OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# François de Neufville de Villeroy

François de Neufville de Villeroy, duc de Villeroy (7 d'abril, 1644 - 18 de juliol, de 1730), fou un militar i aristòcrata francès al servei de Lluís XIV de França durant la Guerra de Successió Espanyola. Nomenat comandant en cap de l'exèrcit francès al front italià després de la destitució de Nicolas Catinat, també fou derrotat pel Príncep Eugeni de Savoia a la batalla de Chiari i finalment capturat a la batalla de Cremona. Fou substituït pel Duc de Vendôme.

## Perfil biogràfic

El Duc de Villeroy provenia d'una família noble que s'havia aixecat en prominència durant el regnat de Carles IX de França. El seu pare Nicolas de Neufville marquès de Villeroy havia estat Mariscal de França i governador durant la joventut del rei Lluís XIV de França, qui més tard el nomenà duc.

## Expedient militar

El 1693, sense haver exercit cap comandament realment important se'l nomenà Mariscal de França, gràcies a la seva amistat amb Lluís XIV.

### Guerra dels 9 Anys

El 1695, durant la Guerra dels Nou Anys, de resultes de la mort de François Henri de Montmorency-Bouteville, duc de Luxemburg, obtingué el comandament de l'exèrcit francès a Flandes. Guillem III el trobà un adversari molt més fàcil de derrotar que no pas el duc de Luxemburg.
Villeroy fou responsable de l'absurd bombardeig de Brussel·les el 1695 que obligà a reconstruir-la totalment. Paradoxalment, a causa d'aquest fet, Brussel·les presenta hui en dia una regularitat i unió d'arquitectura característiques.

### Guerra de Successió Espanyola

El 1701 Villeroy fou destinat a Itàlia per substituir Nicolas Catinat, però fou derrotat ràpidament pel Príncep Eugeni de Savoia a la batalla de Chiari. El febrer de 1702 queia presoner durant la batalla de Cremona, fent-se famosa entre els seus propis soldats la rima:
   "Pel favor de Bellone, i per una felicitat sense igual, Hem conservat Cremona --i perdut el nostre general !!"
Efectivament les tropes franceses conservaren Cremona i el resultat de la batalla fou neutral.
Després de ser alliberat, Villeroy fou destinat al front continental on s'enfronta al Duc de Marlborough als Països Baixos. Més aviat per les dificultats internes de Marlborough amb els comissaris aliats holandesos que per la mateixa habilitat de Villeroy, el desastre es retardà, però el 1706 el Duc de Marlborough l'atacà i el derrotà definitivament a la batalla de Ramillies.
Lluís XIV consolava el seu vell amic amb el comentari, "A la nostra edat, un ja no té sort", però el destituí del comandament. A partir de l'aleshores, Villeroy visqué la vida d'un cortesà, i encara que considerat sospitós d'estar implicat en complots, mantingué la seva amistat amb Lluís XIV de França.

## Referències

* ↑ «François de Neufville de Villeroy». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Bernard Carp

Bernard "Berend" Carp (Sragi, Sumatra, Índies Orientals Neerlandeses, 17 d'abril de 1901 - Aerdenhout, 22 de juliol de 1966) va ser un regatista neerlandès que va competir a començaments del segle xx.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on va guanyar la medalla d'or en la categoria de 6,5 metres (1919 rating) del programa de vela, a bord de l'Oranje. Compartia tripulació amb el seu germà Johan Carp i Petrus Wernink.
Carp va finançar diverses expedicions ornitològiques durant la dècada dels cinquanta al sud-oest d'Africa, en especial a Namíbia. Va publicar la història d'aquestes expedicions en el seu llibre I Choose Africa.

## Referències

* 1 2 «Berend Carp Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 26 de desembre 2013. [Consulta: 17 novembre 2017].
# José Carlos Bauer

José Carlos Bauer, sovint conegut com a Bauer, (21 de novembre, 1925 – 4 de febrer, 2007) fou un futbolista i entrenador brasiler.
Va néixer a São Paulo, fill de pare suís i mare afro-brasilera. Defensà els colors de São Paulo i Botafogo. Guanyà sis campionats de São Paulo (1943, 1945, 1946, 1948, 1949 i 1953).
Amb la selecció brasilera jugà 29 partits, i guanyà la Copa Amèrica de futbol de 1949 i participà en les fases finals dels Mundials de 1950 i 1954. El seu darrer partit en aquest campionat fou conegut com la batalla de Berna.
Un cop retirat fou entrenador de la Ferroviária de Araraquara.
Va morir el 4 de febrer de l'any 2007 a São Paulo.

