OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Odet de Foix

Odet de Cominges (1485 - Nàpols, 15 d'agost de 1528), Comte de Comenge, vescomte de Lautrec i vescomte de Vilamur, que va succeir el 1494 al seu pare Joan II de Lautrec

## Biografia

Va néixer el 1485. Es va casar amb Carlota d'Albret-Rethel, comtessa de Rethel i de Beaufort, que'l va associar en el govern dels seus estats. D'aquest enllaç van néixer quatre fills:
* Enric, comte de Comenge, mort el 1540
* Odet Gaston
* Clàudia, casada amb Guy XVI comte de Laval, i en segones núpcies amb Carles III de Luxemburg, vescomte de La Martegue.
* Francesc, mort jove.
El 1502 va ser confirmada la incorporació del comtat de Cominges a la corona com abans havia passat amb Lautrec i Vilamur (Odet en portava el títol però no en tenia la possessió). Es va destacar com a militar, ajudant probablement en el seu ascens el fet que la seva germana Francesca, esposa del comte de Chateaubriand, fos amant del rei Francesc I de França.

## Campanyes a Itàlia

Va participar en la campanya francesa a Gènova el (1507) on va ser ferit. El 1515 va ser nomenat governador de Guiena i va acompanyar a Francesc I a Itàlia distingint-se a la batalla de Marignano. El 1516 se li va concedir el govern del Milanesat on va succeir a Carles III de Borbó. El 1521 va combatre a Itàlia contra els espanyols i l'any següent va ser vençut a la batalla de Bicocca. El 1523 va ser nomenat governador de Llenguadoc i va ascendir a mariscal de França. Va perdre en la batalla de Pavia el 1525.
El 1527 va assumir el comandament de l'exèrcit francès a Itàlia ocupant part del Milanesat. finalment, el 1528, va ser enviat a emprendre la conquesta del regne de Nàpols, fet que només quedà en intent, ja que ho van impedir, la deserció d'Andrea Doria, que va deixar França quasi sense flota i l'esclat de la pesta al camp francès, que va delmar l'exèrcit francès, infectant al propi Lautrec que va morir el 15 d'agost de 1528 quan intentava posar setge a la ciutat. El 1529 el papa es va veure obligat a fer les paus amb Carles al Tractat de Barcelona com havia fet Francesc I al Tractat de Cambrai. L'últim Sforza va ser restaurat a Milà amb la previsió que el ducat passés a Espanya a la seva mort. Després de gairebé 40 anys de guerra, Itàlia es va sotmetre a Carles V. Francesc I va renunciar a les seves reivindicacions a Itàlia, així com sobre l'Artois i Flandes. Venècia va perdre les seves conquestes continentals. Els Estats Pontificis van ser restaurats i el 1530 el papa va coronar Carles V com emperador i rei d'Itàlia.

## Vegeu també

* Tractat de Barcelona (1529)
* Setge de Florència

## Referències

* ↑ Woodcock, Philippa «Living like a king? The entourage of Odet de Foix, vicomte de Lautrec, governor of Milan.». Royal Studies Journal, 2, 2, 10-11-2015, pàg. 1–24. DOI: 10.21039/rsj.v2i2.30. ISSN: 2057-6730.

## Bibliografia

* Abundants manuscrits Bibliothèque Nationale, Paris
* Obra de Brantôme (Coll. Société de l'histoire de France, vol. iii., 1867)
* Memoirs of Martin du Bellay (Coll. Michaud and Poujoulat, vol. v., 1838).
# Saqueig d'Agde

El saqueig d'Agde, el febrer de 1286, fou un dels darrers combats de la Croada contra la Corona d'Aragó.

