OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Xiaomi Mi Band

La Xiaomi Mi Band és un rastrejador d'activitats portàtil produït per Xiaomi, presentat durant un esdeveniment de llançament de Xiaomi el 22 de juliol de 2014. Aquest article tracta principalment de la Mi Band original; les versions posteriors tenen articles separats.

## Disseny

La Mi Band s'assembla a una polsera en el seu disseny i es pot portar a qualsevol mà. La ubicació de la banda es pot establir mitjançant l'aplicació oficial Mi Band anomenada Mi Fit, substituïda posteriorment per Mi Health i rebatejada posteriorment a Zepp Life.
La banda conté el tracker principal que és al voltant de 9 mm de gruix i 36 mm de llargada. S'insereix en una polsera TPSiV, que és hipoalergènica i té propietats anti-UV i antimicrobals. El rastrejador s'insereix al mòdul del carregador, que es pot connectar a una font d'alimentació externa de 5,0 V. També s'anomena "Xiaomi Fit".

## Especificacions

* Monitor de fitness i rastrejador del son
* Alarma intel·ligent de cicle de son
* Desbloquegeu el vostre Android sense contrasenya
* Potència en espera de 14 dies
* Resistent a l'aigua (IP67)
* Alerta de vibració (trucada i notificació)

## Compatibilitat de programari

En el moment del llançament, l'única manera oficial d'utilitzar Mi Band era utilitzar l'aplicació Mi Fit de Xiaomi, tot i que existeixen programari de tercers com gadgetbridge.

## Models posteriors

Xiaomi va anunciar el Mi Band 1S, o el Mi Band Pulse, el successor de la Mi Band, el 7 de novembre de 2015. És gairebé idèntic al seu predecessor, amb l'addició d'un sensor de freqüència cardíaca a la part inferior de la banda, que la fa una mica més voluminosa a 37 x 13,6 x 9,9 mm. L'addició del sensor de freqüència cardíaca semblava haver disminuït la resistència de la bateria, que afirmava ser de 30 dies d'ús amb una càrrega. En realitat, la bateria generalment s'apaga en 15 dies. La freqüència cardíaca a l'1S es mesura a demanda, no ofereix un seguiment continu.
Van seguir altres models, amb la Mi Band 2 el 2016, la Mi Band 3, la Mi Band 4, Mi Band 5, Mi Band 6, Mi Band 7 i Xiaomi Smart Band 8. Una aplicació anomenada "Zepp Life", del fabricant de la polsera de seguiment de fitness de Xiaomi, està disponible a Google Play Store. Una aplicació posterior anomenada Mi Health va estar disponible per als telèfons Xiaomi amb la interfície d'usuari MIUI.

## Referències

* ↑ «Xiaomi Mi Band buyer's guide: Everything you need to know» (en anglès), 24-04-2023. [Consulta: 10 març 2024].
* ↑ «Xiaomi Mi Band 6 Review: Still a Winner» (en anglès), 27-04-2021. [Consulta: 10 març 2024].
* ↑ «Mi Smart Band 4» (en anglès). Mi Global Home. [Consulta: 20 maig 2020].
* ↑ «Mi Fit» (en anglès). Google Play. [Consulta: 20 maig 2020].
* ↑ Gianluca Cobucci. «Mi Health: the Xiaomi app dedicated to fitness updates with improved interface and functions» (en anglès). Xiaomi Today, 13-04-2020.
# Xtíkovo

Xtíkovo (en rus: Штыково) és un poble (un possiólok) del krai de Primórie, a l'Extrem Orient de Rússia, que en el cens del 2010 tenia 1.487 habitants.

## Referències

* ↑ «2012–2016 Администрация Штыковского сельского поселения». Arxivat de l'original el 2018-05-18. [Consulta: 2 novembre 2019].
* ↑ «История и современное состояние Шкотовского района». Приморская государственная публичная библиотека. Arxivat de l'original el 2014-02-21. [Consulta: 2 novembre 2019].
# Yadanarbon Football Club

El Yadanarbon Football Club (birmà ရတနာပုံ ဘောလုံး အသင်း) és un club de futbol birmà de la ciutat de Mandalay.

