OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bredda

Bredda és un grup de música català d'un estil de fusió de rock, rap i reggae i que va néixer a l'Urgell l'estiu del 2018. Es defineixen com a "grup que vol mostrar un vessant reivindicatiu sense deixar de banda un missatge d'esperança". Preveuen estrenar el seu primer disc la primavera del 2021.
Van ser els guanyadors de l'Engresca't del 2021 de la Telecogresca, que els permetrà actuar en aquest festival juntament amb Los Chikos del Maíz i Lágrimas de Sangre.
El senzill «Urquinaona» és una cançó reivindicativa que commemora la batalla d'Urquinaona del 18 d'octubre de 2019, publicat just un any després.

## Discografia

* «Caminant» (senzill, 2018)
* «SCRIB» (senzill, 2019)
* «Petits detalls» (senzill, 2020)
* «Urquinaona» (senzill, 2020)
* «Resiliència» (àlbum, 2022)
* «Gritos de Revolución» (senzill, 2023)
* «Vibres» (senzill, 2023)

## Referències

* 1 2 «Bredda presenta el seu nou single». Ràdio Tàrrega. [Consulta: 1r març 2021].
* ↑ «El grup lleidatà Bredda, guanyador del concurs Engresca't de la Telecogresca». [Consulta: 1r març 2021].
* ↑ «Els lleidatans Bredda llancen diumenge el seu nou single, ‘Urquinaona’». La Mañana, 12-10-2020. [Consulta: 1r març 2021].
* ↑ «Caminant, de l'àlbum "Caminant" (Bredda)». Viasona. [Consulta: 1r març 2021].
* ↑ «SCRIB (Bredda)». Viasona. [Consulta: 1r març 2021].
* ↑ «Petits detalls, de l'àlbum "Petits detalls" (Bredda)». Viasona. [Consulta: 1r març 2021].
* ↑ «Bredda presenta el seu nou single, ‘Urquinaona’» (en castellà), 18-10-2020. [Consulta: 1r març 2021].
* ↑ Disturbios, Don. «Bredda, crítica de su disco Resiliència en Mondo Sonoro (2022)» (en castellà), 29-04-2022. [Consulta: 28 octubre 2023].

## Enllaços externs

* https://www.lleida.com/noticia_canal/bredda-o-com-complir-un-somni [Consulta: 27è març 2021].
* https://www.segre.com/noticies/guia/2021/05/07/la_festa_major_la_udl_arriba_riu_133947_1111.html [Consulta: 10è maig 2021]
# Brutus

«Brutus» fou el cognom d'una família romana, els Juni Brutus, que foren importants durant tots els segles de la República. Els membres més destacats foren:
* Luci Juni Brutus, instaurador de la República, fou un dels dos primers cònsols de Roma.
* Marc Juni Brutus, polític i militar del partit republicà, fou derrotat a la Segona Guerra Civil, perdonat per Cèsar, participà en l'assassinat de Cèsar i fou derrotat finalment a la Tercera Guerra Civil pels cesarians, Octavià i Marc Antoni; se suïcidà després de la batalla de Farsàlia.
* Dècim Juni Brutus, polític i militar del partit cesarià, fou company de Cèsar en la Guerra de les Gàl·lies i combaté al seu costat a la Segona Guerra Civil, posteriorment canvià de bàndol i participà en el seu assassinat; morí durant la Tercera Guerra Civil.
Inspirat en algun d'aquests tres personatges o fent-hi referència, «Brutus» també serveix per anomenar:
* Brutus, tractat d'oratòria de Ciceró escrit el 46 aC i dedicat a Marc Juni Brutus
* Brutus, bust de Miquel Àngel que representa Marc Juni Brutus
* Brutus Capitolí, bust romà d'època republicana considerat una representació de Luci Juni Brutus
* Brutus (grup musical), grup de post-hardcore belga de la província de Brabant Flamenc (Bèlgica)
* Brutus de Bretanya, personatge mitològic sorgit en les llegendes medievals britàniques, descendent d'Enees i fundador de Bretanya
* Gilbert Brutus (Rosselló, 1887-1944), jugador de rugbi
* Brutus Hamilton (Estats Units, 1900-1970), atleta