## Antecedents

El papa Martí IV, que havia succeït Climent IV, Carles I d'Anjou, va declarar al rei Pere el Gran privat dels seus regnes, i donà la investidura del Regne de Sicília a Carles I d'Anjou.
Els francesos ocuparen la Vall d'Aran i l'any següent ho provaren amb les tropes que tenien al regne de Navarra, però en el contraatac catalano-aragonès de l'any 1284, assetjaren Tudela. El 1285 els francesos entraren pel territori rossellonès de Jaume II de Mallorca amb un exèrcit de 100.000 infants, 16.000 cavallers i 17.000 ballesters comandat pel mateix Felip III de França, i acamparen a Elna i Perpinyà, travessant pel pas del Coll de la Maçana el juny. Els catalans, van aplicar la terra cremada, i els francesos entraren a Castelló d'Empúries, Girona, Figueres, Roses, Sant Feliu de Guíxols i Blanes, i Peralada fou destruïda sense aconseguir rendir-la.
L'estol català, provinent de Sicília comandat per Roger de Llúria va derrotar la flota francesa a la batalla naval de les Formigues, recuperant el territori del nord. En aquell moment la disenteria s'estengué entre els francesos, que envoltats, sense proveïments i malalts, hagueren de retirar-se sent derrotats a la batalla del coll de Panissars. Incapaços de mantenir-les per manca de subministraments, els francesos rendiren totes les viles que encara tenien a l'Empordà i Girona, però els francesos encara controlaven el Rosselló. Pere el Gran envià una flota contra el seu germà Jaume II de Mallorca, al qual li confiscà el regne, però va morir pocs dies després a Vilafranca.
Roger de Llúria va atacar el Llenguadoc el febrer de 1286, com a venjança per la invasió que els francesos van fer a Catalunya uns mesos abans, arribant amb una flota de galeres fins a les platges de Valrans, que fou saquejada i cremada, i va remuntar a peu amb dos mil almogàvers el riu Òrb fins a arribar a Serinhan, on van derrotar els francesos de Besers.

## Batalla

L'almirall va dividir l'exèrcit en dos cossos, el primer amb la meitat de la cavalleria i els almogàvers, ataca i saqueja Vias, i el segon, amb la resta de l'exèrcit, amb les galeres i els mariners va dirigir-se a Agde, que també fou saquejada, juntament amb les viles dels voltants durant quatre dies.

## Conseqüències

Roger de Llúria es va dirigir a Aigües Mortes, Leucata i Narbona, i a les tres ciutats va capturar nombroses galeres, altres vaixells i béns diversos que foren enviades a Barcelona. Després d'atacar Narbona, l'almirall es va dirigir a Barcelona per rendir homenatge a Pere el Gran i lliurar-li els botins.

## Referències

* ↑ (francès) Ernest Delamont: Histoire du roussillon
* ↑ «Office de Tourisme d'Agde». Arxivat de l'original el 2008-07-19. [Consulta: 26 desembre 2007].

## Enllaços externs

* (francès) Ernest Delamont: Histoire du roussillon
# Svetla Otsetova

Svetla Otsetova (búlgar: Светла Христова Оцетова) (Sofia, 23 de novembre de 1950) és una remadora búlgara, ja retirada, que va competir durant la dècada de 1970.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics de Mont-real on, fent parella amb Zdravka Yordanova, guanyà la medalla d'or en la prova del doble scull del programa de rem. Quatre anys més tard, als Jocs de Moscou, fou quarta en la mateixa prova.
En el seu palmarès també destaquen una medalla d'or, dues de plata i una de bronze en la modalitat de doble scull al Campionat del món de rem, entre el 1975 i el 1979. Posteriorment fou presidenta de la Federació Búlgara de Rem fins al 2012.

## Referències

* ↑ Svetla Otsetova a Sports Reference (arxivat)
* ↑ «OTZETOVA» (en anglès americà). [Consulta: 7 setembre 2020].
* ↑ Error: hi ha títol o url, però calen tots dos paràmetres.Gergov, Nikolay. «» (en bulgarian). 7sport.net, 21-08-2009. [Consulta: 31 octubre 2015].
# Monocerellus

Monocerellus montanus és una espècie d'aranya araneomorfa de la subfamília Erigoninae, dins de la família Linyphiidae. És l'únic membre del gènere monotípic Monocerellus.
És un endemisme del nord dels Urals a Rússia.
Fou descrita per primera vegada per A. V. Tanasevitch l'any 1983,

## Referències

* ↑ Platnick, 2011: The world spider catalog 12.0 (American Museum of Natural History).
* ↑ «Gen. Monocerellus Tanasevitch, 1983». . Natural History Museum Bern, 2019. DOI: 10.24436/2.
* ↑ Tanasevitch, A. V. «New genera and species of spiders of the family Linyphiidae from the polar Urals». Zoologicheskiĭ Zhurnal, vol. 62, 1983, pàg. 215–221.