## Història

El club va ser fundat el 10 d'abril de 2009. Fou el primer guanyador de la Lliga Nacional de Myanmar, l'any 2009.

## Palmarès

* MNL Cup: 1
** 2009

## Clubs afiliats

* Muang Thong United

## Referències

* ↑ Han Oo Khin «New era for football». The Myanmar Times, March 9–15, 2009. Arxivat de l'original el 15 de febrer 2012 [Consulta: 17 novembre 2009]. Arxivat 15 de febrer 2012 a Wayback Machine.
* ↑ «First Team». Arxivat de l'original el 2016-01-28. [Consulta: 30 maig 2018]. en birmà

## Enllaços externs

* First Eleven Journal Arxivat 2013-11-16 a Wayback Machine.
* Soccer Myanmar Arxivat 2015-11-19 a Wayback Machine.
* Web oficial Arxivat 2013-12-20 a Wayback Machine.
# Xosé Tarrío González

Xosé Tarrío González (la Corunya, 1968 - la Corunya, 2 de gener de 2005) fou un escriptor i activista anarquista gallec en contra les presons, famós pel seu llibre Huye, hombre, huye. Diario de un preso FIES publicat l'any 1997 per Virus Editorial, on recull el seu procés de politització dins de la presó i es va convertir en tot un best-seller entre els col·lectius antisistema i en una reveladora experiència de la presó viscuda des de dins.

## Biografia

Havent entrat amb dinou anys per delictes comuns i una pena de dos anys i mig, que les circumstàncies acabarien convertint en 71 anys ferms de condemna i en peticions que superarien els 100 anys de presó, Xosé Tarrío va protagonitzar diverses fugues i motins, uns amb èxit i d'altres no, al llarg del seu periple per la majoria de presons de la geografia espanyola, on va fer amistats duradores com la de Juan José Garfia, autor del llibre Adiós prisión.
Es va trobar amb la violència, el narcotràfic i l'enviliment que es respiraven a la presó, i es va formar intel·lectualment mitjançant la lectura durant les llargues estades en aïllament per aplicació del règim FIES, sota tortures, maltractes i vexacions, que van desembocar en la publicació del seu llibre autobiogràfic i que reflecteix la realitat de moltes persones empresonades. Excarcerat el maig del 2003 després de 16 anys de presó i més de 10 d'aïllament, Tarrío va tornar a presó el setembre del 2003.

## Obra publicada

* Huye, hombre, huye. Diario de un preso FIES. Editorial Virus. Barcelona, 1997. ISBN 978-84-88455-45-1
* Que la lucha no muera. Editorial Imperdible, 2015. ISBN 978-84-606-7905-9

### Com a col·laborador

Adiós prisión. Juan José Garfia. Editorial Txalaparta. Tafalla, 1995. ISBN 978-84-81360-06-6

## Referències

* ↑ «Huye, hombre, huye. Diario de un preso FIES - Tortuga», 26-11-2005. [Consulta: 12 novembre 2024].
* 1 2 Larios, Guille. «Pastora Dominga, la mare de Xosé Tarrío i de qui va perdre fills a la presó». Directa, 26-04-2019. [Consulta: 12 novembre 2024].
* ↑ Casanova, Jorge. «El hombre que no pudo ser libre» (en castellà). La Voz de Galicia, 03-01-2005. [Consulta: 12 novembre 2024].
* ↑ Pérez, Antonio. «Xosé Tarrío, la plaza de Lavapiés que no existe para el Ayuntamiento pero sí para los vecinos y para Google» (en castellà), 28-06-2021. [Consulta: 12 novembre 2024].
* ↑ «Dos presos "muy peligrosos" atan a sus guardianes y huyen del barco que los trasladaba desde Canarias» (en castellà). El País, 27-08-1991. [Consulta: 5 maig 2018].
* ↑ «Muere en A Coruña el histórico preso anarquista Xosé Tarrío - Tortuga», 04-01-2005. [Consulta: 12 novembre 2024].
* ↑ de la Cuadra, Bonifacio «Historia de una rebelión contra la cárcel» (en castellà). El País [Madrid], 14-02-1999. ISSN: 1134-6582.

