OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Shigeru Aburaya

Shigeru Aburaya (油谷 繁, Aburaya Shigeru, nascut el 8 de Febrer de 1977 a Nagato, Prefectura de Yamaguchi) és un corredor japonés de llarga distància especialitzat en maratons.

## Marques

* Tots els resultats són relatius a maratons, excepte si s'especifica el contrari
Representing  Japó :
| 2000 | Marató de Lake Biwa | Ōtsu, Japó | 7 | 2:10:48 |
| 2001 | Marató de Lake Biwa | Ōtsu, Japó | 3 | 2:07:52 |
| 2001 | Mundial 2001 | Edmonton, Canadà | 5 | 2:14:07 |
| 2003 | Marató de Tòquio | Tòquio, Japó | 2 | 2:09:30 |
| 2003 | Mundial 2003 | París, França | 5 | 2:09:26 |
| 2004 | Jocs Olímpics 2004 | Atenes, Grècia | 5 | 2:13:11 |
| 2006 | Marató de Londres | Londres, Regne Unit | 13 | 2:14:49 |
| 2008 | Marató de Fukuoka | Fukuoka, Japó | 10 | 2:13:48 |
| 2011 | Marató Beppu-Ōita | Prefectura d'Ōita, Japó | 13 | 2:19:05 |

### Millors marques personals

* 5.000 metres - 13:39.38 min (2002)
* 10.000 metres - 28:13.76 min (2000)
* Mitja Marató - 1:01:54 h. (2002)
* Marató - 2:07:52 h. (2001)

## Enllaços externs

* IAAF, perfil de Shigeru Aburaya
* marathoninfo
# Marie Kovářová

Marie Kovářová (Luleč, 11 de maig de 1927 - Praga, 4 de gener de 2023) va ser una gimnasta artística txecoslovaca que va competir durant la dècada de 1940.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on guanyà la medalla d'or en la competició del concurs complet per equips del programa de gimnàstica.

## Referències

* ↑ «Český sport smutní. Zemřela nejstarší olympijská vítězka» (en txec). [Consulta: 27 gener 2023].
* ↑ «Marie Kovářová Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2020. [Consulta: 11 gener 2019].
* ↑ «Olympedia – Marie Kovářová». [Consulta: 3 febrer 2023].
# Maire Österdahl

Maire Österdahl (Pori, 12 de febrer de 1927 - 18 d'abril de 2013) fou una atleta finlandesa, especialista en el salt de llargada, que va competir durant les dècades de 1940 i 1950.
El 1952 va prendre part en els Jocs Olímpics de Hèlsinki, on va disputar dues proves del programa d'atletisme. Fou novena en la prova del salt de llargada, mentre en els 4x100 metres quedà eliminada en sèries.
En el seu palmarès destaca una medalla de bronze en la prova del salt de llargada del Campionat d'Europa d'atletisme de 1950, rere Valentina Bogdanova i Wilhelmine Lust. A nivell nacional guanyà vuit edicions del campionat finlandès de salt de llargada (1949 a 1956), dos del pentatló (1951 i 1953) i una el de salt d'alçada (1949). Va millorar quatre vegades el rècord nacional del salt de llargada, fins a situar-lo en 5,79 metres el 1952.

## Millors marques

* Salt de llargada. 5,79 metres (1952)

## Referències

* 1 2 Maire Österdahl a Sports Reference (arxivat)
* ↑ «Medallistes per prova». rfea.es. Federació Espanyola d'Atletisme. Arxivat de l'original el 26 d’octubre 2020. [Consulta: 28 maig 2020].
* ↑ Waśko, Janusz (1953-). Athletics national records evolution 1912-2012 : golden century of IAAF records. GreenArt Jacek Kardasz, 2013, p. 295 i 345. ISBN 978-83-62033-30-0.
* ↑ Fitxa a trackfield.brinkster.net
# Milada Skrbková

Milada Skrbková, de casada Milada Žemlová (Praga, Imperi Austrohongarès, 30 de maig de 1897 − Praga, Txecoslovàquia, 2 d'octubre de 1935) fou una tennista txecoslovaca. Va guanyar una medalla de bronze en els Jocs Olímpics d'Anvers 1920 fent parella amb Ladislav Žemla, amb el qual es casà posteriorment. Fou la primera participant txecoslovaca en uns Jocs Olímpics.

