OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# James Donald

James Donald (Aberdeen, 18 de maig de 1917 – West Tytherley, 3 d'agost de 1993) va ser un actor escocès. Alt i prim, es va especialitzar en interpretar figures autoritàries.

## Obra
### Filmografia

Pel·lícules :
| Any | Pel·lícula | Paper | Notes |
| 1942 | The Missing Million | | |
| 1942 | One of Our Aircraft Is Missing | | No surt als crèdits |
| 1942 | Alibi | Camprer | No surt als crèdits |
| 1942 | Sang, suor i llàgrimes | Doc | |
| 1942 | Went the Day Well? | caporal alemany | No surt als crèdits |
| 1943 | San Demetrio London | Oficial de control d'artilleria | |
| 1944 | Cada cop més alt | Soldat Evan Lloyd | |
| 1948 | Broken Journey | Bill Haverton | |
| 1948 | The Small Voice | Murray Byrne | |
| 1949 | Edward, My Son | Bronton | |
| 1949 | Trottie True | Lord Digby Landon | |
| 1950 | Cage of Gold | Alan | |
| 1951 | White Corridors | Neil Marriner | |
| 1952 | Brandy for the Parson | Bill Harper | |
| 1952 | Gift Horse | Tinent Richard Jennings, No. 1 | |
| 1952 | The Pickwick Papers | Nathaniel Winkle | |
| 1953 | The Net | Prof. Michael Heathley | |
| 1954 | Beau Brummell | Lord Edwin Mercer | |
| 1956 | Van Gogh, la passió de viure | Theo van Gogh | |
| 1957 | El pont del riu Kwai | Major Clipton | |
| 1958 | The Vikings | Egbert | |
| 1959 | Third Man on the Mountain | Franz Lerner | |
| 1961 | Victoria Regina | Benjamin Disraeli | |
| 1963 | La gran evasió | Capità de grup Ramsey "The SBO" | |
| 1965 | King Rat | Dr. Kennedy | |
| 1966 | L'ombra d'un gegant | Maj. Safir | |
| 1967 | The Jokers | Col. Gurney-Simms | |
| 1967 | Què va arribar llavors? | Dr. Mathew Roney | (Publicada com Five Million Years to Earth als EUA) |
| 1969 | Hannibal Brooks | Padre | |
| 1969 | The Royal Hunt of the Sun | King Carlos | |
| 1970 | David Copperfield | Mr. Murdstone | Pel·lícula per televisió |
| 1975 | Conduct Unbecoming | The Doctor | |
| 1978 | La gran dormida | Inspector Gregory | (última pel·lícula) |

### Teatre

* "White Guard" (1938)
* "Swords About the Cross" (1938)
* "Weep for the Spring" (1939)
* "Twelfth Night" (1939)
* "King Lear" (1940)
* "Thunder Rock" (1943)
* "The Time of Your Life" (1943)
* "Present Laughter" (1943)
* "This Happy Breed" (1943)
* "The Brothers Karamazov" (`946)
* "The Eagle Has Two Heads" (1947)
* "The Cherry Orchard" (1948)
* "You Never Can Tell" (1948)
* "The Heriress" (1949)
* "Captain Carvallo" (1950)
* "Peter Pan" (1952)
* "Slightly Soiled" (1953)
* "The Dark is Light Enough" (1954)
* "The Gates of Summer"(1956)
* "Face of a Hero" (1960)
* "Write Me a Murder" (1961)
* The Wings of the Dove" (1963)
* "The Doctor's Dilemma" (1963)
* "School for Scandal" (1970)
* "The Marquise" (1971)
* "Emperor Henry IV" (1973)

## Referències

* ↑ «James Donald». BFI. Arxivat de l'original el 2012-10-22. [Consulta: 6 juny 2018].
* ↑ CliptonsWife. «Biography - Tribute to James Donald». james-donald.net.
* ↑ Adaptació de la Hallmark Hall of Fame de l'obra de Laurence Housman' Victoria Regina
# Batalló Rakosi

El Batalló Rakosi va ser una unitat militar de les Brigades Internacionals durant la Guerra Civil espanyola, formada per voluntaris eslaus, especialment hongaresos, però també per txecs, tàrtars del Turquestan, ucraïnesos i polonesos (sobretot jueus). Prengué el nom del polític comunista hongarès Mátyás Rákosi.

