inclou un seguit de monuments que l'envolten, la Catedral, els palaus del Bisbe i del Seminari i el Campanar.
A causa del fet inusual de que és la façana lateral la que dona a l'esplanada, és aquesta la que s'ha desenvolupat artísticament. La construcció original de la catedral va ser encarregada pel bisbe Formoso en 1144 i gairebé un segle més tard, el 1230, el bisbe Volturio va dur a terme algunes reformes. Però va ser en el període 1659-70 va ser completament restaurat per ordre del bisbe Pappacoda, que va confiar la tasca a Gustavo Zimbalo, que en aquells anys també es va dedicar a construir el bell campanar adjacent. Aquesta façana lateral, que és la primera que es presenta als visitants, és artísticament la més important, per la seva sumptuosa decoració del segle xvii. El centre visual del conjunt arquitectònic de la Catedral és l'estàtua de S. Oronzo a la part superior acompanyada a la part inferior per nínxols amb les estàtues de Sant Just i Sant Fortunato. L'altra entrada sorprèn pel seu estil sobri i refinat, com per equilibrar l'esplendor decoratiu del costat esquerre de l'església.
L'interior de la catedral té una planta de creu llatina amb tres naus dividides separats per alts pilars reforçats per semicolumnes i sumptuosament decorat amb dotze altars. Des 1685, té un esplèndid sòtil de fusta tallada i un daurat radiant emmarcant les pintures realitzades per Giuseppe da Brindisi, amb la història de S. Oronzo: Predicació, Protecció de la pesta i el Martiri. L'altar major està dedicat a l'Assumpció de Maria, una bella obra d'art encarregat pel bisbe Sersale als treballadors de marbre napolità en 1744, en la qual es combinen harmoniosament elements esculpits en marbre i altres peces en bronze. Al centre, la preciosa pintura i solemne de la santa, acompanyat d'escenes del sacrifici de Noè després del diluvi, el sacrifici del profeta Elies, l'Assumpció, tots fets per Antonio Tiso.
Al creuer es troba el l'important altar de marbre del Crucifix i el Sagrament, l'altar dedicat a S. Oronzo, realitzat en 1672 per Giuseppe Zimbalo i Giovann'Andrea Larducci da Salò, que conté les relíquies del bisbe Pappacoda. A la sagristia i en les cases properes a la casa Capítol nombroses pintures G. Domenico Catalano. Hi ha també un esplèndid cor de nogué de 1758.
A través de dues entrades prop del transsepte, s'entra a la Cripta del Duomo d'origen medieval. La cripta va ser reconstruïda a principis de 1500. Té un cos longitudinal que conté dues capelles barroques amb pintures que travessen un llarg passadís format per noranta-dues columnes amb capitells decorats amb figures humanes.

## Referències

* ↑ «Il Duomo di Lecce» (en italià). leccenelsalento.it. [Consulta: 4 novembre 2017].
# Valèria de Llemotges

Valèria de Llemotges (Augustoritum, actual Llemotges, s. III) fou una jove màrtir, venerada com a santa a la diòcesi de Llemotges. Probablement es tracta d'una figura llegendària sense existència real.

## Llegenda

Segona la tradició, només transmesa per la Vita prolixior de sant Marcial de Llemotges, Valèria era filla del governador d'Augustoritum, l'esposa del qual havia acollit Marcial en una ocasió. Va ésser promesa en matrimoni a un alt funcionari romà, però la jove, ja cristiana, no volia casar-se amb un pagà. Ofès, el seu promès la va fer decapitar. Llavors es produí el miracle: el botxí morí fulminat per una força divina i Valèria, ja decapitada, recollí el seu cap i començà a caminar fins a arribar al puig de Saint-Étienne, on Marcial feia missa. Marcial, en veure-la, va pregar per la seva ànima i Valèria morí en la pau de Déu. El promès, en veure-ho, va convertir-se al cristianisme i prengué el nom d'Esteve.