## Enllaços externs

* Huye, hombre, huye. Versió en PDF de descàrrega lliure.
* Documental Fugar-se del infierno.
# Yantarni

El Yantarni és un estratovolcà format per roques andesites que es troba a l'estat d'Alaska, als Estats Units. Es troba a la península d'Alaska, a la serralada Aleutiana, entre els volcans Aniakchak i Chiginagak, i el seu cim s'eleva fins als 1.345 msnm. El volcà no es va descobrir fins al 1979 degut a la seva ubicació remota, la manca d'activitat històrica documentada i la seva elevació més aviat modesta. La muntanya va rebre el nom de la propera badia de Yantarni, que a la vegada va ser batejada pels exploradors russos per l'abundància d'ambre a la zona.

## Geologia

L'actual cicle d'activitat eruptiva va començar al Plistocè mitjà amb l'extrusió de colades de lava andesítiques, possiblement des de diferents fissures. A finals del Plistocè s'inicià la construcció d'un petit estratovolcà des de la fissura central. El con es va trencar en algun moment de l'Holocè final, entre fa 2 i 3.500 anys. L'erupció va ser similar a la del mont St. Helens. Els fluxos piroclàstics tenen aproximadament 1 km cúbic de volum i s'estenen 4 km vall avall. L'erupció va tenir un índex d'explosivitat volcànica de 5.

## Referències

* ↑ «Global Volcanism Program | Yantarni» (en anglès). [Consulta: 2 novembre 2022].
* 1 2 «Yantarni - Introduction». Alaska Volcano Observatory. Arxivat de l'original el 12 de juny 2010.
* ↑ «Yantarni description and statistics». Alaska Volcano Observatory. Arxivat de l'original el 2010-06-12.
* ↑ Yantarni Volcano - Volcanolive.com
* ↑ «Yantarni (Eruptive History)». Global Volcanism Program. Smithsonian Institution. Arxivat de l'original el 2009-04-09.
# Santiago Posteguillo Gómez

Santiago Posteguillo Gómez és un escriptor valencià nascut el 1967, ha assolit renom per diverses novel·les que transcorren a l'antiga Roma.
És professor titular a la Universitat Jaume I de Castelló, on fa classes de literatura anglesa, especialment de la narrativa del segle xix.
Va debutar amb la novel·la Africanus: el hijo del cónsul el 2006, el primer llibre d'una trilogia sobre Escipió l'Africà, general romà que va vèncer Aníbal a la batalla de Zama. El 2016 ha presentat la seva darrera novela titulada La legión perdida, publicada per Planeta, que tanca la trilogia de Trajà juntament amb les altres novel·les Los Asesinos del Emperador i Circo Máximo.
Va rebre el Premi de les Lletres Valencianes l'any 2010, i el Premi Planeta l'any 2018 amb la novel·la Yo Julia. El llibre Roma soy yo fou un dels més venuts a Balears durant Sant Jordi 2022.

## Obra
### Trilogia d'Escipió l'Africà

És la primera trilogia publicada per l'autor, on descriu l'Antiga Roma republicana i els fets de la Segona Guerra Púnica, des del punt de vista dels dos grans generals que es van enfrontar en aquest conflicte Publi Corneli Escipió l'Africà i Aníbal Barca.
* Africanus, el hijo del Cónsul, Ediciones B, 2006
* Las Legiones Malditas, Ediciones B, 2008
* La Traición de Roma, Ediciones B, 2009

### Trilogia de Trajano

Segona trilogia, situada en aquesta ocasió a la Roma del segle i
* Los asesinos del emperador, Planeta, 2011
* Circo Máximo, Planeta, 2013
* La legión perdida, Planeta, 2016