## Referències

* ↑ «Todos os brasileiros - 1950» (en portuguès). FolhaOnline, 09-12-2005. [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ «Todos os brasileiros - 1954» (en portuguès). FolhaOnline, 09-12-2005. [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ Bauer, Brazil midfielder who played in two World Cups, dies at 81 - International Herald Tribune
Bauer amb el Brasil - Caixes de navegació :
Selecció de futbol del Brasil – Copa del Món de futbol de 1950
1 Barbosa •
2 Castilho •
3 Augusto •
4 Ely •
5 Juvenal •
6 Nena •
7 Nílton Santos •
8 Bauer •
9 Bigode •
10 Danilo •
11 Noronha •
12 Rui •
13 Adãozinho •
14 Ademir •
15 Alfredo •
16 Baltazar •
17 Chico •
18 Friaça •
19 Jair •
20 Maneca •
21 Rodrigues •
22 Zizinho •
Seleccionador: Costa
Selecció de futbol del Brasil – Copa del Món de futbol de 1954
1 Castilho •
2 Djalma Santos •
3 Nílton Santos •
4 Brandãozinho •
5 Pinheiro •
6 Bauer •
7 Julinho •
8 Didi •
9 Baltazar •
10 Pinga •
11 Rodrigues •
12 Paulinho •
13 Alfredo •
14 Ely •
15 Mauro •
16 Dequinha •
17 Maurinho •
18 Humberto •
19 Índio •
20 Rubens •
21 Veludo •
22 Cabeção •
Seleccionador: Moreira :
# Louis Van Tilt

Louis Pierre Paul Van Tilt (28 de març de 1875 – segle XX) va ser un tirador belga que va competir a començaments del segle xx.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on guanyà la medalla de plata en la competició de fossa olímpica per equips del programa de tir.
Quatre anys més tard, als Jocs de París, va disputar dues proves del programa de tir. En la competició de fossa olímpica per equips fou quart, mentre en la prova individual hagué d'abandonar.

## Referències

* 1 2 «Louis Van Tilt Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2020. [Consulta: 16 octubre 2017].
# Luis Née

Luis Née (1734 - 1803) va ser un botànic franco-espanyol que va prendre part en l'Expedició Malaspina, entre 1789 i 1794, a la costa pacífica d'Amèrica del Nord i a Austràlia.
Va identificar i donà nom 38 noves espècies de plantes (IPNI).

## Algunes publicacions

* alessandro Malaspina, ricardo cerezo Martínez, luis Nee, tadeo Haenke, antonio Pineda Ramirez, josé de Bustamante y Guerra. 1992. La Expedición Malaspina: 1789 - 1794. Descripciones y reflexiones políticas. Volumen 7. Ed. Lunwerg. 253 pp. ISBN 84-7782-003-1
* luis Neé, félix Muñoz Garmendía. 1992. La expedición Malaspina, 1789-1794: Diarios y trabajos botánicos de Luis Nee. Ed. Ministerio de Defensa. 416 pp. ISBN 84-7782-003-1

## Honors
### Epònims
#### Gènere

* (Nyctaginaceae) Neea Ruiz & Pav.

#### Espècies

* (Apiaceae) Eryngium neei M.Mend.
* (Asclepiadaceae) Cynanchum neei Morillo
* (Asclepiadaceae) Jobinia neei (Morillo) Liede & Meve
* (Asteraceae) Mikania neei W.C.Holmes
* (Asteraceae) Oyedaea neei Pruski
* (Chenopodiaceae) Sarcocornia neei (Lag.) M.A.Alonso & M.B.Crespo
* (Convolvulaceae) Convolvulus neei Spreng.
* (Dilleniaceae) Davilla neei Aymard
* (Fabaceae) Lonchocarpus neei M.Sousa
* (Lecythidaceae) Eschweilera neei S.A.Mori
* (Lomariopsidaceae) Elaphoglossum neei M.Kessler & Mickel
* (Malvaceae) Pavonia neei Fryxell
* (Myrtaceae) Eugenia neei Merr.
* (Rubiaceae) Coussarea neei Dwyer
* (Sapindaceae) Serjania neei Acev.-Rodr.
* (Symplocaceae) Symplocos neei B.Ståhl
* (Verbenaceae) Verbena neei Moldenke
* (Vitaceae) Cissus neei Croat