## Jocs Olímpics
### Dobles mixtos

| Any | Campionat | Parella | Oponents | Resultat |
| 1920 | Jocs Olímpics, Anvers, Bèlgica | Ladislav Žemla | Amory Hansen Erik Tegner | 8−6, 6−4 |

## Referències

* ↑ «Olympedia – Milada Skrbková». [Consulta: 13 setembre 2024].
* ↑ «First female competitors at the Olympics by country». Olympedia. [Consulta: 26 juny 2020].
# Volta a Eslovènia

La Volta a Eslovènia (Dirka po Sloveniji en eslovè) és una competició ciclista per etapes que es disputa a Eslovènia des del 1993. Els dos primers anys la cursa fou per a ciclistes amateurs, però des de 1995 la cursa és oberta a professionals. El seu primer vencedor fou l'eslovè Boris Premuzic. Des del 2005 forma part de l'UCI Europa Tour amb una categoria 2.1. A partir del 2019 passa a tenir una categoria 2.HC i des del 2020 s'integra al calendari de l'UCI ProSeries.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 1993 | Boris Premuzic | Srecko Glivar | Gorazd Stangelj |
| 1994 | Tobias Steinhauser | Boris Premuzic | Sandi Papez |
| 1995 | Valter Bonča | Boris Premuzic | Marco di Renzo |
| 1996 | Lorenzo di Silvestro | Stefano Giraldi | Marco di Renzo |
| 1997 | no disputada | no disputada | no disputada |
| 1998 | Branko Filip | Gorazd Stangelj | Pavel Shumanov |
| 1999 | Timothy David Jones | Tadej Valjavec | Stefano Panetta |
| 2000 | Martin Derganc | Vladimir Miholjevic | Boris Premuzic |
| 2001 | Faat Zakirov | Martin Derganc | Vladimir Miholjevic |
| 2002 | Evgueni Petrov | Dean Podgornik | Hannes Hempel |
| 2003 | Mitja Mahorič | Jure Golcer | Andreas Matzbacher |
| 2004 | Mitja Mahorič | Aliaksandr Kuchynski | Matic Strgar |
| 2005 | Przemysław Niemiec | Fortunato Baliani | Radoslav Rogina |
| 2006 | Jure Golcer | Przemysław Niemiec | Robert Kišerlovski |
| 2007 | Tomaž Nose | Vincenzo Nibali | Andrea Noè |
| 2008 | Jure Golcer | Franco Pellizotti | Robert Kiserlovski |
| 2009 | Jakob Fuglsang | Tomasz Nose | Domenico Pozzovivo |
| 2010 | Vincenzo Nibali | Giovanni Visconti | Chris Anker Sørensen |
| 2011 | Diego Ulissi | Radoslav Rogina | Robert Vrečer |
| 2012 | Janez Brajkovič | Domenico Pozzovivo | Kristjan Koren |
| 2013 | Radoslav Rogina | Jan Polanc | Patrik Sinkewitz |
| 2014 | Tiago Machado | Ilnur Zakarin | Matteo Rabottini |
| 2015 | Primož Roglič | Mikel Nieve | Jure Golčer |
| 2016 | Rein Taaramäe | Jack Haig | Jan Bárta |
| 2017 | Rafał Majka | Giovanni Visconti | Jack Haig |
| 2018 | Primoz Roglic | Rigoberto Uran | Matej Mohoric |
| 2019 | Diego Ulissi | Giovanni Visconti | Aleksandr Vlàssov |
| 2020 | No disputada per la pandèmia de coronavirus | No disputada per la pandèmia de coronavirus | No disputada per la pandèmia de coronavirus |
| 2021 | Tadej Pogačar | Diego Ulissi | Matteo Sobrero |
| 2022 | Tadej Pogačar | Rafał Majka | Domen Novak |
| 2023 | Filippo Zana | Matej Mohorič | Diego Ulissi |
| 2024 | Giovanni Aleotti | Pello Bilbao | Giulio Pellizzari |

## Referències

* ↑ «Boj za zeleno majico na še višji ravni» (en eslovè), 03-10-2018. [Consulta: 3 octubre 2018].
* ↑ L'agost de 2007, a Tomaž Nose se li van anul·lar els triomfs a la Volta a Eslovènia de 2006 i 2007 per l'ús d'un medicament sense autorització de l'UCI

## Enllaços externs

* Palmarès de la Volta a Eslovènia a cyclebase.nl
* Web oficial Arxivat 2007-10-20 a Wayback Machine. (eslovè)
# Roure del Sot del Turó del Gall

El Roure del Sot del Turó del Gall (Quercus humilis) és un roure martinenc que es troba al Parc de la Serralada Litoral, el qual té, probablement, la capçada més extensa del susdit parc.