### Saga sobre història de la literatura i els llibres

Conjunt de tres novel·les que s'endinsen en la història de la literatura mitjançant una recopilació d'anècdotes i relats breus.
* La noche en que Frankenstein leyó El Quijote", Planeta, 2012
* La sangre de los libros, Planeta, 2014
* El séptimo círculo del infierno, Planeta, 2017

### Bilogia Julia Domna

Bilogia centrada en la figura històrica de Julia Domna, filla de reis, esposa d`emperador i mare de cèsars, i en els seus intents per establir una veritable dinastia regnant a Roma a finals del segle ii
* Yo, Julia, Planeta, 2018
* Y Julia retó a los Dioses, Planeta, 2020.

### Bilogia Juli Cèsar

Bilogia centrada en la figura històrica de Juli Cèsar.
* Roma sóc jo, Ediciones B, 2022
* Maleïda Roma, Ediciones B, 2023

## Referències

* ↑ Biografia de Posteguillo a la seva pàgina oficial; accés 04.08.2016
* ↑ «Best seller de cuño valenciano» (en castellà). Las provincias, 22-11-2009. [Consulta: 4 agost 2016].
* ↑ «Santiago Posteguillo cierra desde Roma la trilogía del emperador hispano Trajano con 'La legión perdida'» (en castellà). La Vanguardia, 23-02-2016. [Consulta: 4 agost 2016].
* ↑ «Premi lletres Generalitat - Generalitat Valenciana». [Consulta: 23 octubre 2018].
* ↑ «Historia del Premio Planeta: Ganadores». [Consulta: 23 octubre 2018].
* ↑ Vidal, Jaume «Planeta segueix amb la història». El Punt Avui.
* ↑ «Els llibres més venuts de Sant Jordi 2022 a Palma», 25-04-2022. [Consulta: 26 abril 2022].
# Barbara Czekalla

Barbara Czekalla (Caputh, 7 de novembre de 1951) va ser una jugadora de voleibol alemanya que va competir sota bandera de la República Democràtica Alemanya.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics de Mont-real, on fou sisena en la competició de voleibol. Quatre anys més tard, als Jocs de Moscou, guanyà la medalla de plata en la competició de mateixa competició. En el seu palmarès també destaquen una medalla de bronze, el 1975, i dues de plata, el 1977 i 1979, al Campionat d'Europa de voleibol.
Pel que fa a clubs, jugà amb el SC Dynamo Berlin, amb qui guanyà la lliga de la RDA de 1972, 1973, 1974, 1975, 1978 i 1979 i la Recopa d'Europa de 1978.

## Referències

* ↑ «Barbara Czekalla Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d'abril 2020. [Consulta: 25 maig 2019].
# Yasunari Kitaura

Yasunari Kitaura (Tòquio, 25 de maig de 1937 - Madrid, 29 març de 2023) va ser un historiador de l'art i mestre d'aikido, introductor d'aquesta disciplina a Espanya.
Llicenciat a la Universitat de Waseda i Doctor en Història de l'Art per la Universitat Complutense de Madrid amb la tesi El sistema imaginativo de El Greco. Destacat expert en el renaixement europeu, va residir a Espanya des de 1967, va ser elegit eventualment membre de la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando, a més de publicar diversos llibres sobre la història de l'art europeu. Així mateix, va ser l'introductor de l'aikido a l'estat espanyol i va ser professor i 8è Dan, que li va atorgar l'Aikikai Hombu Dojo, representant Shihan d'Aikikai a Espanya a través de l'Associació Cultural d'Aikido a Espanya (ACAE) que havia fundat ell mateix.

## Obres publicades

* Kitaura, Yasunari. El Greco: génesis de su obra (en castellà). Consejo Superior de Investigaciones Científicas, CSIC, 2003. ISBN 84-00-08160-9.
* Kitaura, Yasunari. La plenitud del vacío (en castellà). Compañía Literaria, 1999. ISBN 84-8213-064-1.
* Kitaura, Yasunari. Historia del arte de China (en castellà). Cátedra, 1991. ISBN 84-376-0992-5.