## Vegeu també

* Brut
* Et tu, Brute?
# Cadme de Zancle

Cadme (en grec antic: Κάδμος) fill d'Escites, fou un governant de l'antiga Grècia reconegut per la seva gran integritat.
Va ser enviat per Geló I de Gela a Delfos el 480 aC amb grans tresors durant la segona guerra mèdica per esperar el resultat de la batalla entre grecs i perses, per donar-los als perses si guanyaven o retornar-los en cas contrari. Després de la derrota de Xerxes I de Pèrsia a la Batalla de les Termòpiles va tornar a Sicília amb els tresors de què es podia haver apropiat fàcilment.
Heròdot diu que era natural de l'illa de Cos, i que va ser tirà de l'illa succeint al seu pare, però va donar voluntàriament la llibertat als illencs i se'n va anar a Sicília i es va establir a Zancle, que poc més tard seria reanomenada Messana. Müller pensa que en realitat era fill del tirà Escites de Zancle, que fou expel·lit del poder per la gent de Samos (497 aC) i va fugir a Pèrsia, on probablement va obtenir la tirania de Cos, que va exercir fins a la seva mort. Quan el fill va tornar a Zancle el va acompanyar el poeta Epicarm.

## Referències

* ↑ Cadmus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 524-525
# Camp de batalla

Camp de batalla és el lloc on dos exèrcits lliuren una batalla o un combat. Un exemple és el Pas de l'Ebre. La batalla de l'Ebre, l'últim i definitiu enfrontament de la Guerra Civil espanyola, es produeix en aquest pas, a l'altura de Miravet, tot convertint-se en el terreny on s'enfronten, per darrer cop, els bàndols republicà i franquista.
# Capella de la Pedra Sagrada

La Capella de la Pedra Sagrada és una capella situada al terme de Calvià, Mallorca. Fou erigida el 1929 i concebuda per Antoni Maria Alcover durant el setè centenari de la Conquesta de Mallorca, i és d'estil neoromànic. Es troba al Coll de la Batalla, on es va produir la batalla de Portopí, i s'alça sobre la pedra que, segons la llegenda, hauria servit d'altar per la missa d'abans de la batalla del dia 12 de setembre, la primera missa dita a l'illa. Alternativament, s'ha dit que sobre aquesta missa hauria estat el funeral dels Montcada, i així hauria estat l'endemà de la batalla.
Parteix del model de les esglésies de repoblació que es bastiren després de la conquesta de l'illa, abans de l'arribada del gòtic ple, de petites dimensions. La decoració es concentra a la façana, amb un portal atrompetat format per arquivoltes i pels seus corresponents brancals d'ordre lliure, sobre un pedestal. En el timpà apareix un relleu escultòric amb l'escena de la Crucifixió. Normalment es troba tancat, i solament l'obren el diumenge de l'Àngel pel pancaritat que se celebra. Fou beneïda el 12 de setembre pel bisbe de Barcelona Josep Miralles i Sbert.

## Referències

* ↑ Vinas, Agnès; Vinas, Robert. La conquesta de Mallorca. Palma: Moll, 2007, p. 62. ISBN 9788427308855.

## Enllaços externs

* Itineraris històrics Arxivat 2020-04-12 a Wayback Machine.
* Cosetes de la nostra terra i altres
# Casa i Torre de Los Lujanes

La casa i torre de Los Lujanes, a la plaça de la Vila de Madrid, és un dels conjunts arquitectònics més antics de la capital d'Espanya. Casa i torre daten d'èpoques diferents, podent datar-se la torre a principis del segle xv, i la casa a la fi d'aquest mateix segle. Va ser residència de Gonzalo García d'Ocaña, comptador major del Regne fins que en 1450 va ser comprada per Pedro de Luján, cambrer del rei, per 181 000 maravedíes.

## Característiques

El conjunt, d'estil mudèjar (la torre té una porta de ferradura en la seva façana del carrer del Codo), consta d'un caserón senyorial i una robusta torre alamborada rematada per una torreta amb coberta a quatre aigües. La casa, de planta irregular i amb un pati central, va ser reconstruïda per Juan de Luján en 1494, i en ella va residir la família de Los Lujanes anomenats de San Salvador, fins a la defunció de María de la Penya de França Casimira Luján, IV comtessa de Castroponce.
Si ben bé no hi ha dades contrastades, la tradició oral i alguns autors, afirmen que el rei Francesc I de França va residir al voltant d'un any a la torre, mentre esperava al condicionament d'algunes estades en el Reial Alcàsser, durant la seva captivitat després de ser capturat en la batalla de Pavía en 1525.
Atès que era un dels edificis més alts de la capital, probablement el més alt dels edificis civils, a principis del segle segle xix es va triar la torre per situar una estació del telègraf òptic de la línia Madrid-Aranjuez. Des de 1858 es va convertir en seu de diverses societats i entitats, com la Societat Econòmica Matritense d'Amics del País, la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques o la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.
Poc abans d'aquest últim ús, el Govern va realitzar uns treballs de condicionament i rehabilitació que van desvirtuar considerablement l'aspecte original de l'immoble. Per això, en 1910 l'ajuntament va encarregar a l'arquitecte Luis Bellido González la restauració per retornar a l'edifici el seu aspecte inicial. L'última remodelació va ser obra de Fernando Chueca Goitia.

## Troballes arqueològiques

Durant unes reformes en 1886 en les quals es va demolir una golfa, va aparèixer una de les baralles espanyoles més antigues que es conserven. Es denomina Baralla de Ayet pel seu impressor. Actualment es conserva en la Reial Acadèmia d'Història.

## Referències

* ↑ Luján, Emilio.Luján, historia de un linaje madrileño. Editorial La Rana. Madrid 2012.
* ↑ Tesoros de la Real Academia de la Historia, Real Academia de la Historia (Spain), Patrimonio Nacional, Real Academia de la Historia, 2001, 381 páginas.

## Enllaços externs

* Casa i Torre dels Lujanes Arxivat 2018-10-05 a Wayback Machine. en la base de dades del Col·legi d'Arquitectes de Madrid
# Engebret Skogen

Engebret Engebretsen "Embret" Skogen (Løten, Hedmark, 20 d'agost de 1887 – Hamar, Hedmark, 4 de setembre de 1968) va ser un tirador noruec que va competir a començaments del segle xx. Fou avi del patinador de velocitat Dag Fornæss.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, on va disputar dues proves del programa de tir. Guanyà la medalla de bronze en la competició de rifle militar, 3 posicions i fou 31è en la de rifle lliure, 300 metres tres posicions.

## Referències

* 1 2 «Embret Skogen Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 14 de desembre 2012. [Consulta: 14 juny 2017].
# Vestíbul

Un vestíbul (vestibulum en llatí) o atri és un espai o conjunt de cambres gran i extens en un teatre, òpera, sala de concerts, fira de mostres, cinema, etc. adjacents a l'auditori. Es tracta d'una àrea de descans per als espectadors i un lloc utilitzat especialment abans de la funció i durant els descansos, però també com a lloc de celebracions després de la funció. Està moblat i és prou gran per permetre als espectadors fer una passejada, conversar i seure. Els vestíbuls s'adornen comunament amb obres d'art, exposicions permanents o temporals relacionades amb l'activitat de la institució i disposen d'un ambigú o petit bar. D'altra banda, el vestíbul pot ser el lloc central d'alguns esdeveniments com ara preestrenes, reunions amb artistes, congressos, conferències, etc. De vegades, com és el cas dels grans teatres d'òpera, per designar el vestíbul es fa servir la paraula francesa foyer.
Un vestíbul és, també, generalment un passadís ample, dissenyat especialment, que envolta el rebedor principal d'un edifici (d'oficines, un hotel, etc.) En un hotel, el vestíbul és una sala gran d'entrada que comunica l'exterior amb la recepció i altres dependències i serveis: cafeteria, restaurant, ascensors, salons, etc. En una casa, el vestíbul acostuma a ser una àrea petita o una cambra adjacent a la porta davantera a través de la qual s'accedeix a una altra habitació.

## Història

Els grecs no van usar atris però sí vestíbuls i els anomenaven prodomos o prothyron (més aviat, porxo columnat). El nom de vestíbul es va agafar perquè es conservava en ell un foc sagrat en honor de Vesta semblant al que conservaven les vestals. Eren comunes en els antics temples grecs. A causa de les tècniques de construcció disponibles a l'època, no era possible construir grans llums. En conseqüència, moltes entrades tenien dues files de columnes que sostenien el sostre i creaven un espai diferent a l'entrada.
A les cases romans o domus, el vestíbul era un espai entre l'interior d'un edifici i el carrer. Era bastant ampli, i s'havia de passar per ell abans d'entrar l'atri i allà esperaven que s'obrís la porta els que anaven a la casa. Per tancar el vestíbul probablement no hi hauria més que cancells o reixes de ferro en l'intercolumni del medi i podi en els altres intercolumnis.
A un cap del vestíbul tenia la seva cambra el porter, que anomenaven famulus atriensis.

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.293. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 8 desembre 2014].
* ↑ Diccionari enciclopèdic popular il·lustrat Salvat (1906 a 1914)

## Vegeu també

* Genkan
Viccionari
# Idiocetus

Idiocetus és un gènere extint de cetacis de la família dels balènids que tingueren una àmplia distribució entre el Miocè superior i el Pliocè superior. Se n'han trobat restes fòssils a Montopoli in Val d'Arno (Itàlia) i Ajigasawa (Japó). Les espècies d'aquest grup eren igual de petites que la balena franca pigmea, el misticet més petit que viu avui en dia. Es caracteritzen per la forma de l'atles, que recorda una mica el dels seus parents propers del gènere Balaenotus, però amb diferències en la posició de les apòfisis transverses i la forma de l'os, més quadrada. El nom genèric Idiocetus significa 'cetaci singular'.
La taxonomia d'aquest gènere és bastant discutida. Les espècies I. laxatus i I. longifrons han estat traslladades als gèneres Parietobalaena i Aglaocetus, respectivament, mentre que I. tsugarensis és un nomen dubium.

## Referències

* 1 2 Entrada «Idiocetus» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 21 setembre 2023].
* ↑ Berta, 2017, p. 167.
* ↑ Bianucci i Landini, 2007, p. 80.
* ↑ Capellini, 1876, p. 7.
* ↑ Capellini, 1876, p. 6.
* ↑ Steeman, 2010, p. 64.

## Bibliografia

* Berta, A. The Rise of Marine Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2017. ISBN 9781421423265.
* Bianucci, G.; Landini, W. «Fossil History». A: Miller, D. L. Reproductive Biology and Phylogeny of Cetacea: Whales, Porpoises and Dolphins (en anglès). CRC Press, 2007, p. 35-94. ISBN 978-1-4398-4257-7.
* Capellini, G. «Sulle balene fossili toscane» (en italià). Atti dell'Accademia Nazionale dei Lincei, 3, 1876, pàg. 1-8.
* Steeman, M. E. «The extinct baleen whale fauna from the Miocene-Pliocene of Belgium and the diagnostic cetacean ear bones» (en anglès). Journal of Systematic Palaeontology, 8, 1, 2010, pàg. 63-80. DOI: 10.1080/14772011003594961.
# Cos d'Exèrcit del Maestrat

El Cos d'Exèrcit del Maestrat fou una unitat militar que va participar de la Guerra Civil Espanyola en el bàndol nacional. Va ser creat el 25 d'agost de 1938. El seu comandant en cap era el general de brigada d'Infanteria Rafael García-Valiño Marcén. Va participar en les ofensives d'Aragó, Ebre i Catalunya.

