OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Primera Guerra Samnita

La Primera guerra Samnita va ser un conflicte armat entre la república romana i els samnites datada entre l'any 343 aC i el 341 aC.

## Antecedents

Quan els samnites en guerra contra els campanis van atacar als sidicins (sidicini), veïns i aliats de Càpua, van demanar ajut a Cumes i altres ciutats de la Campània. L'exèrcit que van enviar va ser derrotat pels samnites, i aquesta ciutat va demanar ajut a Roma. El Senat romà va oferir només la mediació perquè tenien un tractat d'aliança amb el Samni, però llavors Càpua es va entregar a Roma i els romans quedaven obligats a defensar-la. Probablement tot va ser una estratagema dels romans que van entrar al territori dels sidicins per controlar més fàcilment a Càpua i tancar la sortida al mar del poder emergent samnita.

## La guerra

La guerra es va declarar inevitablement el 343 aC però durant els primers mesos no hi va haver combats. Els romans es van aliar amb els pobles del Latium i la Campània contra els samnites.
Quan Marc Valeri Corvus i Aule Corneli Cos Arvina van ser nomenats cònsols van portar un exèrcit a Campània. Marc Valeri Corvus va vèncer a la batalla del Mont Gaurus, una batalla especialment decisiva a les portes de Càpua completada per la derrota de les restes de l'exèrcit samnita a la batalla de Suèssula, i Aule Corneli Cos Arvina va vèncer a la batalla de Saticula. L'exèrcit romà, amb forta presència dels llatins auxiliars, es va amotinar a Lautulae i va proclamar Marc Valeri Corvus com a dictador per marxar contra Roma, però Corvus no va acceptar i va poder acabar amb el motí. El 341 aC es va signar la pau amb la Lliga Samnita, que de fet, tot i la victòria romana, deixava als sidiquins abandonats.

## Conseqüències

Els pobles de la lliga llatina van enviar l'any 340 aC una ambaixada al senat romà a demanar la formació d'una sola república entre Roma i el Laci, amb les dues parts al mateix nivell i amb la negativa romana va esclatar la Guerra llatina. Els llatins van combatre al costat dels campanis mentre Roma es va canviar de bàndol, unint-se als samnites per atacar els llatins.

## Referències

* 1 2 Heurgon, Jacques. Rome et la Méditerranée occidentale jusqu'aux guerres puniques. París: PUF, 1993, p. 321-327. ISBN 9782130457015.
* ↑ Titus Livi, Ab Urbe Condita, VIII 15.
* ↑ Titus Livi, Ab Urbe Condita, VIII 17.
* ↑ Hinard, François (ed.). Histoire romaine des origines à Auguste. París: Fayard, 2000, p. 256, 258-261. ISBN 9782213031941.
# Nishizō Tsukahara

Nishizō Tsukahara (japonès: 塚原二四三|Tsukahara Nishizō) (3 d'abril de 1887 – 10 de gener de 1966) va ser un almirall de la Marina Imperial Japonesa durant la Segona Guerra Mundial.