## Referències

* ↑ «Fallecimiento Kitaura Sensei» (en castellà). AFA Madrid, 29-03-2023. Arxivat de l'original el 17 de desembre 2023. [Consulta: 17 desembre 2023].
* ↑ Meneses, Víctor «Yasunari Kitaura: "Aunque tengas buena mano, sin genialidad nunca serás como Goya"». Heraldo, 29-03-2018.
* ↑ Enciclopedia del Aikido by Stanley A. Pranin. Tokyo 1991.
* ↑ «Real Academia de Bellas Artes de San Fernando». Arxivat de l'original el 2018-04-01. [Consulta: 27 gener 2023].
* ↑ Cebrián, Miguel «Larrabide celebra la armonía del aikido». Diario de Navarra, 15-10-2023.
* ↑ «Yasunari Kitaura». Aikikai Catalunya. [Consulta: 17 desembre 2023].

## Enllaços externs

* Escuela Ametsuchi
* Publicaciones recogidas por Dialnet
* Enciclopedia del Aikido Arxivat 2015-04-02 a Wayback Machine.
# Julian Yu

Julian Yu (Pequín, 1957) és un compositor xinès. Viu a Austràlia des de 1985.

## Biografia

Yu va escriure les seves primeres composicions als dotze anys. Inicialment va estudiar composició al Conservatori Central de Música de Pequín i de 1980 a 1982 amb Jōji Yuasa i Shin'ichirō Ikebe a la Universitat de Música de Tòquio. De 1977 a 1980 va ensenyar al Conservatori de Música de Pequín.
Després d'emigrar a Austràlia el 1985, va ensenyar a la "Universitat Griffith del Queensland Conservatorium". El 1988 va ser becari al Tanglewood Music Center, on va ser professor de Hans Werner Henze i Oliver Knussen. La Universitat de Melbourne li va concedir un Doctorat en Música. Del 2005 al 2007 hi va ser becari.
Les seves obres es van trobar, entre altres coses, a les Jornades Mundials de la Música IGNM, al Festival de Música Contemporània de Huddersfield, a la Biennal de Munic i al Festival Internacional de Música de Primavera de Xangai. Va rebre encàrrecs de BBC The Proms i IRCAM. Els intèrprets de les seves cmposicions van incloure, entre d'altres: l'Ensemble InterContemporain, l'Ensemble Modern, la London Sinfonietta i la Sydney Symphony Orchestra.

## Premis (selecció)

* 1988: Koussevitzky Tanglewood Composition Prize
* 1988: Albert H. Maggs Composition Award
* 1989: Irino-Preis (2. Preis, Kammermusik)
* 1991: Paul Lowin Orchestral Prize
* 1993: Jean Bogan Prize for Piano Composition
* 1993: Adolph Spivakovsky Scholarship for the Composition of Music
* 1994: Paul Lowin Orchestral Prize
* 2009: Paul Lowin Orchestral Prize (Highly Commended)
* 2015: Albert H. Maggs Composition Award

## Bibliografia

SL: Yu, Julian. A: Ludwig Finscher (ed.): Die Musik in Geschichte und Gegenwart.. Segona edició, secció personal, volum 17 (Vina – Zykan). Bärenreiter/Metzler, Kassel i altres. 2007, ISBN 978-3-7618-1137-5 (edició en línia, cal subscripció per accedir-hi)
# Gastronomia àrab