## Enllaços externs

* a ION (anglès)
* Nomenclator Zoologicus (anglès)
# Batalla del Mont Lactari

La batalla del Mont Lactari (també coneguda com la batalla del Vesuvi) va tenir lloc al 552 o 553 durant la guerra gòtica lliurada en nom de Justinià I contra els ostrogots d'Itàlia.
Després de la batalla de Tagines, en la qual el rei ostrogot Totila va ser assassinat, el general romà d'Orient Narsés va capturar Roma i va assetjar Cumes.
Teia, el nou rei ostrogot, va reunir les restes de l'exèrcit ostrogot i van marxar per acabar amb el setge de Cumes, però a l'octubre del 552 (o a principis del 553) Narsés li va parar una emboscada al Mont Lactari a Campània, a prop de la muntanya del Vesuvi i Nuceria Alfaterna.
La batalla va durar dos dies i Teia va ser mort en el combat. El poder ostrogot a Itàlia va ser eliminat i la resta dels ostrogots van anar cap al nord i es van instal·lar al sud d'Àustria. Després de la batalla va donar lloc a una invasió dels francs, que també varen ser derrotats.

## Referències

* History of the Later Roman Empire de J. B. Bury, a Lacus Curtius (anglès)
# Opus vermiculatum

Opus vermiculatum és un tècnica de col·locació de tessel·les en mosaics per emfasitzar el contorn dels voltants d'un subjecte. Aquest efecte es pot fer amb una o dues files, i també pot servir com a contrast amb el fons (per exemple, una ombra), de vegades en conjunció amb opus tessellatum. La silueta sovint és tènue i desplaçada per un fons fosc per tal d'obtenir un contrast més gran. El nom opus vermiculatum significa literalment "obra similar a un cuc", i s'ha descrit com una de les formes de mosaics més exigents i elaborades. Sovint opus vermiculatum s'empra per posar èmfasi en el disseny principal i en els detalls del primer pla de l'obra, fent servir un effecte d'aurèola suau. Malgrat que les tessel·les utilitzades sovint eren quadrades, la seva forma podia variar.
Opus vermiculatum es va originar a Grècia més tard que altres mètodes de mosaic. El primer exemple conegut és el mosaic de Sophilos de Thmuis, que s'ha datat al voltant de l'any 200 aC. Aquesta tècnica es va escampar per tot el món hel·lènic; per exemple, el corpus d'exemples supervivents més gran trobat a l'illa de Delos. A Egipte es va emprar en decoracions de tombes entre finals del segle iii aC i el segle I aC; a Síria, es va seguir utilitzant fins més endavant. El mosaic del Nil de Palestina presenta un ús del color molt refinat, i mostra un desenvolupament més avançat. Això podria indicar que la tècnica estava basada en pintures.
Durant el segle I aC va arribar a Itàlia, juntament amb altres tècniques de mosaic. S'han trobat exemples d'aquest estil a Pompeia. En una obra especialment notable s'hi representa una escena crucial de la batalla d'Issos, i possiblement era una còpia d'una pintura o fresc grec del segle iv aC. L'ús d'opus vermiculatum va decaure després del segle I dC, però es va seguir emprant en mosaics romans delicats fins al segle IV. Llavors els mosaics eren cada cop més impressionistes, aprofitant els reflexos crista·lins de les tessel·les, per la qual cosa era més adient l'ús d'opus tessellatum. Eventualment, es va abandonar totalment en favor d'aquest estil.

## Referències

* ↑ Berman, Alan (2000). Floors. frances lincoln ltd. ISBN 0-7112-1612-6. p. 72.
* 1 2 Strong, Donald (June 1, 1992). Roman Art: The Yale University Press Pelican History of Art. Yale University Press. ISBN 0-300-05293-6. p. 56
* ↑ Meyboom, P G P (January 1, 1994). The Nile Mosaic of Palestrina: Early Evidence of Egyptian Religion in Italy. Brill Academic Publishers. ISBN 90-04-10137-3. p. 379.
* ↑ "opus vermiculatum." Encyclopædia Britannica. 2006.
# Birkebeineren Skistadion

Birkebeineren Skistadion és una estació d'esquí situada prop de la ciutat de Lillehammer a l'estat de Noruega. S'hi pràctica l'esquí de fons i el biatló. Fou inaugurat el 28 de novembre del 1992 amb una competició internacional de biatló La construcció va costar 83,6 milions de corones noruegues.
Part de l'anomenat Lillehammer Olympiapark AS, durant la celebració dels Jocs Olímpics d'Hivern de 1994 a Lillehammer va allotjar les competicions de biatló, esquí de fons i part de la combinada nòrdica.