## Biografia

Tsukahara va néixer a la prefectura de Fukui, però la seva residència oficial era Kofu, a la Prefectura de Yamanashi, a on es crià. El 1908, Tsukahara es graduà a la 36a promoció de l'Acadèmia Naval Imperial Japonesa, sent el 20è d'una promoció de 119 cadets (entre els seus companys estava Chūichi Nagumo). Serví com a guardamarina als creuers Soya i Iwate, així com al cuirassat Okinoshima. Després de ser promogut a alferes el 1910, va ser destinar al cuirassat Shikishimai al destructor Yudachi.
Posteriorment serví al Yamashiro i al creuer Aso. Després de la seva promoció a tinent el 1914, va ser destinat al Umikaze', sent cap de navegació del Mogami el 1916. seguit del Chitose, del vaixell de reparacions Kanto i del creuer Ibuki.
Tsukahara es graduà a l'Acadèmia Naval d'Estat Major el 1920, sent promogut a tinent comandant. Ocupà diversos càrrecs d'estat major al Districte Naval de Yokosuka, majoritàriament relacionats amb l'aviació naval. Entre 1925 i 1926 va ser enviat als Estats Units i a Europa, i al seu retorn va ser destinat com a oficial executiu al portaavions Hōshō.
El 29 de novembre de 1929 va ser promogut a Kaigun Taisa, sent nomenat comandant del Ōi. Entre 1931-32 va formar part de la delegació a la Conferència de Ginebra pel Desarmament Naval, i el 20 d'octubre de 1933 rebé el comandament del Akagi.
Tsukahara va ser promogut a Kaigun Shōshō el 15 de novembre de 1935. Comandà diversos esquadrons de caces, i el 15 de novembre de 1939 va ser promogut a Kaigun Chūjō. L'abril del 1940 esdevingué comandant del Districte de la Guàrdia de Chinkai i, des del 10 de setembre de 1941 a l'1 d'octubre de 1942, va ser Comandant en Cap de l'11a Flota Aèria.
Estacionada a Tinian, l'11a Flota Aèria participà en la invasió de les Filipines i posteriorment recolzà les ofensives japoneses a Nova Guinea i les illes Salomó des de Rabaul, Nova Bretanya i d'altres localitzacions. El 8 d'agost de 1942 després dels desembarcaments aliats a Guadalcanal i Tulagi, Tsukahara es desplaçà cap a Rabaul per llançar de més a prop atacs directes contra les forces aliades invasoeres. A Rabaul, Tsukahara va ser posat al capdavant de totes les forces navals a la zona de Nova Guiena i les Salomó, així com de l'11a Flota Aèria, comandament que rebé el nom de Comandament de l'Àrea Sud-est. Posteriorment caigué malalt i va ser substituït per Jinichi Kusaka.
Després de recuperar-se, Tsukahara va ser nomenat Director de Comandament de l'Aviació Naval entre l'1 de desembre de 1942 al 15 de setembre de 1944. Posteriorment va ser comandant en cap del Districte Naval de Yokosuka fins a l'1 de maig de 1945.
El 15 de maig de 1945 va ser promogut a Kaigun Taishō. Va morir a Tokio el 1966, i està enterrat al Cementiri de Tama Reien.
# Volta a Llombardia 1912

La Volta a Llombardia 1912 fou la 8a edició de la Volta a Llombardia. Aquesta cursa ciclista organitzada per La Gazzetta dello Sport es va disputar el 27 d'octubre de 1912 amb sortida i arribada a Milà després d'un recorregut de 235 km.
La competició fou guanyada per l'italià Carlo Oriani (Stucchi) per davant del seu compatriota Enrico Verde (Maino) i del francès Maurice Brocco (La Française-Diamant).

## Classificació general

| | Ciclista | Equip | Temps |
| 1 | Carlo Oriani | Stucchi | 7h 30' 30" |
| 2 | Enrico Verde | Maino | m. t. |
| 3 | Maurice Brocco | La Française-Diamant | m. t. |
| 4 | Leopoldo Torricelli | Maino | m. t. |
| 5 | Ugo Agostoni | Peugeot-Wolber | m. t. |
| 6 | Vincenzo Borgarello | Legnano | + 1' 10" |
| 7 | Pierino Albini | Gerbi | + 2' 19" |
| 8 | Clemente Canepari | Legnano | m. t. |
| 9 | Costante Girardengo | Maino | + 18' 53" |
| 10 | Camillo Bertarelli | Bianchi | m. t. |

## Referències

* Resultats a Les-Sports.info
* El Sitio de Ciclismo

## Enllaços externs

* Web oficial de la cursa (italià)
# Volta a Llombardia 1941

La Volta a Llombardia 1941 fou la 37a edició de la Volta a Llombardia. Aquesta cursa ciclista organitzada per La Gazzetta dello Sport es va disputar el 19 d'octubre de 1941 amb sortida i arribada a Milà després d'un recorregut de 217 km.
L'italià Mario Ricci (Legnano) guanya la competició en imposar-se en l'esprint final als seus compatriotes Cino Cinelli (Bianchi) i Severino Canavesi (Gloria).
Aldo Bini creua la línia de meta en tercera posició però és desqualificat per irregularitats.