La gastronomia àrab és la gastronomia tradicional pertanyent a la cultura àrab.
Actualment inclou les cuines dels països de parla àrab, principalment la península Aràbiga i el nord d'Àfrica, com la cuina magribina i la cuina persa. En el passat n'ha inclòs d'altres, com la cuina otomana i la cuina andalusina. I molt abans havia estat una cuina de ramaders i pastors que vivien en entorns desèrtics a excepció d'alguns oasis, de manera que amb l'expansió àrab van anar recollint les idees gastronòmiques dels pobles ocupats i estenent-les a ells mateixos i a la resta de colònies. La cuina àrab ha tingut molta influència en la cuina dels Països Catalans durant l'edat mitjana. És una cuina mediterrània bàsicament amb una certa influència de la cuina índia i asiàtica en general, en especial en l'ús d'espècies, per raó de la ruta de la Seda i de l'expansió de l'Imperi Otomà. De la mateixa manera que el cristianisme ha deixat emprenta en la cuina dels Països Catalans, l'islamisme l'ha deixada en la cuina àrab.
Es tracta d'una gastronomia en la qual abunden els vegetals, en forma de cereals, llegums, hortalisses, verdures i fruita, que es mengen de la manera més variada que permeti cada territori i estació de l'any. El puré de cigrons i d'albergínia són molt populars, i contenen pasta de sèsam. En menor quantitat es menja carn, especialment de xai, que sol ser considerada la més preuada, però també vedella, pollastre o conill, per exemple. Es menja picada en mandonguilles o farcint panades i verdures, en broquetes, a l'ast o de vegades en guisats i escudelles. En els indrets costaners es menja molt de peix, sobretot peix blau, cuinat habitualment de manera senzilla: a la brasa, fregit o al forn, sense salses ni guisats. També se'n fan conserves, en escabetx, en oli d'oliva, fumat, etc. En general, els plats no requereixen fer servir ganivets a taula, ni sovint tampoc forquilles. Les espècies s'usen en gran quantitat i varietat, així com les aromes florals, de flor de taronger i de roser especialment. Els meze són aperitius que poden arribar a formar un àpat sencer. Sovint les postres són fruita fresca o seca. Existeixen nombrosos pastissets (pastisseria àrab o pastetes orientals: baclava, kanafeh, zalabya, etc.) molt sofisticats que es poden prendre a qualsevol hora per acompanyar el te o el cafè. Els àpats poden anar acompanyats d'àrac rebaixat amb aigua.

## Referències

* ↑ Rudolf Grewe, al pròleg del Llibre de Sent Soví reeditat per Barcino l'any 1979. ISBN 9788472260719 (català)
* ↑ Cuina medieval catalana, Eliana Thibaut i Comalada, Cossetània Edicions, 2006. ISBN 9788497912167 (català)
* ↑ El Gust D'un Poble: Els Plats Més Famosos de la Cuina Catalana, Jaume Fàbrega, Cossetània Edicions, 2002. ISBN 9788495684912 (català)
* ↑ L'alimentació mediterrània, R. Alonso. Edicions Proa, 1996. ISBN 9788482561707 (català)

## Vegeu també

* Gastronomia llevantina
* Gastronomia de l'Orient Mitjà
# Otó II de Wittelsbach

    No s'ha de confondre amb el duc Otó II de Baviera, conegut com Otó de Nordheim (1061-1070); Otó II de Wittelsbach fou també conegut com Otó IV de Baviera
Otó II de Wittelsbach (alemany: Otto II. der Erlauchte) (Kelheim, 7 d'abril de 1206 $^{(Gregorià)}$ - Landshut, 29 de novembre de 1253 $^{(Gregorià)}$) conegut també com a Otó IV de Baviera (alemany: Otto II der Erlauchte, Herzog von Bayern, Pfalzgraf bei Rhein) fou duc de Baviera i comte palatí del Rin. Era fill de Lluís I de Wittelsbach i de Ludmila de Bohèmia, i membre de la dinastia dels Wittelsbach. Fou conegut com l'August.