## Referències

* ↑ «Birkebeineren skistadion innviet» (en noruec). Agència Noruega de Notícies, 28 novembre 1992.
* ↑ Comitè Organitzador Olímpic de Lillehammer. «1994 Winter Olympics Report, volume III» (en anglès). Arxivat de l'original el 2 desembre 2010.

## Enllaços externs

* Birkebeineren Ski- and Biathlon Stadion - Lloc web oficial (anglès)
# Béthune

    Per la casa senyorial de Béthune, vegeu Casal de Béthune
Béthune és un municipi francès, situat al departament del Pas de Calais i a la regió dels Alts de França. L'any 1999 tenia 27.808 habitants.
Està situat a l'Artois, al sud-oest de Lilla, a la confluència del riu Lawe i el canal d'Aire. El seu paisatge urbà està dominat per torres del segle xiv. Gràcies a la seva situació en una conca carbonífera, la mineria del carbó i les indústries auxiliars en són la principal activitat, però també fabrica rellotges, calçat i ceràmica, i té indústria alimentària i confecció.

## Fills il·lustres

Fou el lloc de naixement del pintor Augustin Hannicote i del compositor Thomas Crecquillon.
# Batalla del Pasteral

La batalla del Pasteral, a la riba del riu Ter a l'altura del poble del Pasteral, en el terme municipal de la Cellera de Ter, fou el principal fet d'armes de la Guerra dels Matiners a Catalunya.
La batalla tingué lloc els dies 26 i 27 de gener del 1849 i significà la darrera batalla en la qual participà el líder carlí Ramon Cabrera, que hi fou ferit.

## Referències

* ↑ «Ministerio de la Guerra». Gaceta de Madrid, 5259, 05-02-1849, pàg. 1 [Consulta: 17 setembre 2020].
* 1 2 Rams i Riera, Emili; Tarrés i Turon, Josep «La batalla del Pasteral (1849)». Quaderns de la Selva. Centre d'Estudis Selvatans, 11, 1999, pàg. 161-190.
# Concert per a dos violins (Martinů)

El Concert per a dos violins en re major, H.329, va ser compost per Bohuslav Martinů l'any 1950 durant el seu període a Nova York. Es va estrenar a Dallas el 14 de gener de 1951 dirigit per Walter Hendl.

## Moviments

* Poco allegro
* a) Moderato - Poco vivo - Temo Imo b) Allegro con brio

## Origen i context

La Segona Guerra Mundial s'havia acabat, però l'ascens comunista de 1948 va fer impossible un retorn a Praga. Això va donar lloc a aquest concert, escrit a Nova York entre maig i juny de 1950 i dedicat als germans bessons prodigi, Gerald i Wilfred Beal (The Beol Twins), que en el moment de la primera actuació a Dallas no arribaven als divuit anys. Aquest treball de tres moviments en l'estil simfònic demostra el domini segur de Martinů de la tècnica de composició a un nivell elevat i la seva particular capacitat de ressaltar els punts forts dels artistes de la comissió, en aquest cas, el seu virtuosisme.

## Referències

* ↑ «Dades de l'obra» (en anglès). Boruslav Martinů Institute. [Consulta: 24 abril 2018].
* ↑ Březina, Aleš. «Informació de l'obra» (en anglès). Boruslav Martinů Institute. [Consulta: 24 abril 2018].
# Otta (Noruega)

Otta és una població del municipi de Sel, al comtat d'Innlandet, Noruega, sent centre administratiu d'aquest municipi. En el cens del 2015 tenia 1.724 habitants, sent l'assentament més poblat del municipi. El topònim d'Otta és degut al riu d'Otta.
Situada a 110 quilòmetres al nord de Lillehammer, Otta s'estén pel fons de la vall, per on hi passa el riu d'Otta que és alimentat en gran part de les grans glaceres de Jotunheimen. El riu desemboca al Gudbrandsdalslågen.
Al nord-est de la ciutat hi ha el massís de Rondane, amb alguns cims de més de 2.000 metres. Aquest massís fou convertit el 1962 en el primer parc nacional de Noruega.
El 1612, va ser protagonista de la batalla de Kringen.