## Classificació general

| | Ciclista | Equip | Temps |
| 1 | Mario Ricci | Legnano | 6h 26' 41" |
| 2 | Cino Cinelli | Bianchi | m. t. |
| 3 | Severino Canavesi | Gloria | m. t. |
| 4 | Domenico Pedevilla | Olmo | m. t. |
| 5 | Fausto Coppi | Bianchi | m. t. |
| 6 | Pietro Chiappini | Olympia | m. t. |
| 7 | Guerrino Tomasoni | Frejus | m. t. |
| 8 | Olimpio Bizzi | Bianchi | m. t. |
| 9 | Gino Bartali | Legnano | m. t. |
| 10 | Vasco Bergamaschi | Bianchi | m. t. |

## Referències

* ↑ Resultats a Les-Sports.info
* ↑ El Sitio de Ciclismo

## Enllaços externs

* Web oficial de la cursa (italià)
# Sport Boys Association

L'Sport Boys és un club de futbol peruà de la ciutat de Callao.

## Història

El 28 de juliol de 1927. L'uniforme original del club fou a ratlles verticals vermelles i grogues. Posteriorment adoptà el color rosat.

## Jugadors destacats

* Valeriano López
* Jorge Alcalde
* Guillermo Barbadillo
* Oswaldo Ramírez

## Palmarès

* Lliga peruana de futbol:
** 1935, 1937, 1942, 1951, 1958, 1984
* Segona divisió peruana de futbol:
** 1989, 2009, 2017

## Referències

* ↑ ; Carlos Manuel Nieto Tarazona«Peru - Foundation Dates of Clubs». RSSSF, 14-03-2013. [Consulta: 16 març 2015].
* ↑ «Peru - List of Champions». rsssf.com. [Consulta: 9 abril 2024].

## Enllaços externs

* Web oficial
* Web de seguidors
# Club Social Deportivo León de Huánuco

El Club Social Deportivo León de Huánuco és un club de futbol peruà de la ciutat de Huánuco.

## Història

El club va ser fundat el 29 de juny de 1946.

## Evolució de l'uniforme

| 1946-08 | 2010 | 2011 | 2012-Present |

## Palmarès

* Copa Perú:
** 1980, 2009

## Referències

* ↑ «Mercado de Pases 2012: León» (en castellà). dechalaca.com. [Consulta: 30 març 2012].
* ↑ Rugidos Reales
* ↑ «Liga Superior de Huánuco 2009 - Tiempo de rugir». Arxivat de l'original el 2010-04-29. [Consulta: 3 maig 2018].
* ↑ ; Carlos Manuel Nieto Tarazona«Peru - Foundation Dates of Clubs». RSSSF, 14-03-2013. [Consulta: 16 març 2015].
* ↑ «Copa Perú». rsssf.com. [Consulta: 9 abril 2024].
# Georgios Tsitas

Georgios Tsitas (en grec Γεώργιος Τσίτας, İzmir, 1872 – entre 1940 i 1945) va ser un lluitador grec, que va prendre part en els Jocs Olímpics de 1896, a Atenes.
En la primera ronda de la prova de Lluita grecoromana, Tsitas quedà lliure, cosa que li garantí estar entre els tres millors del torneig sense haver disputat cap combat. La semifinal la disputà contra el seu compatriota Stephanos Christopoulos. Tsitas guanyà i en la final s'enfrontà a l'alemany Carl Schuhmann, contra el qual perdé, guanyant la medalla de plata.

## Referències

* 1 2 «Georgios Tsitas Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 1 de desembre 2017. [Consulta: 2 setembre 2015].
# Neslihan Yiğit

Neslihan Yiğit (Bursa, 26 de febrer de 1994) és una jugadora de bàdminton turca. Va guanyar dues medalles d'or als Jocs del Mediterrani de 2013, a Mersin, Turquia, en les modalitats femenines individual i dobles. També va participar en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2012, a Londres, com a la primera esportista turca en aquest esport.