## Veneració

En el mateix lloc on caigué, s'edificà una capella, que després quedaria integrada al transsepte nord de la catedral de Llemotges. Al segle x, els monjos de l'abadia de Saint-Martial de Llemotges van traslladar les relíquies de Valèria a la ribera de la Voueize, a l'actual departament de la Cruesa; un monestir hi nasqué i, al voltant seu, la vila de Chambon-sur-Voueize.
Una confraria femenina es creà en 2002 per mantenir el culte a Santa Valèria, el crani de la qual es conserva, segons la tradició a l'església de Saint-Michel-des-Lions de Llemotges. A les ruïnes de la cripta de l'antiga abadia de Sant Marcial, hi ha el lloc de les tombes antigues de Valèria i Esteve.
* Antiga tomba al jaciment de la Place de la République, Llemotges
* Església de Chambou, on hi havia les restes de la santa
* Altar de Santa Valèria (Saint-Michel des Lions, Llemotges), amb el seu crani

## Referències

* ↑ Ambroise, Père. Histoire de Sainte-Valérie (en francès), 1863, p. 184.
* ↑ «Confrérie Sainte Valérie - Confrérie Sainte Valérie». [Consulta: 24 novembre 2024].
* ↑ G. Rossignol, Le guide de la Creuse, Besançon, La Manufacture, 1991, p. 161.

## Vegeu també

* Marcial de Llemotges
# Shigemaru Takenokoshi

Shigemaru Takenokoshi (Usuki, Districte de Kitaamabe, Prefectura d'Ōita, Imperi Japonès, 15 de febrer de 1906 - Bunkyō, Tòquio, 6 d'octubre de 1980), és un exfutbolista i exentrenador japonès.

## Biografia

El 1976 va rebre la medalla de l'Orde del Tresor Sagrat.

## Selecció japonesa

Shigemaru Takenokoshi va entrar el 1925 a la Universitat Imperial de Tòquio, on va practicar el futbol i va arribar disputar 5 partits amb la selecció japonesa. El 1929 va graduar-se i va passar a formar part de l'Associació Japonesa de Futbol. Des de 1933 va exercir com a professor d'educació física a la Universitat Imperial de Tòquio. Posteriorment, va dirigir la selecció japonesa en quatre etapes, incloent-hi els Jocs Olímpics d'Estiu de 1956.

## Enllaços externs

* Japan National Football Team Database
# Batalla de l'IJzer

La batalla de l'IJzer va ser una batalla durant la Primera Guerra Mundial entre el 18 i 31 d'octubre del 1914, a la vall del riu IJzer. La victòria dels aliats va parar l'exèrcit alemany, a un cost humà enorme.

## Antecedents

La cursa cap al mar fou un conjunt d'operacions militars al front occidental de la Primera Guerra Mundial, entre mitjan setembre i final d'octubre de 1914. Després de la primera batalla del Marne i la retirada alemanya fins a l'Aisne, ambdós bàndols iniciaren una sèrie de maniobres de flanqueig mutu i posterior atrinxerament, en què intentaven sobrepassar a l'enemic pel seu flanc septentrional.

## Batalla

Des del 26 d'octubre Karel Cogge i Hendrik Geeraert van dur a terme el pla d'obrir a plenamar les rescloses de desguàs del Ganzepoot a Nieuwpoort i els pòlders van quedar inundats i van encerclar les forces alemanyes per darrere, que van decidir retreure's la nit del 30 d'octubre.

## Conseqüències

La campanya va continuar darrere aquesta línia de front i el 10 de novembre, els alemanys van ocupar la ciutat de Diksmuide. El front de l'IJzer s'hi va quedar, les batalles de trinxeres van continuar fins a la fi de la guerra, amb de vegades «guanys» d'uns desenes de metres en una direcció o l'altre. Malgrat la victória aliada, la major part del país va ser ocupada per alemanya, excepte un cinc per cent del territori darrere l'IJzer.

## Referències

* 1 2 3 Amez, 2013.
* ↑ Carton de Wiart, Henri. «The Battle of the Yser». A: C. F. Horne. Great Events of the Great War: 1915. tom III. Nova York: National Alumni, 1920, p. 324–329 (Adelaide Nutting Historical Nursing Collection). OCLC 1209172.
* ↑ Edmonds, 1926, p. 300-301.
* ↑ Edmonds, 1925, p. 125–469.
* ↑ «Batalla de l'IJzer». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Amez, Benoît. Vie et survie dans les tranchées belges (en francès). Waterloo: Editions Jourdan. ISBN 9782874663185.
* Edmonds, James Edward. Military Operations France and Belgium, 1914: Mons, the Retreat to the Seine, the Marne and the Aisne August–October 1914 (en anglès). 2a edició. Londres: Macmillan, 1926. OCLC 58962523..
# Ķīpsala

Ķīpsala és una illa del país europeu de Letònia, en la riba esquerra del riu Daugava, connectada al centre de la ciutat de Riga i a Pardaugava a través del pont Vanšo. Kipsala està separada de la resta de Riga pel Daugava en l'est, Roņo dīķis en el nord, Zunda en l'oest i Agenskalna līcis en el sud.

