OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Marc Juni Brutus (desambiguació)

Marc Juni Brutus és el nom dels següents personatges:
* Marc Juni Brutus (cònsol 178 aC), vencedor contra els istris
* Marc Juni Brutus (jurista), escriptor molt lloat per Ciceró, fill de l'anterior
* Marc Juni Brutus l'Acusador, senador i orador molt criticat per Ciceró, fill de l'anterior
* Marc Juni Brutus (pretor 88 aC), proscrit per Sul·la
* Marc Juni Brutus (tribú de la plebs 83 aC), assassinat per Pompeu
* Marc Juni Brutus el Tirannicida, fill de l'anterior; membre del partit republicà, fou derrotat a la Segona Guerra Civil i perdonat per Cèsar; més endavant, participà en l'assassinat de Cèsar i fou derrotat finalment a la Tercera Guerra Civil pels cesarians, Octavià i Marc Antoni; se suïcidà després de la batalla de Farsàlia.
# Marcelino Oraá Lecumberri

Xavier Antonio Marcelino Oraá Lecumberri (Beriain, Navarra, 28 d'abril de 1788 - 24 de novembre de 1851) fou un militar i polític navarrès, ministre durant el regnat d'Isabel II d'Espanya.
El 1810 va ingressar com a cadet al Batalló de Tiradors de Conca i va lluitar en la guerra del francès al costat d'Espoz y Mina, cosa que li va permetre conèixer molt bé el territori basco-navarrès. Va estar encarregat d'escortar als soldats francesos fets presoners pel cabdill navarrès fins a les platges guipuscoanes on eren lliurats a l'armada anglesa. D'aquesta rebia armes i municions que al seu torn transportava a Navarra. Va aconseguir portar des de la platja de Deba a Guipúscoa fins a Navarra un canó de batre que li va lliurar un vaixell britànic, emprant per al transport bous que l'arrossegaven pels camins de muntanya durant la nit. Aquest fet va ser argument per a una novel·la de Cecil Scott Forester.
També va lluitar a la primera guerra carlina inicialment com a coronel al comandament d'una columna. En 1834 fou ascendit a general de brigada pel seu paper a la batalla d'Arquijas i a Mendaza i el 1836 a mariscal de camp. Nomenat capità general de València i Aragó 3n 1836, va participar en la batalla de Luchana i el 1837 va ascendir a tinent general i el 4 d'abril aixecà el setge de Llucena, tanmateix, va fracassar en la presa de Morella davant Ramon Cabrera. i aquest fracàs li costà el càrrec, sent substituït per Antonio van Halen y Sarti com a comandant de l'Exèrcit del Centre.
De febrer de 1841 a juny de 1843 fou nomenat Governador general de les Filipines. Durant el seu mandat hagué de fer front a les rebel·lions Apolinario de la Cruz (Hermano Pule) i del sargent Irineo Samaniego, que reprimí amb especial duresa.
Al seu retorn el 1843 fou nomenat vicepresident dels Negocis d'Ultramar, en 1845 fou nomenat senador vitalici i en 1847 fou nomenat Ministre de Guerra del gabinet Martínez de Irujo. A causa de la seva mala salut deixà tots els càrrecs i tornà a Beriain, on va morir.

## Referències

* ↑ Toma, defensa y pérdida de Morella por los carlistas
* ↑ Alférez Callejón, Gabriel. Historia Del Carlismo (en castellà). Editorial Actas, 1995, p. 87. ISBN 8487863396.
* ↑ Marcelino Oraá a xtec.es
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Marcelino Oraá a l'Enciclopedia Vasca Auñamendi

## Bibliografia

* Memoria Histórica de la conducta militar y política del General Oráa, Madrid, 1851
* Marqués de San Román. Guerra Civil de 1833 a 1840 en Aragón y Valencia - Campañas del General Oráa (1837-1838). Madrid 1884
* José María Azcona. Zumalacárregui. Estudio crítico de las fuentes históricas de su tiempo. Madrid, 1946.
# Maria de Bulgària (esposa d'Andrònic Ducas)

Maria de Bulgària, morta després de l'any 1081, va ser l'esposa del protovestiari i domèstic de les escoles Andrònic Ducas i la mare d'Irene Ducena.