## Referències

* ↑ https://www.ntvspor.net/diger-sporlar/turk-sporcular-londrada-badminton-579e4c50c873cc20ac3c5bb5

## Vegeu també

* Özge Bayrak
* Öznur Çalışkan
* Aliye Demirbağ
* Ebru Tunalı

## Enllaços externs

* Neslihan Yiğit a BDW
# Luc Suarez

Luc Suarez (Londres, 26 de juliol de 1976) és un compositor, orquestrador, multi-instrumentista i productor de música que actualment resideix i treballa entre Barcelona, Londres, Paris i Los Ángeles.
Ha compost i produït la Banda Sonora Original de més de 40 llargmetratges de ficció i documentals, nombroses partitures i arranjaments per a publicitat i sèries de televisió.
Entre les seves composicions originals per a cinema figura El proyeccionista (2019), dirigida pel multi-premiat director José María Cabral. Ha treballat al costat del nominat al Oscar Javier Navarrete, el guanyador del BAFTA Murray Gold i el guanyador de diversos Premis Grammy, Pharell Williams. També ha compost peces clàssiques pel reconegut Carlos Bonell.
Com instrumentista i arranjador ha col·laborat amb artistes de la talla de Piers Faccini o el actual director de Warner music Paul Broucek.
Actualment compagina la seva tasca com a compositor impartint classes magistrals a l’Escola Internacional d’Àudio SAE Barcelona, al Liceu de Barcelona, al Festival de Cine de Galicia i al Festival de Cine Internacional MOSMA, a Màlaga.

## Filmografia seleccionada

* 2020 - Te quiero, imbécil - Dirigida per Laura Mañá, amb Quim Gutiérrez, Ernesto Alterio
* 2020 - Flipped - Dirigida per Ryan Case amb Andy Garcia, Eva Longoria
* 2020 - Sol en el agua - Dirigida per Francisco Valdez
* 2020 - Antlers - Dirigida per Scott Cooper amb Keri Russell, Jesse Plemons
* 2019 - Wellcome to Acapulco – juntament amb Javier Bayon, amb Michael Madsen, Paul Sorvino
* 2019 - El Proyeccionista - Dirigida per José María Cabral amb Felix Germán
* 2017 - Dorien (Sèrie TVE1) - amb Macarena Gómez, Eduardo Casanova, Dafne Fernández
* 2016 - Nightworld - amb Robert Englund dirigida per Patricio Valladares
* 2014 - L'Altra frontera amb Ariadna Gil
* 2013 - 47 Ronin - amb Keanu Reeves
* 2010 - Warrior’s way - amb Jeffrey Rush i Dani Houston
* 2005 - La monja - Dirigida per Luis de la Madrid amb Manu Fullola
# Can Golart

Can Golart és un edifici del municipi d'Esparreguera (Baix Llobregat) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És un dels masos més antics d'Esparreguera i es té constància d'ell des de l'any 1512.
És una masia composta per més d'un cos, cadascun d'una alçada diferent. Es troben teulades a un i dos vessants, totes amb teula àrab. Com que es troba abandonada té moltes obertures tapiades.

## Referències

* 1 2 «Can Golart». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 febrer 2015].
# Volta a Llombardia 1946

La Volta a Llombardia 1946 fou la 40a edició de la Volta a Llombardia. Aquesta cursa ciclista organitzada per La Gazzetta dello Sport es va disputar el 27 d'octubre de 1946 amb sortida i arribada a Milà després d'un recorregut de 231 km.
L'italià Fausto Coppi (Bianchi) guanya per davant dels seus compatriotes Luigi Casola (Bustese VC) i Michele Motta (Welter).