## Formació

Fou dels primers destacaments internacionals en formar-se i pràcticament començà a lluitar el mateix estiu del 1936, inicialment amb un enquadrament independent: el 51è Batalló de l'Exèrcit Popular de la República.

## Enquadraments

Entre el 12 d'abril i el 27 de maig del 1937 formà part de la 27a Divisió "Carles Marx" del PSUC. A partir d'aquesta data i fins al 4 d'agost constituí la 150a Brigada Internacional. Posteriorment i fins al 23 de setembre del 1938, integrà la XIII Brigada Internacional, la qual es reorganitzà entre el 26 de gener i el 9 de febrer del 1939.

## Principals batalles

Un cop es va integrar a la XIII Brigada Internacional, prengué part en les més cruentes batalles de la Guerra Civil, a Brunete, a Belchite i a l'Aragó.
El març del 1938, durant la retirada d'Aragó patí una severa desfeta a l'Ebre. Tanmateix, restà actiu a Catalunya fins al març del 1939, després d'un infructuós intent de resistència a Cassà de la Selva, en plena desbandada republicana.

## Bibliografia

* Enquadraments successius del Batalló
# Kappa

La kappa o el capa(del grec κάππα káppa; en majúscula, Κ; en minúscula, κ o ϰ), és la desena lletra de l'alfabet grec. Té un valor numèric de 20.

## Notes

* ↑ La forma “kappa” correspon a una transcripció i feminització analògica. Per contra, la forma “capa” és una adaptació completa al català i amb el gènere gramatical d'origen. Obres especialitzades prefereixen la forma adaptada, mentre que els diccionaris dels ens normatius del català prefereixen la transcripció amb gènere gramatical alterat.
* ↑ En grec, el mot és masculí.

## Referències

* ↑ «Diccionari de la llengua catalana». [Consulta: 10 novembre 2024].
* ↑ «Diccionari normatiu valencià». [Consulta: 10 novembre 2024].
* ↑ Alberich i Mariné, Joan (dir.); Cuartero i Iborra, Francesc J. (dir.). Diccionari Grec-Català. D'Homer al segle ii dC. Enciclopèdia Catalana - Fundació Institut Cambó, 2015, p. 941. ISBN 9788441224223.
* ↑ «κάππα - Ancient Greek (LSJ)». [Consulta: 10 novembre 2024].
* ↑ «CUB - kappa-Abreviacions». Universitat de Barcelona. [Consulta: 20 gener 2021].
Viccionari
# Pakfront

El pakfront fou una tàctica defensiva antitancs desenvolupada per la Wehrmacht al front oriental durant la Segona Guerra Mundial. La tècnica consistia a agrupar deu peces antitancs sota el comandament d'un sol oficial, que n'havia de coordinar el foc. L'emplaçament d'aquestes posicions fortificades solia ser just darrere del front, per aprofitar la desorganització de després de l'atac i causar més baixes.
Aquesta estratègia, aplicada a partir de l'any 1943 per contrarestar la superioritat numèrica blindada soviètica, es va demostrar tan efectiva que els mateixos estrategs soviètics l'assimilarien i l'usarien durant la batalla de Kursk.

## Història

Durant els grans contraatacs mecanitzats soviètics durant l'Operació Barbarroja els alemanys es van adonar que els seus canons antitancs, dispersats i sense control centralitzat, eren ràpidament superats i eliminats per les concentracions de tancs.
Per solucionar aquest problema van desenvolupar el Pakfront, terme derivat de Pak (canó antitancs, en alemany, Panzerabwehrkanone) i front. La tàctica consistia en agrupar 6-10, de vegades més, canons Pak 40 sota un comandament únic. Aquest oficial era l'encarregat de designar els objectius de cada canó i dirigir-ne el foc. Aquesta organització permetia coordinar emboscades antitancs particularment efectives, assignant un objectiu diferent per cada canó, maximitzant la sorpresa i disminuint la possibilitat d'un contraatac. Els canons, ben camuflats, tenien soldats per desplaçar-los a la vora per canviar de posició o retirar-se. Teòricament l'artilleria i els llançacoets, com els nebelwerfer, donaven suport al pakfront fins que les reserves de tancs aliades estaven a punt per a contraatacar.
La tècnica va resultar extremadament efectiva i aviat els soviètics la van copiar en forma de reserves antitancs, en rus Protivotankovny Rezerv; sovint esglaonant diferents bateries i combinant-ho amb camps de mines, trinxeres antitancs i altres obstacles que canalitzaven els tancs alemanys a la zona de batuda dels canons. Per a objectius especialment valuosos, com tancs de comandament o Tigers I, tots els canons hi concentraven el foc aconseguint, generalment, una baixa instantània.
Per intentar contrarestar aquesta tàctica la Panzerwaffe va desenvolupar la formació panzerkeil (literalment, con cuirassat), on els tancs carregaven en forma de falca per poder contestar el foc en totes les direccions i per obligar els canons enemics a ajustar la distància al canviar d'objectiu.
A la Batalla de Kursk les reserves antitancs soviètiques farien fracassar el desplegament de tipus panzerkeil tant de la pinça sud, que avançaria lentament, com de la nord, que seria completament aturada.