## Historial d'Operacions

Els seus orígens s'han de trobar en la denominada Agrupació d'Enllaç del general García Valiño, una barreja d'unitats que varen tenir un paper important a l'Ofensiva de Llevant. Aquesta agrupació va col·laborar amb el Cos d'Exèrcit de Galícia del General Aranda, el Cos d'Exèrcit de Castella del General Varela i el Cos d'Exèrcit de Navarra del General Solchaga, amb la missió de creuar el Maestrat i arribar a València. Això no obstant, García Valiño va ser detingut a la rodalia de Castelló de la Plana per les tropes republicanes de Gustavo Durán i Menéndez López.
Després del seu fracàs a Llevant, les tropes de García Valiño (reconvertides en el Cos d'Exèrcit del Maestrat) varen ser enviades a participar en la Front de l'Ebre per fer front a l'ofensiva republicana del Coronel Modesto. El 3 de setembre, juntament amb les tropes del Cos d'Exèrcit Marroquí del General Yagüe, llencen un contraatac per avançar uns quants quilòmetres amb un gran nombre de baixes i ferits. Tot i això, poden aixecar el setge republicà sobre Gandesa que es mantenia des del mes de juliol i tornar a controlar la localitat de Corbera que ha quedat reduïda a runes. A començaments de novembre va tenir lloc la darrera i definitiva contraofensiva: després d'una llarga i sagnant lluita obliguen a que les tropes de l'Exèrcit Popular republicà a creuar novament el riu Ebre de retorn a les seves posicions inicials. Al desembre de 1938 participa en el trencament del Front del Segre i més endavant en l'Ofensiva de Catalunya arribant fins a la frontera francesa. En el mes de març va participar en l'Ofensiva final, que els durà fins a Ciudad Real i el final de la guerra.

## Cos d'Exèrcit del Maestrat

El Cos d'Exèrcit del Maestrat estava dividit en les següents unitats:
* La 1a Divisió de Navarra
* La 74a Divisió la Leona
* La 82a Divisió
* La 84a Divisió
* La 13a Divisió

## Referències

* ↑ Hugh Thomas (1976); pàg. 893
* ↑ Hugh Thomas (1976); pàg. 894
* 1 2 3 Hugh Thomas (1976); pàg. 906
* ↑ Hugh Thomas (1976); pàg. 917

## Bibliografia

* Casas de la Vega, Rafael (1975); Las Milicias Nacionales, Editora Nacional, Madrid, 1974 ISBN 84-276-1154-4
* Engel Masoliver, Carlos (1999); Historia de las Divisiones del Ejército Nacional 1936-1939, Almena, Madrid, 2010, ISBN 978-84-92714-17-9
* Hugh Thomas (1976); La Guerra Civil Española. Ed. Grijalbo (Barcelona). ISBN 84-253-2767-9
# Creu del Camp de sa Batalla