## Aspecte general

El tronc fa un perímetre de 2,52 metres i es troba en un bon estat vital. La capçada és esplèndida, molt arrodonida, sense mancances en cap direcció, extraordinàriament ramificada i amb un diàmetre de 30 metres. Està inclòs en el Catàleg d'Arbres i Arbredes Monumentals de la Roca del Vallès.

## Accés

És ubicat a la Roca del Vallès: a la C-1415c, de la Roca del Vallès al coll de Parpers, PK 11,75. L'arbre és a la part interior del revolt que travessa el torrent de Can Sant Joan, al vessant esquerre del torrent. Coordenades: x=446246 y=4603230 z=260.

## Referències

* 1 2 Triquell i Salomé, Adrià, 2012. Parc de la Serralada Litoral (Història i Itineraris). Editorial Piolet, Barcelona. ISBN 9788415075615. Pàg. 104.

## Enllaços externs

* Llibre-Guia de la Serralada Litoral - Història i itineraris Arxivat 2015-11-17 a Wayback Machine. (català)
# ISO 3166-2:BQ

ISO 3166-2:BQ és el subconjunt per a Bonaire, Sint Eustatius i Saba de l'estàndard ISO 3166-2, publicat per l'Organització Internacional per Estandardització (ISO) que defineix els codis de les principals subdivisions administratives.
Actualment l'estàndard ISO 3166-2 per a Bonaire, Sint Eustatius i Saba està definit per 3 municipis especials.
Cada codi es compon de dues parts, separades per un guió. La primera part és BQ, el codi ISO 3166-1 alfa-2 per a Bonaire, Sint Eustatius i Saba. La segona part són dues lletres.
Cada un dels municipis especials també té assignat el seu propi codi ISO dins del subconjunt per als Països Baixos.

## Codis actuals

Els noms de les subdivisions estan llistades segons l'ISO 3166-2 publicat per la "ISO 3166 Maintenance Agency" (ISO 3166/MA).
| Codi | Nom de la subdivisió (ca), (nl) | Nom de la subdivisió (pap) | Codi dins del subconjunt per als Països Baixos |
| BQ-BO | Bonaire | Boneiru | NL-BQ1 |
| BQ-SA | Saba | Saba | NL-BQ2 |
| BQ-SE | Sint Eustatius | Sint Eustatius | NL-BQ3 |

## Referències

* ↑ (anglès) "ISO 3166-1 Newsletter VI-8 (2010-12-15):Code elements for Bonaire, Saint Eustatius and Saba, Curaçao and Sint Maarten (Dutch part), update of other territories and minor correction" (PDF).

## Enllaços externs

* ISO Online Browsing Platform: BQ (Plataforma Online d'Exploració ISO: CN) (anglès)
* Carib Neerlandès, Statoids.com (anglès)
# José Pérez Fuster

José Pérez Fuster (Benidorm, 8 d'octubre de 1856 - València, 4 d'agost de 1933) va ser un metge higienista valencià, una de les principals figures en el camp de la higiene pública, la medicina preventiva y la investigació microbiològica valenciana de finals del segle xix i principis del XX. Existeix una important documentació científica en les publicacions mèdiques de l'època, en els arxius municipals de València i en la premsa del moment, que constitueixen una valuosa aportació al desenvolupament socio-sanitari actual.