## Referències

* ↑ «Kipsala, Latvia». Arxivat de l'original el 2015-09-24. [Consulta: 29 juny 2015].
* ↑ «Ķīpsala: Latvia». National Geospatial-Intelligence Agency, Bethesda, MD, USA.
* ↑ «Kipsala, Latvia Map with Wikipedia Places». [Consulta: 25 setembre 2023].

## Vegeu també

* Geografia de Letònia

## Enllaços externs

* Mapa de localització de l'illa
# Hunkpapa

Els lunkpapa (lakota: Húŋkpapȟa) són un grup d'amerindis dels Estats Units, un dels set membres del consell del foc de la Nació Lakota. El nom Húŋkpapȟa és una paraula lakota que vol dir "Cap del Cercle". (En un temps el nom de la tribu va estar representada en els registres euroamericans com Honkpapa.) Per tradició, els Húŋkpapȟa plantaven les seves tendes a l'entrada del cercle del Gran Consell quan els sioux es reunien en convocatòria. Parlaven lakȟóta, un dels tres dialectes de la llengua sioux.
Podrien haver-se format com a tribu entre els Lakota fa relativament poc temps, ja que el primer esment dels hunkpapa en els registres històrics euroamericans era d'un tractat de 1825. El general de l'Exèrcit dels Estats Units Warren estimava la seva població en al voltant en 2.920 el 1855. Va descriure el seu territori que anava "del Gran Cheyenne fins al Yellowstone, i a l'oest de les Black Hills. Ell afirma que antigament es van casar força amb els xeiene". Va assenyalar que van assaltar colons al llarg del riu Platte. A més de la guerra, van sofrir pèrdues considerables a causa del contacte amb els europeus i contractació de malalties infecciones d'Euràsia per a les que no tenien immunitat.
Durant la dècada de 1870, quan els nadius americans de les Grans Planes estaven lluitant contra els Estats Units, els Hunkpapa van ser dirigits en la lluita per Bou Assegut, junt amb els Oglala Lakota. Estaven entre les últimes tribus que foren internades a les reserves. En 1891, la majoria dels lakota Hunkpapa, unes 571 persones, residien a la reserva de Standing Rock de Dakota del Nord i Dakota del Sud. Des de llavors no han estat comptats per separat dels lakota.

## Gent notable

* Dana Claxton (n. 1959), directora de cinema, fotògrafa i artista Hunkapa Lakota
* Robert "Tree" Cody, flautista. Membre registrat de la tribu Maricopa.
* Zahn McClarnon, actor
* Phizí (Agalla), un dels comandants de la batalla de Little Bighorn
* Tȟatȟáŋka Íyotake (Bou Assegut), cap i líder dels lakota en la lluita contra l'Exèrcit dels Estats Units a romandre fora de les reserves al segle XIX
* Tȟatȟóka Íŋyaŋke (Running Antelope), cap Hunkpapa i assessor de Bou Assegut
* Maria Yellow Horse Brave Heart, treballadora social Hunkpapa responsable del desenvolupament de models de trauma històrics i intervencions per a amerindis

## Referències

* 1 2 3 "Hunkpapa Sioux Indian Tribe History", Handbook of American Indians, 1906, carried in Access Genealogy, accessed 9 Dec 2009

## Enllaços externs

* Rosebud Sioux Tribe Community Environmental Profile a la Wayback Machine (arxivat a 2008-maig-16).
* "Native American Tribes: Sioux (Second Part)", 1997, summarized by Willow Branch from "Through Indian Eyes", Readers' Digest (originalment hostatjat per GeoCities; molts enllaços són morts)
# Pere Colldecarrera i Camps