## Biografia

Maria era filla de Trajà de Bulgària, nascut cap al 990 a Ocrida, que va ser príncep a la cort de Constantinoble i va morir en aquesta ciutat el 1038, i de Constostèfana Aballantia (nascuda cap al 1003 a Ocrida i morta també a Constantinoble. Era la neta d'Ivan Ladislau de Bulgària, que es va haver de sotmetre a l'emperador romà d'Orient Basili II Bulgaròcton el 1018.
Es va casar amb Andrònic Ducas en una data desconeguda, però abans del 1066. El seu marit era el fill del Cèsar Joan Ducas, un de les principals protagonistes de la política de l'imperi en aquell moment, i d'Irene Pegonites. Andrònic també era nebot de Constantí X Ducas i cosí de Miquel VII.
La llarga guerra entre l'Imperi Búlgar governat per Samuel de Bulgària i l'Imperi Romà d'Orient de Basili II, que va durar del 980 al 1018 va estar marcada per l'intent d'expansió de l'imperi búlgar i pel contraatac de Basili II que va vèncer l'enemic a la batalla de Clídion el 1014. Durant els quatre anys següents, Basili va consolidar el seu avanç, facilitat per una guerra civil a Bulgària que enfrontava els successors de Samuel, fins que, quan va prendre Dirràquion el 1018, Ivan Vladislav es va rendir. Basili II va buscar la integració de l'antic imperi rival a l'Imperi Romà d'Orient. Va autoritzar als seus nous súbdits a pagar els impostos en espècie, l'Església Ortodoxa Búlgara, encara que va perdre el patriarcat, es va mantenir autocèfala, i Basili va atreure al seu costat els últims grans nobles búlgars amb la concessió de títols i dignitats. Com una de les últimes descendents de la casa reial de Bulgària, Maria va anar a viure a Constantinoble on es va casar amb Andrònic Ducas, i les seves filles Irene i Anna es van casar,l'una amb Aleix I Comnè, i l'altra amb Jordi Paleòleg, matrimonis que van ajudar a establir la legitimitat de l'autoritat de l'Imperi sobre Bulgària.
Per ser mare de l'emperadriu Irene Ducena, Maria va tenir alguna influència durant els primers anys del regnat d'Aleix I Comnè, però ella, no estava a gust a la cort imperial i va decidir anar a viure a les seves possessions vora del llac d'Ocrida. La seva neta, Anna Comnena, va alabar la seva bellesa i la seva saviesa a la seva obra L'Alexíada.

## Família

Maria de Bulgària i Andrònic Ducas van tenir quatre fills i tres filles:
* Miquel Ducas, almirall a la flota d'Aleix I Comnè.
* Constantí Ducas, sebast
* Esteve Ducas, sebast
* Joan Ducas, Megaduc
* Irene Ducena, casada amb Aleix I Comnè
* Anna Ducena, casada amb Jordi Paleòleg
* Teodora Ducena, que es va fer monja.

## Referències

* ↑ Ostrogorski, Georges. Histoire de l'État byzantin. París: Payot, 2007, p. 336-339. ISBN 9782228902069.
* ↑ Skoulatos, Basile. Les personnages byzantins de l'Alexiade. Louvain-La-Neuve: Collège Érasme, 1980, p. 203.
* ↑ Kouroupou, Matoula «Commémoraisons des Comnènes dans le typikon liturgique du monastère du Christ Philanthrope (ms. Panaghia Kamariotissa 29)». Revue des études byzantines, 63, 2005, pàg. 48-49, 52-54, 56.
# María Consuelo Reyna Doménech

Maria Consuelo Reyna Doménech, nascuda el 1944, és una periodista valenciana. Membre de la família Doménech, accionista minoritària del diari Las Provincias, el 1978 en fou nomenada directora, càrrec que ocupà fins al 1999. Va ser una de les periodistes amb més influència des de la darreria del franquisme al 1972 fins a la seva destitució al cap del diari. Era temuda i seguida, a parts iguals, per persones del món polític, social i cultural.
Inicialment coquetejà amb el catalanisme, i fins i tot el 1978 fou jurat dels Premis Octubre. No obstant això, poc després decidí variar la línia editorial del periòdic cap a postures anticatalanistes, d'acord amb la línia política de la UCD valenciana dirigida per Emilio Attard Alonso. Va ser una persona clau en pujar Zaplana a la presidència. El seu diari fou un dels actors clau en l'anomenada batalla de València, que va convertir la llengua en principal argument polític de les campanyes electorals de la ciutat fins als anys 1990. Els principals actors en contra del nacionalisme valencià d'esquerres van usar aquest diari per a difondre el seu ideari reaccionari. Las Provincias va començar a atacar amb els editorials de Reyna el PSPV-PSOE.
A la fi dels 90 després d'una ostensible caiguda de vendes una part dels accionistes del diari (agrupada entorn de la família Zarranz Doménech) posà en dubte la seva continuïtat i el 14 de setembre de 1999 el consell d'administració de Federico Doménech S.A., editora del diari, la va destituir del seu càrrec. El 2000 va crear un nou diari que va adoptar el nom de l'antic Diario de Valencia, propietat del seu exmarit, Jesús Sánchez Carrascosa. Hi continua la seva columna incendiària «La Gota». El 2007 Diario de Valencia deixà d'editar-se per manca de lectors. Participa en tertúlies a la Cadena SER i a Canal 9 i continua «La gota» a la secció valenciana del diari El Mundo. Tot i això, va perdre influència fins a desaparèixer dels mitjans valencians. Va ser accionista de la gestora que va rebre la concessió del centre cultural La Rambleta a la ciutat de València.