## Referències

* ↑ D.A. Madulid: The Life and Work of Luis Née, botanist of the Malaspina Expedition, Archives of Natural History 16(1), 1989, pp. 33-38.
* ↑ Fl. Peruv.
* ↑ Candollea 63(1): 7 (-9; fig. 1) 2008
* ↑ Ernstia no. 51: 5 (fig.) 1989 (GCI)
* ↑ Novon 11(2): 175. 2001 (IK)
* ↑ Phytologia 58(3): 165 1985 (IK)
* ↑ Compositae Newslett. 34: 5. 1999 (IK)
* ↑ Ann. Bot. Fenn. 45(4): 250 2008
* ↑ Syst. Veg. (ed. 16) [Sprengel] 1: 593 1824 (IK)
* ↑ Novon 17(3): 284 (-287; fig. 3) 2007
* ↑ Novon 15(4): 592 (-594; figs. 2-3) 2005
* ↑ Fl. Neotrop. Monogr. 21(2): 183 1990 (IK)
* ↑ Brittonia 58(2): 111 (-112; fig. 6A-E) 2006
* ↑ Fl. Neotrop. Monogr. 76: 153. 1999 (IK)
* ↑ Philipp. J. Sci. 18: 301 1921 (IK)
* ↑ Ann. Missouri Bot. Gard. 67(1): 132 1980 (IK)
* ↑ Brittonia 49(4): 498 1997 (IK)
* ↑ Candollea 50: 449, fig. 1995 (GCI)
* ↑ Phytologia ii. 241 1947 (IK)
* ↑ Ann. Missouri Bot. Gard. 63: 359 (-361), fig. 1. 1976 (GCI)
# Lírica

La lírica és un gènere musical i literari en el qual l'autor vol expressar els seus sentiments i emocions respecte a un ens o objecte d'inspiració amb un poema musical, originalment amb una lira.
* S'expressa majoritàriament a través del vers
* L'objectiu és transmetre una emoció, per tant el punt de vista és subjectiu
* L'acció és només el marc que explica el sentiment, quan apareix, és un gènere del moment
* Predominen els textos en primera persona
* La seva extensió acostuma a ser més breu que altres gèneres, per guanyar en intensitat
S'inclou una llista de gèneres lírics comuns: himne, ditirambe, refrany, oda, elegia, sàtira, ègloga, cançó, romanç, balada, sonet i psalm.

## Referències

* ↑ García Berrio, A. i Huerta Calvo, J., Los géneros literarios, sistema e historia, Cátedra, 1992

## Vegeu també

* Poesia lírica
# Kerstin Palm

Kerstin Palm (Malmö, 5 de febrer de 1946) era una antiga tiradora especialitzada en la lluita amb floret. Encara que mai va guanyar una medalla olímpica, és l'única dona, juntament amb l'atleta Merlene Ottey, amb set participacions olímpiques: totes entre Tokio 1964 i Seül 1988. La seva millor classificació fou una cinquena plaça en la compeció de floret individual a Mèxic 1968.
# Malacocephalus boretzi

Malacocephalus boretzi és una espècie de peix de la família dels macrúrids i de l'ordre dels gadiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 47 cm de llargària total.

## Hàbitat

És un peix d'aigües profundes que viu entre 270-290 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic nord.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Günther A. 1862. Catalogue of the fishes in the British Museum. Catalogue of the Acanthopterygii, Pharyngognathi and Anacanthini in the collection of the British Museum. Cat. Fishes v. 4. i-xxi + 1-534.
* ↑ BioLib (castellà)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Sazonov, Y.I., 1985. Two new macrourid species (Gadiformes) from Northern Pacific seamounts. J. Ichthyol. 25(6):13-21.
* ↑ Mundy, B.C., 2005. Checklist of the fishes of the Hawaiian Archipelago. Bishop Museum Bulletins in Zoology. Bishop Mus. Bull. Zool. (6):1-704.

## Bibliografia

* Cohen, D.M., T. Inada, T. Iwamoto i N. Scialabba 1990. FAO species catalogue. Vol. 10. Gadiform fishes of the world (Order Gadiformes). An annotated and illustrated catalogue of cods, hakes, grenadiers and other gadiform fishes known to date. FAO Fish. Synop. 10 (125). 442 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Geistdoerfer, P. 1986. Macrouridae. p. 644-676. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.) Fishes of the north-eastern Atlantic and the Mediterranean. UNESCO, París. Vol. 2.
* Geistdoerfer, P. 1990. Macrouridae. p. 541-563. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Iwamoto, T. i A. Williams, 1999. Grenadiers (Pisces, Gadiformes) from the continental slope of western and northwestern Australia. Proc. Calif. Acad. Sci. 51(3):105-243.
* Iwamoto, T. 1999. Order: Gadiformes. Macrouridae (sometimes Coryphaenoididae, Bathygadidae, Macrourididae, Trachyrincidae, in part, in literature). p. 1986-1992. A K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the WCP. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes part 1 (Elopidae to Linophrynidae). FAO, Roma.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Manambougou

Manambougou és un barri de Bamako (Mali) a la riba dreta del riu Níger. Antigament fou una població separada, a pocs quilòmetres de Bamako.
A principis de 1884 una barca de ferro de 18 metres (i quasi 4 d'ample) fou enviada des de França per recórrer el riu Níger amb un cost de 67.000 francs més 116.000 francs de transport (4 mesos) havent de ser muntada peça a peça a Bamako. El maig fou posada a les aigües i va navegar fins a Manambougou (a uns 4 km), però calia esperar el temps de pluges que van arribar el setembre. El vaixell era de vapor i la manca d'aquest material (portar-lo valia uns 8000 francs la tona i quatre mesos) feia que s'hagués d'emprar fusta que s'havia de tallar. Tampoc tenia protecció contra el sol ni lloc pels queviures; i a més només avançava a cinc nusos per hora, la mateixa velocitat del corrent. A Koulikoro (a 50 km de Bamako) es van aturar les proves sense poder retornar a causa de la barrera que oferia ara Sotuba, va establir un embarcador a Koulikoro esperant la pujada de les aigües i allí va establir una petita posició al turó de Soumangourou que dominava la vila.
A Manambougou els francesos van establir les drassanes pels vaixells del riu. En el govern de Joseph Gallieni, aquest va ordenar al tinent Caron d'estar llest per anar en vaixell pel riu fins a Tombuctú. Caron era a la drassana de Manambougou, on havia preparat una segona canonera amb material local, que fou batejada com "Le Mage" de 25 metres i 1000 tones de capacitat; però quan va rebre l'ordre del comandant superior el juny de 1887, com que el motor de vapor havia de venir de França i no arribava a temps, va decidir prescindir d'aquest vaixell i anar amb la canonera més un vaixell de càrrega. Al passar per Bamako s'hi van unir el doctor Jouenne i el sotstinent Lefort. Va sortir de Bamako l'1 de juliol de 1887. No van poder arribar a Tombuctú i finalment van poder desembarcar a Manambougou el 6 d'octubre de 1887.

## Notes

* ↑ Sotuba és ara un barri de Bamako, a la vora del riu però a la riba esquerra; en aquest punt el riu fa un tomb pronunciat i pateix un estretament

## Referències

* Histoire de la conquête du Soudan français (1878-1899)" pel Tinent Gatelet
# Sabana sudanesa occidental