Pere ColldeCarrera i Camps (Olot, 1932 - 21 d'abril 2020) fou un pintor garrotxí, pertanyent de l''Escola paisatgística d'Olot, conegut per les seves pintures d'ambients rurals de muntanya de la Garrotxa i altres indrets de les comarques gironines.
Va destacar per la recerca constant de sensacions en els seus paisatges, amb una pintura marcada per la llum crepuscular i el domini de les gammes baixes de verds i ocres.
Amb un important bagatge d'exposicions i producció artística, les seves peces expliquen amb gran detallisme multitud de temes paisatgístics d'escenaris de la Garrotxa, com Olot, la Moixina, el Far o Sant Privat d'en Bas, però també de Banyoles, i la Devesa de Girona, per exemple; tota una geografia rural on elements com la muntanya, els arbres, el cel i a vegades l'home, com a pagès o pastor, són els grans protagonistes.
Una de les galeries d'art de les quals va ser un habitual va ser El Claustre, amb seu a la ciutat de Girona i també a Figueres.

## Referències

* ↑ «Mor Pere Colldecarrera, un dels darrers grans paisatgistes d'Olot». Diari de Girona, 21-04-2020. [Consulta: 22 abril 2020].
* ↑ «Colldecarrera exposa a la galeria El Claustre». emporda.info, 18-10-2008. [Consulta: 22 abril 2020].
* ↑ «Pere Colldecarrera exposa a la Galeria El Claustre». [Consulta: 22 abril 2020].
# Batalla del Mont Dingjun

La batalla del Mont Dingjun (定軍山之戰) va tenir lloc l'any 219, durant el preludi del període dels Tres Regnes de la Xina. La lluita entaulada va ser entre els regnes de Wei i Shu. La victòria de Shu al Mont Dingjun és un important pas per la posterior conquesta de Hanzhong, després que Liu Bei es proclamara a si mateix Príncep de Hanzhong.

## Batalla

En el 217, Liu Bei va conduir tropes cap a Hanzhong, que estava sota el control de Cao Cao. La seva força se topà amb la resistència liderada per Xiahou Yuan al Pas de Yangping (陽平關). L'enfrontament es va perllongar durant més d'un any fins que una nit Liu Bei va calar foc a la tanca de pues que havia entorn el campament de Xiahou Yuan al peu del Mont Dingjun. Alarmat per l'atac, Xiahou Yuan va enviar a Zhang He per a defensar el cantó oriental del campament, mentrimentres ell vigilava el sud. La força principal de Liu Bei pressionava contra Zhang He, aclaparant a aquest últim. Xiahou Yuan va haver d'enviar una fracció de les seves pròpies tropes al rescat de Zhang He.
Acompanyada per tambors, la divisió encapçalada pel general Huang Zhong va començar a fer descendir el nombre de soldats de la força de Xiahou Yuan. La batalla va acabar en derrota per a Wei i Xiahou Yuan va ser mort en la batalla.

## Referències

* Chen, Shou "Sanguo Zhi"
* Luo, Guanzhong Romanç dels Tres Regnes
# Żaklin Nastić

Żaklin J. S. Nastić (Gdynia, Polònia, 29 de gener de 1980) és una política germano-polonesa del partit Die Linke i diputada al Bundestag.
Zaklin Nastic va arribar l'any 1990 de Polònia a Hamburg i va estudiar Estudis Eslaus. És membre del partit Die Linke des de l'any 2008, i des de l'any 2016 és la portaveu del seu partit a Hamburg. Des del 2011 és representant a l'Assemblea del districte d'Eimsbüttel. Des del 2017 és també diputada al Bundestag.

## Referències

* ↑ Dr. Kurt Duwe és el nou Vice-President de l'Hamburg Parlament Arxivat 2020-12-11 a Wayback Machine. en www.hamburgische-buergerschaft.de arxivat de l'original el 9.

## Enllaços externs

* Biografia al Bundestag
* Lloc web de Zaklin Nastic
* Pàgina dels membres del Parlament d'Hamburg
# Tossal del Llicsó

El Tossal del Llicsó és una muntanya de 591 metres que es troba entre els municipis de la Bisbal de Montsant i Margalef, a la comarca de la Priorat.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya