OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# William Jones (matemàtic)

William Jones (Llanfihangel Tre'r Beirdd, 1675 - Londres, 1 de juliol de 1749) fou un matemàtic gal·lès. Degué gran part de la seva carrera al patronatge dels Bulkeley una família molt famosa del nord de Gal·les, i més tard al Comte de Macclesfield.
Jones, nascut en una família pagesa de Gal·les (el seu cognom és una aglicanització del cognom gaèlic Siôn), va estudiar a l'escola de LLanfechell i, en destacar en matemàtiques, va anar a Londres per a treballar de comptable en una firma de la City. A continuació va ser contractat com matemàtic abord, i va ensenyar matemàtiques a bord d'una nau entre 1695 i 1702. Després dels seus viatges esdevingué professor de matemàtiques a Londres. També va ensenyar a algunes oficines del govern.
Com a matemàtic, la seva contribució més prestigiosa ha estat la seva proposta d'usar el símbol π (la lletra grega pi) per a representar la ràtio de la circumferència d'un cercle al seu diàmetre. Fou un amic íntim d'Isaac Newton i d'Edmund Halley. El 1712, esdevingué un membre de la Royal Society, de la qual fou després vicepresident.
Jones va publicar Synopsis Palmariorum Matheseos el 1706, una obra que havia estat ideada per als principiants i que incloïa teoremes sobre càlcul diferencial i sèries infinites. L'art de navegació també era un dels seus temes de predilecció; el seu primer treball publicat va ser A New Compendium of the Whole Art of Navigation ("Un nou compendi sobre l'art complet de la navegació"). El 1731 va publicar Discourses of the Natural Philosophy of the Elements.
El seu fill, que també es deia William Jones, va ser un filòleg destacat que va descobrir el grup de llengües indoeuropees.

## Referències

* ↑ Guicciardini i Mandelbrote, 2024, p. 508.
* ↑ Guicciardini i Mandelbrote, 2024, p. 505.
* ↑ Gullapalli, 2022, p. 4.
* ↑ Guicciardini i Mandelbrote, 2024, p. 506.
* ↑ Rothman, 2009, p. 24-30.

## Bibliografia

* Guicciardini, Niccolò; Mandelbrote, Scott. «Collaboration and Rivalry in the Publishing of Newton's Mathematics». A: Philip Beeley, Ciarán Mac an Bhaird (edds.). Mathematical Book Histories: Printing, Provenance, and Practices of Reading (en anglès). Birkhäuser, 2024, p. 485-532. ISBN 978-3-031-32610-3.
* Gullapalli, Kalyan. The Irrational Life of π (Pi) (en anglès). StoryMirror Infotech, 2022. ISBN 978-93-95374-86-6.
* Rothman, Patricia «William Jones and his Circle: the Man who Invanted the Concept of PI.» (en anglès). History Today, Vol. 59, Num. 7, 2009, pàg. 24-30. ISSN: 0018-2753.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «William Jones (matemàtic)» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* Westfall, Richard S. «Jones, William» (en anglès). The Galileo Project, 1995. [Consulta: 11 novembre 2024].
* Baron, M.E. «Jones, William» (en anglès). Complete Dictionary of Scientific Biography, 2008. [Consulta: 24 setembre 2014].
* Wallis, Ruth. «Jones, William» (en anglès). Oxford Dictionary of National Biography, 2004. [Consulta: 11 novembre 2024].
# Tití pigmeu oriental

El tití pigmeu oriental (Cebuella niveiventris) és una espècie de primat de la família dels cal·litríquids. Viu a Bolívia i el Perú. El seu hàbitat natural són els boscos situats a la riba dels rius. És considerat una espècie vulnerable pels efectes de la desforestació, la mineria, l'agricultura, l'expansió urbana, la caça i altres activitats humanes, que han provocat un declivi de les poblacions del tití pigmeu oriental estimat en més d'un 30% en 18 anys. Originàriament fou descrit com a subespècie del tití pigmeu occidental (C. niveiventris).

## Referències

* ↑ «tití pigmeu oriental». Diccionari dels mamífers del món. Fundació Barcelona Zoo i TERMCAT, 2023 i 2024. [Consulta: 11 novembre 2024].
* ↑ De la Torre, S.; Calouro, A. M.; Wallace, R. B.; Mollinedo, J. M.; Messias, M. R.; Valença-Montenegro, M. M. «Cebuella niveiventris» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN, 2021. DOI: 10.2305/IUCN.UK.2021-1.RLTS.T136865A191707236.en. [Consulta: 11 novembre 2024].
# Gorgo d'Esparta

Gorgo (grec antic: Γοργώ, «Gorgó», llatí: Gorgo) nascuda l'any 506 aC, va ser filla del rei d'Esparta Cleòmenes I i esposa del rei Leònides I.
Quan tenia vuit o nou anys, Gorgo va assistir a l'audiència d'Aristàgores de Milet, enviat per les ciutats gregues de Jònia per a persuadir a Esparta de mantenir la seva lluita contra l'Imperi Persa. Aristàgores va oferir a Cleòmenes una gran quantitat de diners per fer-lo decidir, i ella va intervenir en la conversa dient: "Serà la teva pèrdua, pare, aquest miserable estranger, si no l'expulses ràpidament de casa", segons explica Heròdot, que comenta que aquesta observació era un avís sobre la seva intel·ligència.
Més tard es va casar amb Leònides, que seria l'heroi de la Batalla de les Termòpiles. Eren parents, ja que Leònides era mig oncle seu. Quan Demarat d'Esparta, exiliat amb Darios el Gran, va voler prevenir als grecs de l'amenaça que tenien, va enviar un missatge secret a Esparta, en forma d'una tauleta de cera aparentment sense res escrit. Gorgo va tenir la idea de fer rascar la cera, i es va descobrir el missatge autèntic gravat sobre la fusta. No se sap si ella mateixa va llegir el missatge. Segons altres anècdotes, que es refereixen a ella o a les dones espartanes en general, segurament sabia llegir.
Va tenir almenys un fill amb Leònides, Plistarc, que va co-regnar Esparta des del 480 aC fins al 458 aC. Però després de la mort del seu pare no se'l va considerar prou apte i el seu cosí Pausànies va actuar com a regent.
Segons Plutarc, abans que Leònides anés a la batalla de les Termòpiles, Gorgo li va demanar què havia de fer, car sabia que la mort del seu marit era inevitable. Leònides li va respondre: «Casa't amb un bon home que et tracti bé, dona-li fills i viu una bona vida». Plutarc encara explica una altra anècdota sobre Gorgo. Diu que una dona de l'Àtica li va demanar per què les dones lacònies eren les úniques que manaven als seus homes, i va respondre: «perquè som les úniques que donem a llum autèntics homes».

## Referències

* ↑ Heròdot. Històries, VII, 239,4
* ↑ Heròdot. Històries, V, 51; VI, 75
* ↑ Heròdot. Històries, VII, 239
* ↑ Plutarc, Lacaenarum apophthegmata III.
* ↑ Plutarc, Lacaenarum apophthegmata I.

## Vegeu també

* Dones en l'antiga Esparta
# Gril·le

Gril·le (en llatí Gryllus, en grec antic Τρύλλος) fou el fill gran de Xenofont.
Quan va esclatar la guerra entre Elis i Arcàdia el 365 aC per la possessió de les ciutats de Trifília la seva residència a Skillos ja no era segura i Gril·le amb el seu germà Diodor van ser enviats pel seu pare a Leprèion i més tard, juntament amb Xenofont, van anar a Corint.
Els dos germans van servir després a la cavalleria atenenca a la batalla de Mantinea el 362 aC. Gril·le va morir combatent amb valentia en aquesta batalla. Segons els relats d'atenencs i tebans va ser ell el que va donar a Epaminondes el cop mortal. Eufranor d'Atenes va pintar un quadre d'aquest fet que es conservava al Ceràmic d'Atenes.
Els mantineus encara que van atribuir la mort de Epaminondes a Maquerió (Machaerion) van honorar Gril·le amb un funeral públic i una estàtua eqüestre en memòria del més valent dels que va lluitar amb ells a Mantinea. Segons Diògenes Laerci va ser honorat i celebrat després de la seva mort amb nombrosos epigrames i panegírics.

## Referències

* ↑ Gryllus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 315
# Grup Danone

El Grup Danone és una empresa francesa que comercialitza productes lactis i begudes amb seu a París i fundada a Barcelona. Actualment el grup posseeix les marques comercials Agua Salus, Font Vella, Aguas de Lanjarón, Volvic, Evian, Badoit, Lattella i Actimel-Activia.

## Història

L'empresa va ser fundada el 1919 per Isaac Carasso a Barcelona, com una petita fàbrica que produïa iogurts al carrer dels Àngels número 16, al barri del Raval de Barcelona. Fins feia no gaire, una petita placa al carrer commemorava on es trobava. "Danone" és el malnom afectuós o diminutiu de Daniel, el nom del fill gran del fundador de l'empresa, Isaac Carasso. Inicialment Danone va néixer com a fàbrica de iogurts, però posteriorment es va diversificar fent altres postres de cullera industrials, primer els més tradicionals, com natilles, flams i arròs amb llet, i més tard incorporant-ne d'altres.
Després de la guerra del 1936-39, Daniel Carasso, jueu sefardita, va abandonar l'estat i va confiar els negocis a Luis Portabella i Comte-Lacoste, i va marxar a França on hi va obrir una branca de l'empresa. Posteriorment es va instal·lar als Estats Units el 1941 després de fugir de França amb la invasió dels Nazis. Carasso retorna a França el 1951.
El febrer de 2014 Danone va llançar la marca de baix cost Gervais per fer frenar l'efecte de la marca blanca.

## Referències

* ↑ Vinton, Roger. La Gran Teranyina. 9a. Barcelona: Edicions del Periscopi, 2019, p. 305. ISBN 978-84-946014-1-5.
* ↑ «Un jove de 26 anys hereta una de les principals fortunes catalanes». Vilaweb, 08-08-2023. Arxivat de l'original el 2023-08-09. [Consulta: 8 agost 2023].
* 1 2 Grimes, William «Daniel Carasso, a pioneer of yogurt, dies at 103». The New York Times, 20-05-2009 [Consulta: 21 maig 2009]. Arxivat 9 de novembre 2020 a Wayback Machine.
* ↑ Sánchez Ugart, Dani «Danone llança iogurts de baix cost per frenar la marca blanca». Diari Ara, 15-02-2014 [Consulta: 16 febrer 2014].

## Enllaços externs

* Grup Danone - Lloc web oficial
# Guillem Ramon V de Montcada i d'Alagó

Guillem Ramon de Montcada i d'Alagó (Sicília, segle XV - Ciminna, Sicília, 1466/68), baró de Caltanissetta fou un noble sicilià.
Fill de Mateu de Montcada i d'Alagó, de qui heretà el comtat. Fou gran conseller de Sicília el 1433, gran camarlenc i virrei de Sicília entre els anys 1429 i 1432.
Fou fet presoner de la República de Gènova després de la derrota a la batalla de Ponça el 1435. Fou recompensat amb el casament amb Giovanna Ventimiglia, baronessa de Ciminna, de qui no tingué fills. El 1466 comprà Agosta al virrei Bernat de Requesens, que deixà al seu fill legitimat, Antoni de Montcada, mentre que la baronia de Caltanissetta passà al seu germà Antoni.
# Guillem Ramon de Santcliment

Guillem Ramon de Santcliment i de Centelles (Catalunya, segle XVI - Praga, 15 d'octubre 1608), va ser un ambaixador i cavaller català del llinatge dels Santcliment.

## Biografia

Era fill de Joan de Requesens, òlim de Santcliment i d'Hostalric-Sabastida - fill de Guillem de Santcliment i de Joana d'Hostalric-Sabastida i Llull, filla del vicealmirall i veguer Joan de Sabastida i d'Hostalric - i pertanyia a una de les famílies més poderoses de l'oligarquia urbana de Barcelona. Ell va ser ambaixador de la corona espanyola a Flandes i també davant l'emperador. A més d'això ell es distingí a la batalla de Lepant i fou comanador de l'Orde de Sant Jaume.
El 25 d'octubre 1603, Guillem Ramon, al seu palau a la ciutat de Praga, feia redactar i signava el seu testament: En una de les clàusules del seu testament, ell va disposar, per a després de la seva mort, la celebració de dues misses de rèquiem diàries perpètues a l'altar de Sant Martí de l'església del convent de Santa Caterina de Barcelona, lloc on també volia ser enterrat. Per poder pagar aquestes misses, dues de les quals havien de ser cantades solemnement, va fer donació, a aquest convent, d'una torre que posseïa a la partida de Sant Gervasi. Si el convent l'acceptava, l'havien de nomenar torre de Sant Ramon, vendre-la i destinar la quantitat obtinguda al pagament de les misses esmentades.
El 15 d'octubre de 1608, cinc anys després de redactar el seu testament, Guillem Ramon de Santcliment va morir a Praga.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Catalana, llinatge dels Santcliment a partir del segle XVI
* 1 2 3 «Historia de Villa Florida». Arxivat de l'original el 2013-10-19. [Consulta: 18 octubre 2013].
# Guillem V de Montpeller

Guilhèm V de Montpeller (en català: Guillem de Montpeller) (1075 – 1121) fou un noble occità, Senyor de Montpeller.

## Orígens familiars

Fill i successor de Guillem IV de Montpeller i d'Ermengarde de Melgueil y Poitou.

## Matrimoni i descendents

* 1. ∞ Ermessenda de Melgor, filla de Pere de Melgor. Fills:
** Guilhèm VI de Montpeller
** Guilhèm de Montpeller (senyor d'Aumelàs)
** Bernar de Montpeller (senyor de Vilanòva)
** Guilhèma de Montpeller i Melgor, casada amb Bernat IV de Melgor
** Ermeniarda de Montpeller i Melgor
** Adelaida de Montpeller i Melgor

## Biografia

Després de la mort del seu pare, la seva mare, Ermengarda, abandonà Montpeller i es casà amb el Senyor d'Andusa. El seu pare havia confiat el tutelatge del jove Guilhèm V de Montpeller a la seva tieta Beliarda i als seus parents més pròxims. El 10 de desembre del 1090, després d'un breu conflicte amb el Bisbe de Magalona, Guilhèm V de Montpeller li acabà per rendir homentage i fou reconegut com a legítim senyor de Montpeller.

### Primera Croada

Després de la crida feta pel Papa Urbà II, Guilhèm V de Montpeller prengué la Creu i s'uní a la Primera Croada sota l'estendard del comte Ramon IV de Tolosa. Lluità al Setge de Ma'arrat al-Numan el 1098 i després del Setge de Jerusalem el 1099, Guilhèm V de Montpeller restà durant un temps a Terra Santa a les ordres de Godfrey de Bouillon, acompanyant-lo a la batalla d'Arsuf.
No retornà a Montpeller fins al 1103, portant amb ell la relíquia de Sant Cleopas. A la seva tornada es trobà que els germans Aimoin, a qui ell havia confiat la governació de la seva senyoria, havien usurpat molts dels drets senyorials, veient-se obligat a reconèixer l'autoritat d'aquells en detriment de la seva a fi de mantenir la seva posició.

### Croada Pisano-catalana

Guilhèm V de Montpeller participà en la croada de Ramon Berenguer III de Barcelona que capturà l'illa de Mayurqa l'any 1114. Després de l'expedició el seu regnat se centrà en l'adquisició dels territoris frontereres: Montarnaud, Cornonsec, Montferrièr, Frontinhan, Aumelàs, Montbasenc, Popian.

## Vegeu també

* Senyoria de Montpeller
Guillem V de Montpeller Mort: 1172 :
| Títols |||
| Precedit per: Guilhèm IV de Montpeller (pare) | Senyor de Montpeller (Llista de senyors de Montpeller) (1090–1121) | Succeït per: Guilhèm VI de Montpeller (fill) |
# HMS Janus (F53)

HMS Janus (F53), anomenat pel Déu romà, va ser un destructor de classe J de la Royal Navy fabricat per Swan Hunter & Wigham Richardson Limited a Wallsend-on-Tyne el 29 de setembre de 1937, botat el 10 de novembre de 1938 i comissionat el 5 d'agost de 1939.

## Història operativa

Janus va participar en la batalla de Calàbria el juliol de 1940 i la batalla del Cap Matapan el març de 1941.