La sabana sudanesa occidental (en anglès: West Sudanian savanna) és una de les ecoregions definides pel WWF, és un dels biomes de sabanes i boscs clars tropicals i subtropicals de l'oest africà. S'estén pel centre-sud del Senegal, Burkina Faso, el sud de Mali, sud de Níger, nord de la Costa d'Ivori, de Bénin, de Gàmbia, de Ghana, de Guinea i de Nigèria.
Aquesta sabana limita al nord amb el bioma del desert i al sud pels boscos tropicals. Les ecoregions de l'oest i de l'est les separa l'altiplà de Mandara, que ocupa una part del massís de muntanyes que separa l'oest d'Àfrica del centre africà. Aquest massís és una frontera natural per a diversos tàxons vegetals que permeten diferenciar les dues ecoregions, per exemple l'Isoberlina. La fauna, en canvi, és idèntica a part d'alguns animals endèmics en una zona com, per exemple Crocidura cendrillon, Lemniscomys linulus entre els mamífers, o com 8 espècies de rèptils i tres d'amfibis endèmics.
El clima tropical de sabana és càlid i sec i fortament estacional, ja que hi ha una estació seca i una estació humida. Les temperatures mitjanes màximes més altes varien entre 35 a 40 °C mentre que les més baixes ho fan entre 15 i 20 °C. La pluviometria anual mitjana va des dels 1.600 litres al sud, però disminueix fins als 600 litres al nord en la zona que limita la sabana d'acàcies del Sahel africà. En la part boscosa hi ha espècies grosses d'arbres i en la part herbàcia hi ha una zona al nord amb herbes curtes i arbusts disseminats. En algunes zones hi ha bosc de ribera i a la conca de Komadugu-Yobe planes inundables. L'altitud varia dels 200 als 400 metres. La fertilitat del sòl és baixa i abunden els sòls amb laterita.
L'hàbitat ha estat considerablement reduït, degradat i fragmentat per les activitats agrícoles, el foc, i l'explotació forestal i la fabricació de carbó vegetal. Les poblacions de la major part dels grans mamífers han estat delmades per la caça massa intensiva., encara es poden veure animals com Tragelaphus scriptus, Phacochoerus africanus, Chlorocebus aethiops, babuïns (Papio hamadryas papio i P.h. anubis) i llangardaix monitor de la sabana (Varanus exanthematicus). La degradació de la fauna ha passat especialment a les zones més poblades com Nigèria.

## Àrees protegides

Els parcs nacionals de l'ecoregió són :
* Parc Nacional Boucle du Baoulé (Mali)
* Parc Nacional del Riu Gàmbia (Gàmbia)
* Parc Nacional del Llac Kainji (Nigèria)
* Parc Nacional de Mole (Ghana)
* Parc Nacional Niokolo-Koba (Senegal)
* Parc Nacional del Comoé (Costa d'Ivori)
* Parc Nacional de la W del Níger (Níger, Burkina Faso i Benín)
Els tres darrers últims han aconseguit ser declarats Patrimoni de la Humanitat per la Unesco.

## Enllaços externs

* The encyclopedia of earth
* West Sudanian savanna (AT0722) du WWF
# Manel Nadal i Farreras

Manel Nadal i Farreras (Girona, 13 de maig de 1953) és un biòleg i polític català, germà de Joaquim Nadal i Farreras, de l'escriptor Rafael Nadal i del lingüista Josep Maria Nadal.

## Biografia

Originari d'una influent família de la burgesia gironina, els pares de Manel Nadal pertanyen a l'Opus Dei. Va ser membre de l'escoltisme a l'A.E. Sant Narcís de Girona. Es llicencià en Ciències Biològiques a la Universitat Autònoma de Barcelona, i és membre del Col·legi Oficial de Doctors i Llicenciats en Filosofia i Lletres i en Ciències de Catalunya. Ha treballat com a professor agregat de ciències naturals de l'Institut de Batxillerat Pere Alsius, de Banyoles i és membre de l'Ateneu d'Acció Cultural, de l'Associació d'Amics de les Gavarres, del Casino Menestral, de l'Associació d'Agermanament Salt-Quilalí i d'altres. També és membre de la Federació de Treballadors de l'Ensenyament de la UGT. Participà en el procés de democratització dels estatuts de la Universitat Autònoma de Barcelona.
A finals dels anys setanta fou membre de Convergència Socialista de Catalunya, després del PSC-Congrés i més tard s'afilià al PSC-PSOE, del qual en fou membre de l'executiva nacional. Fou elegit diputat per la circumscripció de Girona a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1984, 1988, 1992, 1995, 1999 i 2003. De 1990 a 1992 fou President de la Comissió d'Estudi sobre el Pla Hidrològic de les Conques Internes de Catalunya del Parlament de Catalunya. De desembre del 2003 fins a 2010 ha estat secretari per a la Mobilitat del Departament de Política Territorial i Obres Públiques de la Generalitat de Catalunya, i de 2009 a 2012 coordinador de la Sectorial de Mobilitat. A les eleccions municipals de 2003 fou elegit regidor de Serinyà, càrrec que ocupà fins a 2007.
L'any 2014 va deixar el Partit Socialista per fundar el Moviment d'Esquerres, de la junta del qual forma part.