## Biografia

A l'edat de setze anys es va casar Agnès o Ines del Palatinat, una neta del duc Enric el Lleó i de Conrad de Hohenstaufen. Amb aquest matrimoni els Wittelsbach van heretar el Palatinat que van mantenir com a possessió fins al 1918. Des de llavors també el lleó es va convertir en un símbol heràldic en l'escut d'armes de Baviera i del Palatinat.
Otó va adquirir les riques regions de Bogen el 1240, i Andechs i Ortenburg el 1248 com una possessió familiar i d'aquesta manera va ampliar la seva base de poder a Baviera. Amb el comtat de Bogen els Wittelsbach van adoptar també la bandera de rombes blancs i blaus i des d'aleshores ha estat la bandera de Baviera (i del Palatinat).
Després de posar fi a una disputa amb l'emperador Frederic II, es va unir al partit dels Hohenstaufen el 1241. La seva filla, Isabel, es va casar amb el fill de Frederic IV, Conrad. A causa d'això, Otó va ser excomunicat pel Papa.
Va morir a Landshut el 1253. Igual que els seus avantpassats, Otó va ser enterrat a la cripta de l'abadia de Scheyern.

## Matrimoni i fills

Otó es va casar amb Agnès, filla d'Enric V, comte palatí del Rin (fill d'Enric el Lleó) i Agnès de Hohenstaufen, a Worms el 1222. Els seus fills van ser:
* Lluís II de Wittelsbach, II duc de Baviera (Heidelberg 13 d'abril de 1229 - 2 febrer 1294).
* Enric I de Wittelsbach, XIII duc de Baviera (Landshut 19 de novembre 1235 - Burghausen 3 febrer 1290).
* Elisabet de Baviera, reina d'Alemanya (Landshut vers 1227 - 9 d'octubre de 1273), casada amb:
** Conrad IV d'Alemanya, el 1246 a Vohburg;
** Meinard II de Gorizia-Tirol, II duc de Caríntia, el 1259 a Múnic
* Sofia (Lanshut 1236-Castell d'Hirschberg 9 d'agost de 1289), casada el 1258 amb el comte Gerhard IV de Sulzbach i d'Hirschberg.
* Agnès (vers 1240-vers 1306).

## Referències

* ↑ Mueller, Steven. The Wittelsbach Dynasty (en anglès). Waldmann Press, 2007. ISBN 978-0-9702576-3-5.
# Yolanda López Fernández

Yolanda López i Fernández (Barcelona, 1966) és una activista social, administrativa, política i diputada catalana afiliada a Podem.
Establerta al Vendrell des de fa anys, estudià formació professional en administració a l'escola Bemen 3 (Barcelona) i ha treballat en l'àmbit de l'administració comptable. Ha col·laborat amb diverses ONGs locals, i des de l'any 2014, moment que nasqué Podem, participa activament dins d'aquest partit en la secció local del Vendrell. Fou la secretària general de Podem al Vendrell durant el període 2015 - 2017. A les eleccions catalanes del desembre de 2017 encapçalà la llista de Catalunya en Comú-Podem per la demarcació de Tarragona, esdevenint diputada electe amb un total de 23.463 vots (el 5,35% sobre el total). Actualment és diputada per Tarragona i participa en diverses comissions parlamentàries en l'àmbit de medi ambient, agricultura i justícia. La primavera del 2020, fou escollida mitjançant primàries, cap de llista per la demarcació de Tarragona de Catalunya en Comú-Podem per a les eleccions catalanes de 2021. Està casada i té dues filles.

## Referències

* 1 2 3 «I. Sra. Yolanda López Fernández». Parlament de Catalunya. [Consulta: 28 octubre 2020].
* ↑ «Yolanda López Fernández». Podem.. Arxivat de l'original el 1 de novembre 2020. [Consulta: 28 octubre 2020].
* ↑ Montoliu Montes, Dídac. «Yolanda López, diputada de Podem: «Estem més a prop que Espanya sigui una república plurinacional»». TarragonaDigital. Arxivat de l'original el 31 d’octubre 2020. [Consulta: 28 octubre 2020].
* ↑ «Resultats electorals 21-D». Nació Digital [Consulta: 28 octubre 2020].
* ↑ Redacció «Yolanda López repetirà com a cap de llista de Podem a Tarragona a les eleccions al Parlament». Reus Digital, 25-05-2020 [Consulta: 28 octubre 2020].
* ↑ «Yolanda López (En Comú Podem): Ser diputada em permetrà anar més desfogada». Diari La República Checa. [Consulta: 28 octubre 2020].