## Galeria

* Estació d'Otta
* Otta a la riba del Gudbrandsdalslågen
* Vista de la ciutat des del riu d'Otta
* Otta des de l'aire
* Centre d'Otta
* Otta a la riba del riu d'Otta.

## Referències

* ↑ «SSB statistikk». Oficina Central d'Estadístiques de Noruega.

## Enllaços externs

* Informasjon om Otta og Sel i Gudbrandsdalen
# Pau Villòria i Sistach

Pau Villòria i Sistach (Barcelona, 1962), Llicenciat en Dret per la Universitat de Barcelona, té un màster en gestió pública a l'ESADE i un postgrau en política i govern a la UAB, UPF i ESADE. És funcionari de carrera del cos superior de la Generalitat de Catalunya, treballant actualment a l'Assessoria Jurídica de la Secretaria de Salut Pública de la Generalitat.
Ha ocupat diversos càrrecs a l'Administració de la Generalitat entre els quals es recalca la Secretaria General de Territori i Sostenibilitat (2012 - 2015), la Secretaria General de Cultura (2010 - 2012), el cap de gabinet de la conselleria de Sanitat i Seguretat Social, Gerent de l'Ajuntament de Sant Cugat del Vallès., Secretari General d'Empresa i Coneixement i Viceconseller pel Desplegament per l'Autogovern, de la Generalitat de Catalunya

## Referències

* ↑ «Qui són els tretze secretaris generals del govern de Puigdemont?». Vilaweb, 15-01-2016 [Consulta: 15 gener 2016].
* ↑ «Només una dona entre els tretze secretaris generals del nou Govern». Nació digital, 15-01-2016. Arxivat de l'original el 15 de gener 2016 [Consulta: 15 gener 2016].
# Tractat de Simulambuco

El Tractat de Simulambuco va ser signat el 1885 per representants del regne de Portugal i del Regne de N'Goyo. L'acord va ser aconseguit i signat en resposta a la Conferència de Berlín d'aquest mateix any, en la qual les potències colonials europees es van repartir Àfrica. Portugal, que ja posseïa nombrosos territoris costaners a Àfrica des del segle xiv, va començar a colonitzar cap a l'interior del continent. A diferència dels enfrontaments bèl·lics entre els portuguesos i les tribus natives a Moçambic, la conquesta de Cabinda va ser pacífica.
El tractat de Simulambuco va donar a Cabinda l'estatus de protectorat de la Corona de Portugal sota la petició dels prínceps i governants de Cabinda. El primer article del tractat diu: «Els prínceps i caps, i els seus successors, declaren voluntàriament el seu reconeixement de la sobirania portuguesa, posant sota el seu protectorat a aquesta nació i a tots els territoris que governa». L'article tercer, que és usat sovint pels partidaris de la separació d'Angola, va més enllà: «Portugal està obligat a mantenir la integritat dels territoris posats sota la seva protecció». En realitat, es refereix al fet que el tractat va ser signat pels emissaris de la Corona de Portugal i els prínceps i caps de Cabinda, que no va conduir a un sinó a tres protectorats: Kakongo, Loango i Ngoyo.
Cabinda va ser incorporada a l'Imperi Portuguès quan el rei dels belgues, Leopold II va demanar a Portugal un accés a l'oceà Atlàntic pel seu Estat Lliure del Congo, Portugal va cedir un tros del nord d'Angola, i des de llavors Angola i Cabinda no són frontereres. El 2005, les autoritats locals de Cabinda van celebrar provocativament el 120è aniversari d'aquest acord, la qual cosa que va provocar les ires del govern d'Angola, que per aquest tractat va perdre les seves prerrogatives de sobirania sobre Cabinda.

## Vegeu també

* Repartiment d'Àfrica

## Referències

* ↑ «UNPO: UNPO Resolution Concerning the Cabinda Enclave» (en anglès). Arxivat de l'original el 2017-02-24. [Consulta: 12 juliol 2017].
* ↑ Shillington, K. Encyclopedia of African history. (en anglès). volum 2: H - O. Nova York: Fitzroy Dearborn, 2005, p. 197. ISBN 978-1-57958-245-6.
* 1 2 Text del tractat (portuguès).
* ↑ Porto Gomes, João Gomes «Cabinda. Notes on a soon-to-be-forgotten war» (pdf) (en anglès). Paper. Institute for Security Studies, 77, 2003, pàg. 16.
* ↑ Jamilah Koné, Elizabeth M. cognom. «The Right of Self-Determination in the Angolan Enclave of Cabinda». Sixth Annual African Studies Consortium Workshop, 1998.
* ↑ Pike, John. «Cabinda». [Consulta: 11 juliol 2017].
* ↑ Shantz, Jeff «Cabinda: Africa s Forgotten War». Journal of Critical Environmental Studies, 15, 2006, pàg. 23-24.
# Sauvigney-lès-Gray