## Referències

* ↑ CLARA, 1987: 90.
* ↑ Annex del llibre de Joan Costa Riera "Dels moviments d'església al militància política" edit. Mediterrània Barcelona 1997
* ↑ Diputats de la III Legislatura

## Enllaços externs

* Currículum Arxivat 2007-10-28 a Wayback Machine.
# Marcelo Vigil

Marcelo Vigil Pascual (Madrid, 1930- Salamanca, 1987) va ser un historiador espanyol.
Va estudiar Filologia Clàssica a la Universitat Central de Madrid. Posteriorment va continuar els seus estudis a la Universitat de Londres i va tornar a Espanya per doctorar-se amb una tesi sobre vidrieria antiga. El 1960 es va traslladar a estudiar a la Universitat de Roma. El 1965 és catedràtic d'Història Antiga a la Universitat de Granada, i posteriorment es va traslladar a la de Salamanca. Els seus treballs se centren fonamentalment en les edats antiga i mitjana a la península ibèrica. Alguns títols són Sobre los orígenes sociales de la Reconquista, Algunos problemas sociales del norte de la Península a fines del Imperio Romano i La formación del feudalismo en la Península Ibérica (els tres amb Abilio Barbero de Aguilera).

## Referències

* ↑ PEIRÓ MARTÍN, Ignacio;PASAMAR ALZURIA, Gonzalo. Diccionario Akal de Historiadores españoles contemporáneos. Vigil Pascual, Marcelo. Pág 668.
* ↑ PÉREZ SÁNCHEZ, Dionisio. BARBERO, Abilio; VIGIL, Marcelo. «Visigodos, cántabros y vascones en los orígenes sociales de la Reconquista». Urgoiti editores. Pamplona, 2012. "Studia historica. Historia antigua" 30, P. 387–390. issn=0213-2052

## Bibliografia

* «La aportación de Marcelo Vigil al concepto de Romanización de la Península Ibérica». "Romanización" y "reconquista" en la Península Ibérica : nuevas perspectivas, 1998, ISBN 84-7481-896-6, págs. 141-154. Ediciones Universidad de Salamanca, 1998.
* Homenaje a Marcelo Vigil Pascual : la historia en el contexto de las ciencias humanas y sociales. Universidad de Salamanca. ISBN 8474815428.
# Mari Bárbola

Mari Bárbola. (María Bárbara Asquín) era una nana hidrocèfala que a la mort de la seva senyora, la comtessa de Villerbal i Walther, va passar a formar part del servei de Palau "amb paga, racions i quatre lliures de neu durant l'estiu". El seu nom era d'origen alemany, segons J.Moreno Vila:Sabem el nom complet i la pàtria de la coneguda per Mari-Bárbola, o sigui María Bàrbara Asquin, alemanya És notòria la seva aparició al quadre Las Meninas de Velázquez.
Per la descripció realitzada per Palomino publicada el 1724 se saben els noms dels personatges retratats en la pintura de Velázquez de Las Meninas, en la qual també es trobava la nana Mari Bárbola. El 3 de desembre de 1996 la doctora Manuela Mena Marquès en una conferència pronunciada en el Museu del Prado sobre Las Meninas opina entre altres coses que la nana Mari Bárbola sosté entre els dits de la seva mà esquerra un anell símbol de la Fidelitat, aquesta interpretació ha estat rebatuda per la doctora Garrido que aclareix que ni en la radiografia del quadre s'ha pogut apreciar la presència de l'anell.

## Referències

* ↑ J.Moreno Villa («Locos, enanos, negros y niños palaciegos», Novedades, Supl. «México en la Cultura» n.° 319, México D. F., 1-V-1995, pp.15-20).
* ↑ Gómez de la Serna, Ramón, (1999). Don Diego de Velázquez (1599-1660), Galaxia Gutenberg. NIPO 176-99-180-1.
* ↑ Brown, (1999), Jonathan, Velázquez, Capítulo: Las Meninas como obra maestra, Fundación Amigos del Museo del Prado, Galaxia Gutenberg