## Referències

* 1 2 Phifer, 2012, p. 224.
* ↑ Rottman, 2004, p. 48.
* 1 2 Phifer, 2012, p. 225.

## Bibliografia

* Phifer, Michiko. A Handbook of Military Strategy and Tactics (en anglès). Vij Books India Pvt Ltd, 2012, p. 244. ISBN 9789382573289.
* Rottman, Gordon L. German Field Fortifications 1939-45 (en anglès). Osprey Publishing, 2004, p. 64. ISBN 9781841767611.

## Vegeu també

* Bateria d'artilleria
* Foc de contrabateria
* PaK 36 de 3,7 cm
* Pak 43 de 8,8 cm
# Medalla per la Conquesta de Berlín

La Medalla per la Conquesta de Berlín (Rus: Медаль «За взятие Берлина» – Transliterat: Medal "Za vsyatie Berlina") és una medalla de la Guerra Ofensiva de la Gran Guerra Patriòtica, creada el 9 de juny de 1945 per Stalin i atorgada a tots els soldats de l'Exèrcit Roig, Marina, Tropes del Ministeri de l'Interior (MVD) i Tropes del Comitè de Seguretat de l'Estat (KGB) que van participar en la batalla de Berlín del 22 d'abril al 2 de maig de 1945.
Penja a l'esquerra del pit, i se situa després de la Medalla per la Conquesta de Viena.
Va ser atorgada sobre un milió cent mil vegades. 600 soldats van ser nomenats Heroi de la Unió Soviètica, i 13 van rebre l'estrella d'or dues vegades (prop de 2,5 milions d'homes van prendre part en la batalla, juntament amb 6.250 tancs, 7.500 avions i 42.000 peces d'artilleria). L'any 2003 encara es condecorà a un veterà de la batalla, Anatoly Zelentsovu, d'Armènia, que va resultar ferit en la batalla i per diversos motius no la va rebre.
El 19 d'abril de 1945,el General d'Exèrcit Hrulev, ordenà al Comitè Tècnic d'Intendència elaborar els projectes de les medalles per la conquesta i l'alliberament de les ciutats fora dels límits de l'URSS. El 24 d'abril ja es presentaren els primers esbossos, i el 30 s'examinaren uns 116 dibuixos. D'entre els projectes escollits el gravador B. Andrianov va fer proves en metall el 3 de maig. L'autor del projecte definitiu va ser el pintor A.I. Kuznetsov, autor també d'altres condecoracions.
Segons decret de 5 de febrer de 1951, un cop traspassava el posseïdor la família es quedava amb la medalla i el seu certificat.

## Disseny

És una medalla de coure amb la inscripció ЗА ВЗЯТИЕ БЕРЛИНА ("La Conquesta de Berlín") a la part superior. A sota hi ha una corona de fulles de roure i a la punta superior hi ha una estrella. Al revers hi ha la inscripció "2 МАЯ 1945" (2 maig 1945) i una estrella de 5 puntes.
Es suspèn sobre un galó pentagonal amb dues franges vermelles als costats de 6mm d'ample, i al mig, hi ha el galó de l'Orde de Glòria (tres franges negres separades per dues taronges, totes de la mateixa mida) de 12mm d'ample

## Vegeu també

* Medalla per la Conquesta de Budapest
* Medalla per la Conquesta de Königsberg
* Medalla per la Conquesta de Viena
* Medalla de la victòria sobre Alemanya en la Gran Guerra Patriòtica 1941-1945
# Der Panzerbär