## Classificació general

| | Ciclista | Equip | Temps |
| 1 | Fausto Coppi (ITA) | Bianchi | 6h 24' 30" |
| 2 | Luigi Casola (ITA) | Bustese VC | + 40" |
| 3 | Michele Motta (ITA) | Welter | m. t. |
| 4 | Italo de Zan (ITA) | Olmo | + 1' 45" |
| 5 | Bruno Pasquini (ITA) | Milan Gazetta | + 2' 00" |
| 6 | Osvaldo Bailo (ITA) | Gestri | + 3' 30" |
| 7 | Elio Bertocchi (ITA) | Viscontea | m. t. |
| 8 | Antonio Covolo (ITA) | Benotto | m. t. |
| 9 | Ubaldo Pugnaloni (ITA) | Milan Gazetta | m. t. |
| 10 | Severino Canavesi (ITA) | Bianchi | m. t. |

## Referències

* ↑ Resultats a Les-Sports.info
* ↑ El Sitio de Ciclismo

## Enllaços externs

* Web oficial de la cursa (italià)
# Camilo Ospina Bernal

Camilo Alfonso de Jesús Ospina Bernal (Bogotà, 23 de desembre de 1959) és un advocat, polític i diplomàtic colombià, fill d'Alfons Ospina Rodríguez i Isabel Bernal.
Batxiller del Liceu de Cervantes, promoció de 1976 i advocat egresado de la Facultat de Jurisprudència de la Universitat del Rosari a Bogotà i especialista en dret administratiu a la mateixa universitat. Ha estat docent, investigador i vicedegà de la Universitat del Rosari, assessor jurídic de la Direcció General de Pressupost del Ministeri d'Hisenda i Crèdit Públic, Secretari General del Ministeri d'Hisenda i Crèdit Públic i consultor del Programa de les Nacions Unides per al Desenvolupament.
Es va graduar com advocat de la Universitat del Rosari i té un postgrau en dret administratiu en aquesta mateixa universitat. També ha realitzat estudis de dret econòmic, dret tributari i hisenda pública, disciplines que ha ensenyat en centres d'educació superior. La seva preparació en aquestes àrees el va portar a participar en molts projectes d'investigació i assessoria per entitats estatals i privades en els últims anys.
Es va exercir com a secretari Jurídic de la Presidència de la República entre 2002 i 2005, i com a Ministre de Defensa Nacional entre 2005 i 2006. Sent ministre de Defensa va iniciar el sistema de recompenses a militars per la mort que va derivar en l'escàndol de civils assassinats per membres de l'Exèrcit de Colòmbia, conegut en aquest país com el "escàndol dels falsos El juliol de 2006 va ser designat Ambaixador, Representant Permanent de Colòmbia davant l'Organització dels Estats Americans (OEA), a Washington.
Durant la seva trajectòria en l'acadèmia ha estat docent de la Universitat del Rosari, Universitat dels Andes, Universitat Externat de Colòmbia i la Pontifícia Universitat Javeriana.

## Referències

* ↑ Mariano Ospina Peña, 1200 Anys d'Història, història, relats i genealogia dels Ospinas, Bogotà 2007, pàgina 180, ISBN 978-958-44-0692-7
# Volta al País Basc 1927

La Volta al País Basc 1927 és la 4a edició de la Volta al País Basc. La cursa es disputà en quatre etapes, entre el 10 i el 14 d'agost de 1927, per a un total de 747 km.
En aquesta edició es van inscriure un total de 44 ciclistes, dels quals finalment en van prendre part 39 i l'acabaren 28 d'ells. El vencedor final fou el francès Victor Fontan, que s'imposà a André Leducq i Lucien Buysse.

## Etapes

| Etapa | Data | Recorregut | Km | Vencedor de l'Etapa | Líder de la general |
| 1a etapa | 10 d'agost | Bilbao-Vitòria | 174 | André Leducq (FRA) | André Leducq (FRA) |
| 2a etapa | 11 d'agost | Vitòria-Pamplona | 135 | André Leducq (FRA) | André Leducq (FRA) |
| 3a etapa | 12 d'agost | Pamplona-Sant Sebastià | 267 | Victor Fontan (FRA) | Victor Fontan (FRA) |
| 4a etapa | 14 d'agost | Sant Sebastià-Las Arenas | 171 | Lucien Buysse (BEL) | Victor Fontan (FRA) |