La creu del Camp de sa Batalla és una creu erigida en memòria del rei Jaume III de Mallorca a l'indret on perdé la vida el 1349 a Llucmajor, Mallorca.
Aquesta creu està situada prop de l'entrada de Llucmajor, a la carretera Ma-19A, antiga carretera que unia Llucmajor amb Palma passant per s'Aranjassa. Es tracta d'un monument erigit per l'Ajuntament de Llucmajor l'any 1949 en memòria del rei Jaume III, que perdé la vida a la batalla de Llucmajor en aquest indret, anomenat Camp de sa Batalla, lluitant contra les tropes de Pere IV el Cerimoniós, sis-cents anys abans, el 1349. El monument fou dissenyat per l'arquitecte Gabriel Alomar i Esteve i restaren sense construir una escalonada i uns arcs apuntats per manca de pressupost. La creu és sobre una base cúbica de marès a la qual s'accedeix per set escalons. Hi destaquen dues inscripcions: a l'anvers TVI MEMORES TVI 1349-1949, i al revers IACOBO III MAIORIC. REGI. MVNVS. Té el fust octogonal, amb quatre escuts.

## Referències

* ↑ Calviño, C; Clar, J.; Grimalt, M. Llucmajor. Palma: Hora Nova, 2000 (Guia dels pobles de Mallorca).
# Dia dels Orangemen

El Dotzè (també anomenat el Gloriós Dotzè o Dia dels Orangemen. En anglès, The Twelfth) és una celebració protestant d'Irlanda del Nord celebrada el 12 de juliol. Es va celebrar per primera vegada a la fi del segle xviii a l'Ulster o Irlanda del Nord. Celebra la Revolució Gloriosa (1688) i la victòria del rei protestant Guillem d'Orange sobre el rei catòlic Jaume II a la batalla del Boyne (1690), que va començar l'ascendència protestant a Irlanda. La festa és precedida, la nit anterior, per les fogueres de l'Eleventh Night.

## Referències

* ↑ «Bank holidays - nidirect». Nidirect.gov.uk, 19-10-2015. [Consulta: 15 gener 2018].
* ↑ «Why are huge bonfires lit across Northern Ireland on Eleventh Night?» (en anglès). Belfast Telegraph, 11-07-2019 [Consulta: 7 desembre 2020].

## Enllaços externs

* The Twelfth in pictures BBC News, 12 juliol 2006
* Gallery Orange Chronicle
* North Belfast parade passes peacefully RTÉ News, 12 de juliol de 2006
# Districte de Šumadija

El Districte de Šumadija (en serbi: Šumadijski okrug, Шумадијски округ) és un dels 18 ókrug o districtes en què està dividida la Sèrbia central, la regió històrica de Sèrbia. Té una extensió de 2.387 km², i segons el cens del 2011, 290.900 habitants. La seva capital administrativa és la ciutat de Kragujevac. Els municipis que componen el districte són: Kragujevac (dividida en 5 municipis), Aranđelovac, Topola, Rača, Batočina, Knić i Lapovo.

## Cultura i Història

A les proximitats de Kragujevac s'hi troben diversos monestirs medievals, incloent-hi el monestir de l'anunciació Divostin del segle xiii; el monestir de Sant Nicolau, que es creu que ja exisita a l'època de la batalla de Kosovo el 1389; i el monestir de Drača.
El 1833 es va fundar l'Escola de Gramàtica de Kragujevac, la primera escola de gramàtica del serbi al sud dels rius Sava i Danubi. Els darrers 50 anys, aquest símbol de l'aprenentatge serbi s'ha convertit en un símbol de dol: al parc per a la memòria de Šumarice s'hi erigeix un monument dedicat als alumnes i professors d'aquesta escola de gramàtica que foren executats a la Segona Guerra Mundial. Amb l'objectiu de fer-ne un exemple de terror per a Sèrbia, els feixistes alemanys van executar 7.000 ciutadans de Kragujevac en un sol dia, el 21 d'octubre de 1941. Entre ells s'hi trobaven 300 alumnes i 18 professors, incloent-hi 15 nois d'entre 8 i 15 anys.

## Economia

Avui en dia Kragujevac és un centre industrial modern de Sèrbia. El negoci més conegut és la fàbrica de cotxes Zastava, ara part de FIAT, que va fabricar el famós cotxe Yugo. També es poden destacar la fàbrica "21 Oktobar" (que fabrica components d'automòbils) i la manufactura d'armes de Zastava Arms.