El diari Der Panzerbär o «L'Ós Cuirassat» va ser probablement el diari més efímer de la història. Durant una setmana va ser la portaveu de la resistència del Partit Nacional Socialista dels Treballadors Alemanys (NDSAP) contra la imminent caiguda de la ciutat de Berlín, durant la batalla de Berlín el 1945, dos dies abans que el diari oficial del nazisme, el Völkischer Beobachter va cessar. El nom és compost de «Bär» o os, símbol de Berlín amb el prefix panzer- que significa cuirassat. Tenia com a capçalera «Diari de lluita per als defensors de Gross-Berlin».
Al seu primer número publicava l'advertiment que incitava al que —després de la guerra— va ser considerat com crims de la fase final:
| « | Cadascú que propagui o aprovi mesures que afebleixen la nostra força de resistència és un traïdor. Se l'ha de fusillar o penjar immediatament! Aquest ordre val també, quan pretendrien que tals mesures haguessin estat encarregades pel Gauleiter i ministre del Reich Goebbels, tot i que pretesament ordenades pel mateix Führer. | Text original | » |
| — Donat al quarter general del Führer, el 22 d'abril del 1945, signat Adolf Hitler ||||

## Referències

* ↑ Kreutzmüller, Christoph; Weigel, Bjoern. «Der Angriff». A: Wolfgang Benz. Publikationen (en alemany). 6. Walter de Gruyter, 2013, p. 19. ISBN 9783110305357.
* ↑ Heukenkamp, Ursula. Unterm Notdach: Nachkriegsliteratur in Berlin 1945-1949. Erich Schmidt Verlag, 1996, p. 453. ISBN 9783503037360.
* ↑ Kuby, Erich «Die Russen in Berlin 1945» (en alemany). Der Spiegel, 21, 19-05-1965.
* ↑ Kampfblatt für die Verteiger Gross-Berlins

## Enllaços externs

* «Frontís de l'edició del 29 d'abril del 1945». LEMO, Lebendiges Museum Online.
# Anaxímenes de Làmpsac

Anaxímenes (en grec antic: Ἀναξιμένης, llatí: Anaximenes) fou un retòric i historiador de l'antiga Grècia, natural de Làmpsac, fill d'Arístocles i deixeble del gramàtic Zoilos i del filòsof Diògenes el Cínic.
Era contemporani d'Alexandre el Gran, a qui es diu que havia instruït, i a qui va acompanyar a la seva expedició a Àsia, segons diuen la Suda i Eudòxia Macrembolitissa. Pausànias diu que va salvar la seva ciutat de les ires d'Alexandre, quan els seus habitants s'havien posat al costat dels perses. Els ciutadans de Làmpsac li van dedicar una estàtua a Olímpia.
Va escriure tres llibres: una història de Filip de Macedònia formada almenys per 8 volums. Una història d'Alexandre el gran en almenys dos volums. Una història de Grècia que Pausànias anomena τὰ ἐν Ἕλλησιν ἀρχαῖα, però que és citada amb més freqüència com πρώται ἱστορίαι o πρώτη ἱστορία per Ateneu de Nàucratis i Diodor de Sicília, en 12 volums, que explica la història de Grècia des de les primeres èpoques fins a la Batalla de Mantinea i la mort d'Epaminondes. Era un retòric molt hàbil, i en aquesta obra calumniava les tres ciutats més importants de Grècia, Esparta, Atenes i Tebes, que va publicar amb el nom de Teopomp, el seu enemic personal, tot imitant-ne l'estil. Aquesta obra va circular per tota Grècia, i va contribuir al desprestigi de Teopomp. Plutarc diu que l'obra estava plena de discursos retòrics mal composts, i la censura obertament.
Anaxímenes va tenir certa reputació com a professor de retòrica i com a orador, tant a les assemblees com als tribunals de justícia, segons Dionisi d'Halicarnàs, i també va escriure discursos per a altres oradors.

## Referències

* ↑ Anaximenes a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 166-167
# Selèucia (tema)

El tema de Selèucia (en grec medieval θέμα Σελευκείας) va ser un tema o província civil i militar de l'Imperi Romà d'Orient, situat a la costa sud d'Anatòlia i que tenia per capital Selèucia (avui Silifke).