## Referències

* 1 2 «María Consuelo Reyna, destituida como directora de "Las Provincias"» (en castellà). El País, 15-09-1999. ISSN: 1134-6582.
* ↑ Cervera Sánchez, 2016, p. 401.
* ↑ Arabí, Frances. Ciudadano Zaplana: La construcción de un régimen corrupto (en castellà). Madrid: Ediciones AKAL, 2019-05-20. ISBN 978-84-16842-42-1.
* ↑ Viadel, Francesc «En la resurrecció de Maria Consuelo Reyna». Diari La Veu, 01-07-2015 [Consulta: 11 febrer 2020].
* ↑ Mateu & Domínguez, 2011, p. 85.

## Bibliografia

* Cervera Sánchez, Ana María «María Consuelo Reyna. Periodista y empresaria en la Transición valenciana» (pdf). Historia y Comunicación Social, Vol. 21, 2, 2016, pàg. 399-412.
* Domínguez, Martí; Mateu, Anna «Periodisme desestabilitzador: L'estil periodístic de M. C. Reyna». L'Espill, 39, 2011, pàg. 21-34.
* Mateu, Anna; Domínguez, Martí «La retòrica en el periodisme de María Consuelo Reyna: l'anticatalanisme en la premsa valenciana». Comunicació: revista de recerca i d'anàlisi, 27-12-2011, pàg. 69–87. ISSN: 2014-0444.
# Hugh Durant

Hugh Durant (Brixton, Londres, 23 de febrer de 1877 – Vermelles, Pas-de-Calais, França, 21 de gener de 1916) va ser un tirador i pentatleta modern anglès que va competir a començaments del segle xx.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, disputant tres proves del programa de tir. Guanyà la medalla de bronze en les proves per equips de pistola militar, 30 metres i pistola militar, 50 metres, mentre fou vintè en la de pistola, 50 metres. En aquests mateixos Jocs va disputar la competició del pentatló modern, en què finalitzà en divuitena posició.
Va morir al camp de batalla durant la Primera Guerra Mundial.

## Referències

* ↑ «Horatio Poulter Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 9 de novembre 2014. [Consulta: 14 juny 2017].
* ↑ «Notice of Hugh Durant's death». cwgc.org. [Consulta: 24 juny 2012].
* ↑ «Còpia arxivada». Sports Reference. Arxivat de l'original el 27 de febrer 2017. [Consulta: 14 juny 2017].
# Club Voleibol Sant Cugat

El Club Voleibol Sant Cugat (CV Sant Cugat) és un club de voleibol femení de Sant Cugat del Vallès, fundat l'any 1988.
Impulsat per Carles Castro, primer president de l'entitat, es creà com a iniciativa del barri de Sarrià de Barcelona per fomentar el voleibol escolar. L'entitat nasqué amb el nom de Club Voleibol Sarrià i jugà els seus partits a les instal·lacions de Can Caralleu. Amb motiu de la celebració dels Jocs Olímpics de Barcelona, es construeix el pavelló de Valldoreix, on l'equip s'hi trasllada per tal d'aprofitar les instal·lacions i anys més tard adquireix el seu nom actual. L'equip sènior femení ha competit algunes temporades a la Superlliga femenina i a la Copa de la Reina. Disposa de diversos d'equips en categories inferiors i de prop de 300 fitxes federatives. També promociona el voleibol escolar i realitza diferents activitats formatives dins del Projecte Voleibol Escola.