## Classificació general

| | Ciclista | Equip | Temps |
| 1 | Victor Fontan (FRA) | | 26h 33' 16" |
| 2 | André Leducq (FRA) | Alcyon-Dunlop | + 6' 24" |
| 3 | Lucien Buysse (BEL) | Automoto | + 15' 27" |
| 4 | Nicolas Frantz (LUX) | Alcyon - Dunlop | + 24' 13" |
| 5 | Adelin Benoit (BEL) | Alcyon - Dunlop | + 24' 13" |
| 6 | Georges Ronsse (BEL) | Automoto | + 25' 28" |
| 7 | Ricardo Montero (ESP) | | + 25' 48" |
| 8 | Aimé Dossche (BEL) | Christophe | + 37' 03" |
| 9 | Alfred Hamerlinck (BEL) | Automoto | + 37' 49" |
| 10 | Marià Cañardo (ESP) | | + 43' 31" |

## Referències

* Resultats a urtekaria.com Arxivat 2007-05-26 a Wayback Machine.
* Resultats a cyclebase.nl

## Enllaços externs

* Web oficial
# For a Minor Reflection

For a Minor Reflection és un grup de post-rock i rock alternatiu instrumental originari de Reykjavík, Islàndia. Va ser formada l'any 2005 per quatre nois de vint anys. El seu primer àlbum, anomenat Reistu Þig Við, Sólin Er Komin Á Loft… va ser llançat l'any 2007. Han sortit de gira amb Sigur Rós fent de teloners, el que els ha donat certa popularitat. Actualment estan treballant en el seu nou disc d'estudi, Höldum í átt að óreiðu.

## Història

La banda té els seus orígens en un duo de hard rock, que posteriorment va evolucionar cap a un trio d'indie rock. Amb la incorporació del quart membre es va crear For a Minor Reflection tal com és ara. El 2007 van autoproduir el seu primer disc d'estudi: Reistu Þig Við, Sólin Er Komin Á Loft...(Aixeca't i brilla, el Sol és allà dalt...). Aquest LP els va proporcionar popularitat, esgotant les còpies a Islàndia. Conté 6 temes sobrepassant generalment els 10 minuts de llargada. Després del llançament del seu primer àlbum, For a Minor Reflection es va embarcar en un tour de dues setmanes per Estats Units i Canadà. Poc després van ser invitats a fer de teloners de Sigur Rós durant una gira europea de 15 concerts. L'estiu del 2009 van començar a treballar en el seu segon LP, que s'espera que tingui unes 8-10 cançons (bastant més curtes que les anteriors).

## Membres

* Kjartan Holm (guitarra)
* Guðfinnur Sveinsson (guitarra i piano)
* Elvar Jón Guðmundsson (baix)
* Jóhannes Ólafsson (percussió)

## Discografia

* Reistu Þig Við, Sólin Er Komin Á Loft... (2007)
* Höldum í átt að óreiðu (2010)

## Enllaços externs

* Blog oficial

## Referències

* ↑ Pàgina oficial For a Minor Reflection
* ↑ For a Minor Reflection (biografia myspace oficial)
* ↑ Diari d'estudi de FaMR
# Formes úniques de continuïtat en l'espai

Formes úniques de continuïtat en l'espai és una famosa escultura futurista realitzada el 1913 per l'escultor italià Umberto Boccioni. La versió original es troba feta en guix, amb foses en bronze pòstumes, en alguns museus del món. Mesura 111,2 cm d'alçada per 88,5 cm de llarg i 40 cm d'amplada. L'original i una fosa en bronze es troba a Sao Paulo, al Museu d'Art Contemporani de la Universitat de São Paulo (MAC-USP). La resta d'altres quatre foses en bronze es troben disperses en museus de Nova York, Londres i Los Angeles.