## Enfonsament en combat

El 23 de gener de 1944 el destructor Janus es trobava davant la costa d'Anzio donant suport al desembarcament de tropes aliades. Va ser objectiu de l'atac d'un bombarder He 111 equipat amb una bomba guiada Fritz X que va aconseguir un impacte directe. En tan sols 20 minuts el vaixell es va enfonsar i només hi van haver 80 supervivents, rescatats per l'HMS Laforey i altres vaixells menors.

## Referències

* ↑ «HMS Janus (F 53)». uboat.net. [Consulta: 6 abril 2013].
* ↑ «HMS JANUS (F.53) - J-class Destroyer». www.naval-history.net. [Consulta: 6 abril 2013].
# Virve Roolaid

Virve Roolaid (Panikovichi, 2 de novembre de 1933), coneguda també amb el nom de casada Virve Põldsam, és una atleta estoniana, ja retirada, especialista en el llançament de javelina, que va competir sota bandera soviètica durant les dècades de 1950 i 1960.
En el seu palmarès destaca una medalla de plata al Campionat d'Europa d'atletisme de 1954, rere Dana Zátopková. Aquell mateix any també guanyà una medalla d'or al Festival Mundial de la Joventut i els Estudiants de 1954. Guanyà el campionat nacional d'Estònia de llançament de javelina el 1952, 1957, 1960, 1961, 1963, 1965 i 1970.

## Millors marques

* Llançament de pes. 13.25 metres (1960)
* Llançament de disc. 38.62 metres (1962)
* Llançament de javelina. 56.47 metres (1963)

## Referències

* ↑ «Medallistes per prova». rfea.es. Federació Espanyola d'Atletisme. Arxivat de l'original el 26 d’octubre 2020. [Consulta: 13 maig 2020].
* ↑ «World Student Games (UIE)». [Consulta: 21 juny 2020].
* 1 2 «Virve Põldsam». Eesti spordi biograafiline leksikon. [Consulta: 30 juny 2020].
* ↑ Fitxa a trackfield.brinkster.net
# Frederick Holmes

Frederick William "Fred" Holmes (Cosford, Shropshire, 9 d'agost de 1886 – Smithfield, Londres, 9 de novembre de 1944) va ser un esportista anglès que va competir a començaments del segle xx. Especialista en el joc d'estirar la corda, guanyà la medalla d'or als Jocs Olímpics de 1920 a Anvers.

## Referències

* ↑ «Fred Holmes Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 13 d’agost 2011. [Consulta: 22 juny 2017].
# Kobarid

Kobarid (en italià: Caporetto) és una ciutat i municipi de la part alta de la vall del Soča (italià: Isonzo), a l'oest d'Eslovènia, prop de la frontera amb Itàlia. Té 4.472 habitants, entre els quals 2.000 són homes i 2.250 són dones.
Kobarid és conegut per la famosa batalla de Caporetto que va tenir lloc el 1917 com a part de la Primera Guerra Mundial, i on la retirada italiana fou documentada per Ernest Hemingway en la seva novel·la, A Farewell to Arms.
La zona arqueològica de Tonočov Grad, molt propera, té edificis que daten d'abans de l'època de l'Imperi Romà.

## Enllaços externs

* (eslovè) (anglès) (alemany) (italià) Kobarid.
* (eslovè) (anglès) Museu de la Primera Guerra mundial, Kobarid.
# La Mare de Déu de la Victòria de Tuïr

La Mare de Déu de la Victòria de Tuïr és l'església parroquial de Sant Pere, de la vila de Tuïr, a la comarca del Rosselló.
Està situada al bell mig del nucli vell de la vila de Tuïr, en el seu punt més enlairat.

## Història

L'església de Sant Pere de Tuïr, Sancti Petri de Tuhir, ja és esmentada el 957, en una donació de terres al monestir de Sant Miquel de Cuixà. L'església original, romànica, fou fortament modificada el segle xii, i encara més al llarg dels segles XVI a XIX, en dues reedificacions fetes amb poc més de 200 anys de diferència. Finalment, fou tornada a consagrar el 1816, amb el temple que actualment es pot veure.