## Referències

* ↑ «Club Voleibol Sant Cugat». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Lara, Ángela. «L'escola com a base». Mundo Deportivo p. 6-7, 11-05-2007. [Consulta: 12 abril 2022].
* ↑ «Club de Voleibol Sant Cugat». Tot Sant Cugat. [Consulta: 11 abril 2022].

## Enllaços externs

* Club Voleibol Sant Cugat - Lloc web oficial
# Piscina Sant Jordi

La Piscina Sant Jordi és un edifici situat al barri de La Nova Esquerra de l'Eixample de Barcelona. Es va construir l'any 1966 i forma part del Recinte de l'Escola Industrial. Fou històric perquè esdevingué la primera piscina de 50 metres construïda al territori espanyol.
Fou remodelada l'any 1990 per acollir part de les competicions dels Jocs Olímpics de Barcelona 1992.
Actualment, la Piscina Sant Jordi està gestionada per la Federació Catalana de Natació.

## Història

La piscina Sant Jordi es construí als anys seixanta durant el Pla de Piscines, que fou iniciat per la Diputació de Barcelona i inspirat per Joan Antoni Samaranch.
Els terrenys de l'Escola Industrial, on ja hi havia la construcció d'una piscina descoberta de 50 metres, van ser el lloc d'emplaçament de la piscina Sant Jordi.
El 9 de setembre de 1990, es va efectuar una profunda remodelació de la piscina amb motiu de l'elecció de Barcelona com la seu per a la celebració dels Jocs Olímpics de 1992. La piscina es va ampliar amb noves instal·lacions dependents del mateix centre esportiu i llavors es creà el Club Sant Jordi, un nou programa esportiu que se li oferia al ciutadà amb diferents classes orientades al món del fitness. Aquesta remodelació es va efectuar durant la presidència de David Moner i Codina al capdavant de la Federació Catalana de Natació, entitat que gestiona la piscina Sant Jordi i els serveis que aquesta ofereix.

## Referències

* 1 2 3 «Piscina Sant Jordi». Web. Gran Enciclopèdia Catalana, 2014. [Consulta: juny 2016].
* ↑ «Centre Esportiu Piscina Sant Jordi». Web. www.barcerlona.cat. [Consulta: juny 2016].
* 1 2 3 4 5 «Piscina Sant Jordi Història». Web. www.natacio.cat. [Consulta: juny 2016].
# Masúria

Masúria (en polonès: Mazury; en alemany: Masurenland) és una antiga regió del sud de la Prússia Oriental (actualment Polònia), poblada principalment per eslaus masovis del segle xii ençà, tot i que fou incorporada a Alemanya i només passà a formar part de Polònia després de la Segona Guerra Mundial.

## Història

Abans del segle xii gran part del seu territori, aleshores molt boscós i ple d'aiguamolls, era poblat pels bàltics prussians, i en menor mesura, per algunes tribus eslaves antecessores dels polonesos. Després del segle xii els senyors feudals alemanys, sobretot els de l'Orde Teutònic, hi fundaren castells a l'extrem sud del territori dels prussians bàltics que després s'anomenà Masúria, ja que els mateixos conqueridors alemanys van atraure pobladors rurals polonesos procedents de la Masòvia per repoblar els territoris que havien estat despoblats durant la Croada Bàltica al sud de la Prússia Oriental, una característica dels masurians és que després de la Reforma Protestant aquesta població, a diferència de la majoria dels altres polonesos que es mantingueren catòlics, acceptà en general el luteranisme, i això va facilitar la germanització ideològica. Això no obstant, els masurians mantingueren llur dialecte del polonès fins a la primera meitat del segle xx.
Durant la Primera Guerra Mundial la zona de Masúria fou un teatre bèl·lic important, ja que les forces de l'Imperi Rus foren derrotades a la batalla de Tannenberg (1914) pels exèrcits alemanys. El 1918, després de la fi de la guerra, l'aleshores restablert estat polonès reclamà gran part de Masúria per motius ètnics basats en gran part en l'idioma. Després dels arbitratges, laudes i referèndums en què Polònia proposava la integració al seu estat dels territoris més coneguts des del segle xii pels noms alemanys d'Allestein (en polonès Olsztyn) i de Marienwerder (en polonès Kwidzyn), gairebé tot Masúria, especialment el centre, sud i est. Els territoris masurians es mantingueren sota el poder alemany tret de la petita zona extrema del sud anomenada pels alemanys Sudau, que passà a ser part del nou estat polonès.
S'explica l'èxit dels alemanys en els plebiscits de la regió masuriana entre el 1918 i el 1920 per la luteranització dels polonesos masurians i perquè a començaments del segle xx, en vistes a la Primera Guerra Mundial, les autoritats alemanyes tingueren una estratègia de cooptació cap als masurians a causa de la zona estratègica del territori que els masurians habitaven. Després de de la Segona Guerra Mundial es va establir l'actual frontera polonesa, per això tot Masúria passà a ser part de l'actual Polònia.