## Història

El guix original executat el 1913 va ser adquirit per Ciccillo Matarazzo el 1952, juntament amb el guix original d'una altra cèlebre escultura de Boccioni, Desenvolupament d'una ampolla en l'espai. Totes dues escultures van ser donades per Ciccillo al Museu de Sao Paulo el 1963. Quatre exemplars van ser fosos en bronze, del guix original, després de la mort de l'artista. Un d'aquests és al MOMA (1931), un altre al Museu Metropolità d'Art (1942), tots dos a Nova York. El tercer va ser fos el 1960, i també pertany a les col·leccions del MAC-USP. El quart i va ser fos pel MAC-USP, a petició de la Tate Gallery, i van negociar a canvi una escultura de Henry Moore, que es troba a Londres des de 1972. Altres versions es van fondre el 1972, però no del guix original, sinó de la versió de l'any 1942 del Metropolitan. Una se'n troba al Museu d'Art Contemporani de Los Angeles i una altra al Museu del Novecento a Milà. Aquesta escultura es troba reproduïda en una de les cares de la moneda de vint cèntims d'euro italiana.
La peça en guix es converteix en una de les poques peces originals de l'artista que es van salvar de la destrucció que va succeir en una exposició pòstuma, realitzada a Itàlia. Les circumstàncies de la destrucció de les altres peces romanen sense esclarir.

## Anàlisi

Amb aquesta escultura, Boccioni va intentar anar més enllà de la impressió de moviment, explorar la noció de velocitat i força en l'escultura, pretenent assignar valors lluminosos a la superfície. L'escultura excedeix els límits corporis de l'ésser humà, i s'assembla a una bandera onejant al vent. Sembla que el cos que es representa serpenteja, lluitant contra una força invisible. Encara que el resultat (físic) és un retrat en tres dimensions, el cos en moviment introdueix una quarta dimensió, «el temps». En la seva «lluita» contra aquesta força invisible, el cos en moviment, va deixant trossos de si mateix.

## Referències

* ↑ Bozal (1983) p.276
* ↑ «Umberto Boccioni: Unique Forms of Continuity in Space» (en anglès). The Metropolitan Museum of Art. [Consulta: 4 gener 2011].
* ↑ «Umberto Boccioni: Unique Forms of Continuity in Space» (en anglès). la Tate Modern. [Consulta: 5 gener 2011].

## Bibliografia

* Bozal, Valeriano. Historia del Arte. La escultura, Tomo II (en castellà). Barcelona: Carroggio, 1983. ISBN 84-7254-313-7.

## Enllaços externs

* http://www.formeuniche.it/boccioni.htm Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine..
# Francisco de Solís (pintor)

Francisco de Solís (Madrid, 1620 - Madrid, 25 de setembre de 1684) va ser un pintor espanyol, fill de Juan de Solís i adscrit a l'escola madrilenya del ple barroc. Home culte, col·leccionista de dibuixos i recopilador de biografies d'artistes espanyols, per a les quals Antonio Palomino diu que tenia obertes moltes làmines amb els seus retrats, va arribar a desenvolupar un estil propi, de figures esveltes i colors clars, «d'una manera molt fresca, bella i grata al vulgo». Actualment a Catalunya podem trobar obres d'aquest artista al Museu Nacional d'Art de Catalunya o a la Biblioteca Museu Víctor Balaguer.

## Referències

* ↑ Palomino, pàg. 381.

## Bibliografia

* Palomino, Antonio (1988). El museo pictórico y escala óptica III. El parnaso español pintoresco laureado. Madrid : Aguilar S.A. de Ediciones. ISBN 84-03-88005-7.
# Frontera entre Tanzània i Uganda

La frontera entre Tanzània i Uganda és la línia fronterera de 396 kilòmetres, en sentit Est-Oest, que separa Uganda de Tanzània a l'Àfrica oriental.

## traçat

La frontera comença al trifini amb les fronteres Ruanda-Tanzània i Uganda-Ruanda. Als seus primers 60 quilòmetres segueix el curs del riu Kagera, cap a l'est. Els següents 340 quilòmetres segueixen una recta d'oest a est al paral·lel 1º Sud. La major part d'aquesta línia recta es troba al Llac Victòria. Finalitza amb el trifini entre les fronteres Kenya-Uganda i Kenya-Tanzània.

## Referències

* ↑ Ian Brownlie, Ian R. Burns African Boundaries: A Legal and Diplomatic Encyclopaedia, p. 1012-1013
* ↑ Fred M. Shelley Nation Shapes: The Story Behind the World's Borders, p. 376
* ↑ Saadia Touval The Boundary Politics of Independent Africa, 146