## L'edifici

Tot i que l'edifici actual no correspon ni per mides ni per distribució al temple romànic, sí que se n'hi conserven diversos elements. A la paret meridional de l'edifici actual hi ha una arquivolta esculpida, supervivent de l'església del segle xii, amb una làpida sepulcral al bell mig del lloc on hi hauria d'haver la porta. Formen la decoració escultòrica motius vegetals a l'entorn d'una trena formada pels encreuaments de dos brins. En estar encastada a la paret, només es veu una superfície de l'arquivolta, però és sufficient per poder veure que es tracta d'un treball del segle xii o XIII. La làpida, molt fragmentada, dona com a data 129?, i és dedicada a la muller d'un Pere, sense que n'aparegui cap més detall, amb un díptic elegíac: Tu que espies la tomba, per què no menysprees les coses mortals? Perquè dins aquesta mansió es tanca tothom, Digues un parenostre per a la seva ànima.

## La Mare de Déu de la Victòria

La imatge romànica de la Mare de Déu en majestat amb el nen assegut al mig de les cames, feta de fusta i revestida de plom o estany i d'una pàtina daurada, va passar de presidir un dels altars laterals, secundaris, de l'església de Sant Pere, a ocupar l'altar central i canviar l'advocació del temple. Es deia que va ser anomenada Mare de Déu de la Victòria en commemoració de la victòria cristiana a la batalla de Lepant (1571), però un document del 1567 ja l'anomena d'aquesta manera.
La marededéu fa 54 cm d'alçada; la Mare de Déu és asseguda en una càtedra, té les mans damunt dels genolls i al mig hi ha l'Infant Jesús en actitud de beneir.

## Bibliografia

* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Tuïr». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 307. Santa Maria de Tuïr». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5.
* Ponsich, Pere; Badia i Homs, Joan. «Tuïr: Sant Pere de Tuïr». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.

## Referències

* ↑ «L'església de la Mare de Déu de la Victòria, al centre de la cellera de Tuïr, en els ortofotomapes de l'IGN». Arxivat de l'original el 2016-02-23. [Consulta: 15 febrer 2016].
# Labicum

Labicum (en llatí: Labicum o Lavicum en grec antic: Λαβικός) va ser una ciutat del Latium al peu de les estivacions nord-orientals del Mont Albà, a uns 20 km de Roma.
La llegenda, que recull Servi Maure Honorat, explicava que la va fundar Glauc, fill de Minos, i Virgili diu que va ser una de les ciutat que va enviar ajuda al rei Latinus quan els troians van arribar al Latium. Dionís d'Halicarnàs en canvi diu que va ser una colònia d'Alba Longa. Va ser una de les ciutats que formava part de la Lliga llatina ja des d'abans de la batalla del Llac Regillus (496 aC) i apareix repetidament com a membre d'aquesta lliga. És possible que fos ocupada algun temps pels eques (era la primera ciutat llatina a la frontera amb els eques), però històricament només es pot afirmar que sempre apareix com a ciutat llatina.
L'any 458 aC Grac, el general dels eques, va assolar el seu territori i la va ocupar, i també altres ciutats properes, com ara Bola i Pedum. L'any 418 aC la ciutat, que era aliada romana, es va passar als eques i va establir junt amb ells el camp de Mont Algidus però les forces combinades van caure derrotades pel dictador romà Quint Servili Prisc Estructe Fidenes que va capturar Labicum a l'assalt. El senat romà va enviar a la ciutat una colònia de 1500 ciutadans romans que el 416 aC van ser atacats pels eques però els van rebutjar sense ajut. L'any 383 aC els habitants de Praeneste, que estaven en guerra amb Roma van devastar el territori. No torna a ser objecte de cap atac fins al 211 aC quan Hanníbal el va ocupar.
Després d'això ja no torna a aparèixer a la història però encara va existir com a municipi, si bé en decadència. Ciceró diu que era una ciutat pobre i decadent. Estrabó la descriu com a ciutat en ruïnes, i Plini el Vell parla també d'una ciutat que va existir però esmenta l'ager Labicanus que era fèrtil i hi creixia el raïm.
Es creu que els seus habitants darrers es van establir a l'estació de la via Labicana anomenada Ad Quintanas, perquè el gentilici de la ciutat era Lavicani quintanenses segons apareix en alguna inscripció.
Després d'algunes discussions va ser plenament identificada com l'actual vila de Colonna (fundada al segle xi) on no queda cap resta antiga però a la rodalia de la qual s'ha trobat alguna inscripció.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Labicum». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 5 juny 2023].