## Ciutats principals

* Ełk
* Iława
* Giżycko
* Gołdap
* Kętrzyn
* Morąg
* Mrągowo
* Mikołajki
* Nidzica
* Olecko
* Ostróda
* Orzysz
* Pisz
* Szczytno
* Węgorzewo

## Referències

* ↑ Gran Enciclopèdia Catalana, «Polònia».
# Arthur Everitt

Arthur Francis Graham Everitt (Paddington, Londres, 27 d'agost de 1872 – Oxford, 10 de gener de 1952) va ser un tirador anglès que va competir a començaments del segle xx.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm on disputà dues proves del programa d'esgrima. En la competició d'espasa per equips guanyà la medalla de plata, mentre en la d'espasa individual quedà eliminat en sèries.

## Referències

* ↑ «Arthur Everitt Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 26 d'octubre 2012. [Consulta: 14 setembre 2016].
* ↑ «Olympics Statistics: Arthur Everitt». databaseolympics.com. [Consulta: 14 setembre 2016].
# Martí Carnicer i Vidal

Martí Carnicer i Vidal (el Vendrell, 8 de gener 1951) és un economista i polític català.

## Biografia

El 1975 es llicencià en ciències econòmiques a la Universitat de Barcelona i ha treballat fent estudis de mercat i gestió pressupostària en una empresa del vidre. És membre del Col·legi d'Economistes, d'Amics de Pau Casals, de l'Institut d'Estudis Penedesencs i de La Lira Vendrellenca.
Militant de la UGT de Catalunya, del Moviment Socialista de Catalunya i després de Convergència Socialista de Catalunya, fou membre de l'Assemblea de Catalunya al Baix Penedès.
A les eleccions municipals espanyoles de 1979 fou escollit alcalde del Vendrell en els llistes del PSC-PSOE, càrrec que ha ocupat fins a 1994. També ha estat elegit diputat a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1984, 1988, 1992, 1995, 1999 i 2003. Ha estat president de la Comissió d'Indústria, Energia, Comerç i Turisme del Parlament de Catalunya (1986-1987), vicepresident de la Comissió Parlamentària de la Sindicatura de Comptes (1984-1988) i secretari general del departament d'Economia i Finances de la Generalitat de Catalunya.
Entre 2013 i 2019 tornà a ser alcalde del Vendrell. És també diputat provincial.

## Referències

* 1 2 3 4 «Dades biogràfiques de Martí Carnicer Vidal». Arxivat de l'original el 2016-08-18. [Consulta: 12 juliol 2016].
* ↑ Diputats de la II Legislatura
* ↑ «Corporació mandat 2015-2019». Diputació de Tarragona. Arxivat de l'original el 2016-11-08. [Consulta: 8 novembre 2016].
# Llaüt de Pitàgores

El llaüt de Pitàgores és una figura geomètrica basada en la repetició d'una seqüència de pentagrames.

## Construcció

El llaüt es pot obtenir dibuixant una seqüència de pentagrames. Els centres dels pentagrames han d'estar units per una línia i, excepte el primer i el més gran, han de compartir dos vèrtexs amb el següent més gran en mida d'aquesta seqüència.
Una construcció alternativa es basa en el triangle auri, un triangle isòsceles amb una obertura als angles de la base de 72° i una obertura a l'angle superior de 36°. A l'interior d'aquest angle es poden inscriure dues còpies en petit, de manera que la base del triangle sigui a la vegada un dels costats dels altres triangles. Els dos costats nous d'aquests dos triangles més petits juntament amb la base del primitiu triangle, formaran tres dels cinc costats d'un polígon. Afegint un segment entre els punts finals d'aquests dos nous costats, en resulta un petit triangle auri a partir del qual es pot iniciar la construcció d'una nova seqüència.
Altres fonts citen un altre pentagrama, inscrit dins del pentagrama interior que hi ha al pentagrama més gran de la figura. Els altres pentàgons de la seqüència no tindrien pentagrames inscrits al seu interior.

## Propietats

L'envolupant convexa del llaüt és una deltoide que té tres angles de 108° i un de 36°. La mida de cadascun dels pentagrames consecutius tenen com a ratio el nombre auri.