## Enllaços externs

* Oficina d'Estadística de Sèrbia(anglès)(serbi)
Nota: Tot el material oficial editat pel Govern de Sèrbia és públic per llei. La informació s'ha extret de srbija.gov.rs.
| | Belgrad (capital) | Districte de Pomoravlje |
| Districte de Kolubara | | Districte de Pomoravlje |
| Districte de Moravica | Districte de Raška | |
# Dominga Ortiz Orzúa

Dominga Ortiz Orzúa (Canagua, 1 de novembre de 1792 - Caracas, 31 de desembre de 1875), va ser l'esposa del president veneçolà José Antonio Páez.

## Biografia

Els seus pares eren Francisco de Paula Ortiz, ramader, i Micaela Orzúa. Va quedar òrfena de pare i mare a una edat molt primerenca i va haver de ser criada pels seus oncles materns, els quals van passar a administrar les propietats heretadades dels seus pares.
Es va casar amb José Antonio Páez l'1 de juliol de 1809 al seu poble natal. Els va casar Fra José Simón Archila. D'aquest matrimoni en van néixer dos fills: Manuel A. Páez i Maria del Rosario Páez de Llamosas.
Després dels successos del 19 d'abril de 1810 a Caracas, el seu marit, José Antonio Páez, es va allistar a les files patriotes. En aquell moment va ser habitual vuere a Dominga Ortiz entre les files, i va començar a ser coneguda per la tropa com la Señora en senyal de respecte. El 1816 va organitzar a un grup de dones a Valle de la Pascua per atendre i curar als ferits de l'exèrcit que lluitaven per l'emancipació, cosaa que li ha valgut ser considerada la primera infermera de l'exèrcit patriota.
Després del triomf en la batalla de Carabobo, Páez es va enamorar de Barbarita Nieves i es va apartar d'Ortiz, que va tornar a Barinas i desaparèixer de la vida pública. Va reaparèixer cap a 1849, quan posen a la presó al general José Antonio Páez. Dominga Ortiz el visitava juntament amb la seva filla Maria al calabós del castell de Cumaná i va començar a realitzar diligències per a obtenir un indult que finalment va aconseguir.
Arran de la detenció de José Antonio Páez, tots els béns de l'antiga parella va ser confiscats per l'estat. Tot i que Dominga Ortiz va lluitar per recuperar-los, no ho va aconseguir i va morir en la pobresa a la ciutat de Caracas al 31 de desembre de 1875.

## Referències

* 1 2 3 4 Morón, 1980.
* 1 2 3 Hernández, 1998.
* ↑ Urdaneta, 1995.
* ↑ «Primeras Damas de Venezuela» (en castellà). Venciclopedia. Arxivat de l'original el 2011-10-03. [Consulta: 14 març 2021].
* ↑ Cova, 1947.
* ↑ «Doña Dominga Ortiz, esposa del gral. Páez» (en castellà). Venezuela de antaño. [Consulta: 14 març 2021].
* 1 2 «DOMINGA ORTIZ DE PÁEZ» (en castellà). Crónicas de Pedraza. [Consulta: 14 març 2021].

## Bibliografia

* Cova, J.A.. El centauro. Vida del José Antonio Páez caudillo venezolano y Brigadier del ejército argentino (en castellà). Buenos Aires: Editorial Venezuela, 1947.
* Hernández, Serafín. Gran Enciclopedia de Venezuela (en castellà). Caracas: Editorial Globe, 1998. ISBN 980-6427-00-9 i 980-6427-10-6.
* Morón, Guillermo. Los Presidentes de Venezuela 1811-1979 (en castellà). Caracas: Ediciones Meneven, 1980.
* Urdaneta, Ramón. Los presidentes: 1811-1863 (en castellà). Fondo Editorial Venezolano, 1995. ISBN 978-980-07-2471-2.