## Història

Durant l'Antiguitat tardana, el port de Selèucia va ser la ciutat principal de la província d'Isàuria. Era la seu del comes d'Isàuria, el governador de la província. Al segle viii, Selèucia era una regió governada per primera vegada per un turmarca (dirigent d'una turma, una divisió d'un tema), i després per un drungari, que estava sotmès a l'autoritat del tema naval dels Cibirreotes. Al començament del segle ix, Selèucia va passar a ser una petita clisura, és a dir una província fortificada fronterera situada entre els temes dels Cibirreotes, dels Anatòlics, de Capadòcia i dels territoris de Cilícia que pertanyien als abbàssides al llarg del riu Lamos. Segons els geògrafs àrabs Qudama ibn Ja'far i Ibn Khurradàdhbih, al segle ix, la clisura tenia la ciutat de Selèucia com a capital, 10 fortaleses i un exèrcit de 5.000 homes, inclosos 500 cavallers.
La clisura es va convertir en un tema durant el regnat de Romà Lecapè, probablement cap al 927-934. Segons el De Thematibus de Constantí VII, el tema tenia dos comandaments, un per a l'interior del territori i un altre per a la costa.
La província va caure en mans dels seljúcides després de la batalla de Mantziciert, el 1071. Les regions muntanyoses de l'interior estaven habitades principalment per armenis que s'hi havien establert durant el segle anterior. L'Imperi Romà d'Orient va recuperar el control de la regió cap als anys 1099-1100 i van tornar a fortificar Selèucia i Còricos. Selèucia va ser la seu d'un governador militar (Dux). La província es va mantenir sota l'Imperi fins al voltant del 1180 quan va ser conquerida pels armenis de Cilícia.

## Referències

* 1 2 3 Kajdan, Aleksandr P. The Oxford Dictionary of Byzantium. Nova York; Oxford: Oxford University Press, 1991, p. 1866. ISBN 9780195046526.
* 1 2 3 4 5 6 7 Hild, Friedrich; Hansgerd Hellenkemper. Kilikien und Isaurien. Viena: Verlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, 1990, p. 62. 67-74, 403. ISBN 9783700118114.
* ↑ Pertusi, A. (ed.). Constantino Porfirogénito de thematibus. Ciutat del Vaticà: Biblioteca Apostolica Vaticana, 1952, p. 147-148.
* ↑ Oikonomides, Nicolas. Les listes de préséance byzantines des IXe et Xe siècles. París: Centre Nacional de la Recerca Científica, 1972, p. 250.
# Fumio Kishida

Fumio Kishida, en japonès 岸田 文雄 (Kishida Fumio) (Shibuya, 29 de juliol de 1957) és un polític japonès, primer ministre del Japó des del 4 d'octubre de 2021 i president del Partit Liberal Democràtic (PLD) des del 29 de setembre de 2021 fins a l'1 d'octubre de 2024, quan va dimitir per un escàndol de finançament irregular.

## Biografia

Membre de la Cambra de Representants del Japó, anteriorment va exercir com a ministre d'Afers Exteriors del 2012 al 2017 i com a ministre de Defensa en funcions el 2017. Del 2017 al 2020, també va presidir el Consell de Recerca en Polítiques del PLD. Va guanyar el 4 d'octubre de 2021 les primàries del PLD de 2021, amb el 60,2% dels vots en la segona volta, contra Taro Kono.

### Primer ministre

Va succeir l'anterior líder del partit, Yoshihide Suga, com a primer ministre del Japó el 4 d'octubre de 2021. Després de les eleccions generals japoneses de 2021 va mantenir el primer càrrec, tot i que el LDP va perdre 25 escons, formant un nou govern de coalició amb Kōmeitō.
Durant un acte electoral a Wakayama va ser objecte d'un atemptat el 15 d'abril de 2023.
El 14 d'agost de 2024, Fumio Kishida va anunciar que ja intentaria revalidar com a president del LDP a les eleccions previstes al setembre, i posaria fi al seu mandat com a primer ministre.