## Història

El nom de llaüt ve dels antics Pitagòrics tot i que el seu origen és incert. La referència més antiga d'aquesta figura es troba en un llibre de 1990 que tracta sobre el nombre auri, escrit per Boles i Newman.

## Referències

* 1 2 Gullberg, Jan. Mathematics: From the Birth of Numbers. W. W. Norton & Company, 1997, p. 420. ISBN 9780393040029. .
* 1 2 3 Darling, David. The Universal Book of Mathematics: From Abracadabra to Zeno's Paradoxes. John Wiley & Sons, 2004, p. 260. ISBN 9780471667001. .
* 1 2 3 4 Lamb, Evelyn «Strumming the Lute of Pythagoras». Scientific American, 29-05-2013..
* 1 2 3 Ellison, Elaine Krajenke. Bridges Leeuwarden: Mathematics, Music, Art, Architecture, Culture, 2008, p. 467–468. «Create a Mathematical Banner Using the Lute, the Sacred Cut, and the Spidron» .
* 1 2 Pickover, Clifford A. A Passion for Mathematics: Numbers, Puzzles, Madness, Religion, and the Quest for Reality. John Wiley & Sons, 2011, p. 331–332. ISBN 9781118046074. .
* ↑ Boles, Martha; Newman, Rochelle. The Golden Relationship: Universal patterns. Pythagorean Press, 1990, p. 86–87. ISBN 9780961450434. .
# Quan el mal ve d'Almansa…

Quan el mal ve d'Almansa... (PDI, 1979) és el títol del quart disc de llarga durada d'Al Tall i, presumiblement, el més emblemàtic de tota la seua discografia pel nombre de peces (principalment de la cantata) que formen part del repertori habitual en directe.

## Història

Sovint ressenyat com un dels punts culminants de la carrera del grup, sorprenentment arribava en un moment crític per al conjunt després de la mort d'Enric Ortega. El títol és una dita popular («quan el mal ve d'Almansa, a tots alcança») que fa referència a l'etapa valenciana de la Guerra de Successió (1705-1707), tema al voltant del qual giren la meitat de les cançons.
En parlar de la concepció del disc com a unitat s'assenyala la Cantata Santa María de Iquique de Quilapayún (1970) i la Cantata del mencey loco de Los Sabandeños (1976), si bé Quan el mal ve d'almansa... s'aproxima més a Los comuneros del Nuevo Mester de Juglaría (1976) en el temps i en l'espai: Lladres, de fet, està basada en un fandango castellà aportat per Eliseo Parra paregut al Canto de esperanza del disc adés esmentat (i que, alhora, enllaça amb el de l'El ejército del Ebro).
Editat per primera volta en CD el 1994, l'any 2007 Picap es va fer amb els drets del catàleg de PDI i el reeditava en una edició especial commemorativa del 300 aniversari de la batalla d'Almansa.

## Estructura

* Cara A
* Dansa de nanos (1'58")
* Processó
** Introducció (0'39")
** Dansa (1'54")
** Processó (1'58")
* El 2 i 15 (2'00")
* Romanç de cec (3'42")
* Lladres (3'01")
* Cant de maulets (2'28")
* Albaes (2'15")
* Cara B
* Polca (1'19")
* Nuclears?... No, gràcies (4'33")
* La colometa (2'48")
* Bolero (2'54")
* Per culpa (1'36")
* El fantasma (2'33")
* A Miquel Grau (3'04")
Les catorze pistes del disc estan clarament dividides en dues parts iguals coincidents amb les dues cares del vinil original: en la primera es troba la cantata que dona nom al treball; en la segona, set cançons soltes d'idiosincràsia diversa entre les quals destaquen Nuclears?... No, gràcies -que, en un principi anava a ser el leitmotiv de la cantata- i les dues últimes aportacions d'Ortega al grup abans del seu traspàs, Bolero i A Miquel Grau (esta última ja editada l'any anterior com a senzill).

## Referències

* ↑ (català) Ocells al cap Arxivat 2007-08-06 a Wayback Machine. Al Tall: Quan el mal ve d'Almansa
* ↑ El mal d'Almansa, encara... en La caseta del plater
* ↑ (català) PICAP Novetats discogràfiques

## Enllaços externs

* AlTall.cat Arxivat 2011-09-04 a Wayback Machine. fitxa del disc
* VilaWeb TV Cant de maulets en viu a Almansa el 24 d'abril de 2007