Sauvigney-lès-Gray és un municipi francès situat al departament de l'Alt Saona i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2007 tenia 106 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Sauvigney-lès-Gray era de 106 persones. Hi havia 38 famílies, de les quals 4 eren unipersonals (4 homes vivint sols), 15 parelles sense fills i 19 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 47 habitatges, 38 eren l'habitatge principal de la família, 8 eren segones residències i 1 estava desocupat. 46 eren cases i 1 era un apartament. Dels 38 habitatges principals, 35 estaven ocupats pels seus propietaris i 3 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 1 tenia dues cambres, 1 en tenia tres, 5 en tenien quatre i 31 en tenien cinc o més. 33 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 11 habitatges hi havia un automòbil i a 27 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Sauvigney-lès-Gray el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 8 | 70 a 74 | 4 |
| 8 | 65 a 69 | 4 |
| 4 | 60 a 64 | 8 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 4 | 35 a 39 | 4 |
| 8 | 30 a 34 | 8 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 8 |
| 4 | 10 a 14 | 0 |
| 4 | 5 a 9 | 0 |
| 4 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 65 persones, 52 eren actives i 13 eren inactives. De les 52 persones actives 50 estaven ocupades (30 homes i 20 dones) i 2 estaven aturades (1 home i 1 dona). De les 13 persones inactives 5 estaven jubilades, 4 estaven estudiant i 4 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 3 establiments que hi havia el 2007, 2 eren d'empreses de construcció i 1 d'una empresa de serveis.
L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era una empresa de construcció.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Sauvigney-lès-Gray a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Sauvigney-lès-Gray a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Oudenaarde

Oudenaarde (Audenarde en francès) és una ciutat belga i un municipi de la província de Flandes Oriental.

## Història

En aquesta ciutat, els aliats, comandats per John Churchill, duc de Marlborough, i Eugeni de Savoia van aconseguir a la batalla del 1708 una important victòria sobre els exèrcits de Lluís XIV de França, comandats per Lluís de França i Lluís Josep de Vendôme durant la Guerra de Successió Espanyola.

## Seccions

| # | Nom | Població 2001 |
| I | Oudenaarde | 6.546 |
| II | Eine | 4.438 |
| III | Bevere | 3.051 |
| IV | Ename | 2.731 |
| V | Nederename | 2.260 |
| VI | Mater | 2.158 |
| VII | Leupegem | 1.946 |
| VIII | Welden | 1.015 |
| IX | Heurne | 902 |
| X | Melden | 894 |
| XI | Volkegem | 609 |
| XII | Mullem | 454 |
| XIII | Edelare | 343 |
| XIV | Ooike | 105 |

## Llista de burgmestres

| Burgmestre | Partit | Mandat |
| Edouard Liefmans | Liberaal | 1831 - 1844 |
| Henri Liefmans | Liberaal | 1844 - 1850 |
| Victor Liefmans | Liberaal | 1863 - 1877 |
| Auguste Devos | Katholiek | 1877 - 1880 |
| Paul Raepsaet | Katholiek | 1890 - 1918 |
| Robert Doutreligne | Katholiek | 1918 - 1921 |
| Léon Thienpont | Katholiek | 1921 - 1951 |
| Maurice Santens | CVP | 1951 - 1968 |
| Joseph Thienpont | CVP | 1968 - 1983 |
| Jan Verroken | CVP | 1983 - 1988 |
| Lieven Santens | CVP | 1988 - 2000 |
| Marnic De Meulemeester | VLD | 2000 - |

## Agermanaments

* Arràs
* Bergen op Zoom
* Buzău
* Castel Madama
* Coburg
* Hastings

## Personatges il·lustres

* André Dierickx, ciclista
* Adriaen Brouwer, pintor

## Referències

* ↑ (anglès) Winston Churchill, Marlborough: his life and times, V.2, p.357-380

## Enllaços externs

* Audenarde Arxivat 2007-12-09 a Wayback Machine., a Fortified Places.