## Referències

* ↑ «Fumio Kishida». ésAdir. CCMA. [Consulta: 6 octubre 2021].
* ↑ «Eleccions al Japó: un gegant castigat per la crisi decideix si fa fora el partit de Shinzo Abe». El Nacional, 26-10-2024. [Consulta: 4 novembre 2024].
* ↑ «Fumio Kishida enters LDP leadership race as party sets voting plan» (en anglès). The Japan Times. [Consulta: 26 agost 2021].
* ↑ «Fumio Kishida serà el nou primer ministre del Japó». Ara, 29-09-2021. [Consulta: 6 octubre 2021].
* ↑ «Fumio Kishida: Japan's new prime minister takes office» (en anglès). BBC News, 04-10-2021.
* ↑ «Fumio Kishida, nou primer ministre del Japó». El Punt Avui, 04-10-2021. [Consulta: 6 octubre 2021].
* ↑ «Fumio Kishida re-elected Japan PM, Yoshimasa Hayashi named foreign minister» (en anglès). Kyodo News, 10-11-2021. [Consulta: 4 novembre 2024].
* ↑ «Evacuat el primer ministre japonès per un explosiu en un acte electoral». El Punt Avui, 15-04-2023. [Consulta: 28 octubre 2024].
* ↑ Lee, Michelle Ye Hee; Inuma, Julia Mio. «Japanese Prime Minister Fumio Kishida to step down next month» (en anglès). Washington Post, 14-08-2024. [Consulta: 10 novembre 2024].
# Sòcrates de Bitínia

Sòcrates (Socrates, Σωκράτης) fou rei de Bitínia, conegut com a Sòcrates el Bo (χρηστός). Era germà de Nicomedes IV i a la mort del seu pare comú Nicomedes III (91 aC), Sòcrates, enemic de Roma, es va revoltar i va enderrocar a son germà amb ajut del Regne del Pont. Nicomedes IV va anar a Roma per reclamar davant el senat romà el qual es va pronunciar al seu favor i va declarar la guerra a Sòcrates reinstaurant a Nicomedes al tron (89 aC)
Poc temps després (88 aC) el rei Mitridates VI Eupator del Pont, va convèncer Sòcrates de fer un nou intent, segons es diu contra el seu propi desig; amb l'ajut d'un exèrcit del Pont, que va vèncer a la batalla del riu Amneius, Sòcrates es va apoderar fàcilment altre cop del poder. El 84 aC Nicomedes IV fou restaurat pels romans després de la pau. Sòcrates va fugir a la cort de Mitridates, però aquest el va fer matar.
Memnó diu que quan va regnar va agafar el nom de Nicomedes V.

## Referències

* ↑ Herbert Bunbury, Edward. «Socrates». A: William Smith (ed.). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès). Londres: John Murray, 1870.
# Carbonat de bari

El carbonat de bari (BaCO₃), és un compost iònic inorgànic format per cations Ba$^{2+}$ i anions carbonat, CO$_3$$^{2-}$. És el principal component del mineral anomenat witherita. És un compost químic que es fa servir en verí de rata, maons, vernissos ceràmics i ciment.

## Preparació

El carbonat de bari és fabricat comercialment a partir de sulfur de bari tant per tractament amb carbonat de sodi (sosa) a 60-70 °C com fent passar diòxid de carboni a 40-90 °C.
    BaS + Na₂CO₃ → BaCO₃ + Na₂S
    BaS + CO₂ + H₂O → BaCO₃ + H₂S
En el procés amb sosa, el carbonat de sodi sòlid o dissolt és afegit a una solució de sulfur de bari, i el precipitat de carbonat de bari és filtrat, rentat i assecat.

## Reaccions

El carbonat de bari reacciona amb àcids com l'àcid clorhídric per formar sals de bari solubles, com el clorur de bari:
    BaCO$_{3(s)}$ + 2 HCl$_{(aq)}$ → BaCl$_{2(aq)}$ + CO$_{2(g)}$ + H₂O$_{(l)}$
Tanmateix, la reacció amb àcid sulfúric és pobra, perquè el sulfat de bari és altament insoluble.

## Usos

El carbonat de bari és àmpliament utilitzat en la indústria ceràmica com un component dels vernissos. Actua com a fundent, un agent cristal·litzant que es combina amb certs òxids de colors per produir colors únics que no es poden obtenir fàcilment mitjançant altres mètodes. El seu ús és polèmic perquè alguns reclamen que pot lixiviar dels vernissos als aliments i begudes. Per proporcionar un ús segur, es fa servir sovint el BaO en forma de frita.
En la indústria del maó, rajola i ceràmics, el carbonat de bari és afegit a les argiles per precipitar sals solubles (sulfat de calci i sulfat de magnesi) que causen eflorescències.

## Referències

* ↑ Patnaik, Pradyot. McGraw-Hill. Handbook of Inorganic Chemicals (en anglès). ISBN 0-07-049439-8.