## Biografia

José Pérez Fuster va nàixer a Benidorm (Marina Baixa) el 8 d'octubre de 1856, fill d'Eusebio Pérez Vives i de María Dolores Fuster Llorca. Pertanyia a una família d'Oficials de Marina i Comerciants. Estudià Batxillerat en l'institut de Benidorm. Posteriorment es va traslladar a València per fer estudis de medicina en la Universitat. Obtingué el títol de Llicenciat en Medicina en Juny de 1877. El primer destí com a metge va ser a Canet d'en Berenguer, i posteriorment a Sagunt. El 1883 es va doctorar en medicina per la Universitat de València amb la tesi Ventajas que han proporcionado a la clínica las investigaciones microscópicas. Va obtindre la plaça d'higienista en el cos municipal d'higiene i salubritat.
En 1911 va ser anomenat Director de l'Institut Municipal d'Higiene, en el qual també va treballar el doctor Tomàs Peset Alexandre. Posteriorment es traslladà a l'Institut Pasteur de París, on va treballar amb el doctor Roux, qui va descobrir la vacuna contra la diftèria, que es va introduir poc després al País Valencià.

## Dades d'interés

* L'excel·lentíssim Ajuntament de València va retolar un carrer amb el nom de José Pérez Fuster a València l'any 2000.
* L'excel·lentíssim Ajuntament de Benidorm aprovà el retolament d'un carrer amb el nom de José Pérez Fuster l'any 2011

## Referències

* ↑ Chiner, Eusebi. Apunts biogràfics i científics del metge benidormí dr. Josep Pérez Fuster

## Enllaços externs

* Discurs del doctor Pérez Fuster
* La lluita contra la tuberculosi a València
* El Instituto Médico Valenciano en 1904 Arxivat 2013-12-15 a Wayback Machine.
# Sant Martí de Capsec

Sant Martí de Capsec és una església romànica de la Vall de Bianya (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una església d'una sola nau, volta apuntada i una cornisa que corre els murs. Durant els segles XVII-XVIII va ser ampliada per tal de fer capelles laterals. Cal destacar que el temple havia tingut tres absis i planta de creu llatina. Actualment es conserva l'absis central, amb una finestra cega a l'interior que serveix de fornícula per la imatge del sant titulat. De les dues absidioles només resta la del costat nord, l'altre es malmeté en construir la sagristia.
Hi ha dues pedres que daten les reformes, una al campanar, amb la data de 1771, i una pedra cantonera al mur nord, que diu" ANTONI GURT 1675".
Hi ha una pica baptismal romànica situada a l'interior de l'església. d'immersió decorada amb un cordó trencat que l'envolta a la part baixa, i un altre cordó a la part alta, del qual pengen uns creus i dues mans, motius únics a la diòcesi gironina pel que a piques baptismals es refereix. Amida 90cm de diàmetre i 77cm d'alçada.
Hi ha una pica d'aigua beneïda situada a l'interior de l'església. Ornada amb motius florals i de data molt posterior a la pica baptismal. Amida 35cm d'alçada sense el pedestal de vuit cares que amida 50cm i 60cm de diàmetre.
Al seu interior es conserven una sèrie d'altars realitzats entre els segles xviii i xix.

## Història

L'església parroquial del poble de Capsec està ubicada als peus de la serra de Malforat. En els documents apareix com a "Sancti Martine de Cullule Sicco" (1033). Aquest topònim s'anirà modificant: "Cuilissicco" (1079), "Cuisil" (1094), "Cuil-sech" (1117), "Culsech" (1208), "Cuilsico" (1214, "Cubilissicco" (1269, "Campsech" (1358, "Cubilisico" (1392) i "Capitesico" (1691).
Igual que la resta de la demarcació, Sant Martí va pertànyer molt de temps al monestir de Sant Pere de Camprodon. Segons consta a les pastorals, el temple va ser molt modificat durant els segles XVII-XVIII.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Sant Martí de Capsec». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 octubre 2016].
# George Pal

György Pál Marczincsak (Cegléd, 1 de febrer de 1908-Beverly Hills, 2 de maig de 1980), més conegut com a George Pal, fou un productor de cine, director i animador hongarès i estatunidenc.
Georg Pal va néixer a Cegléd (Imperi Austrohongarès) l'1 de febrer de 1908. Començà a treballar a Berlín, als estudis cinematogràfics UFA,però va haver de fugir-hi a causa de l'ascens del nazisme. Més tard, va viure a Praga, París i Eindhoven. Es va traslladar a Hollywood a finals de 1939. Entre 1941 i 1947 va produir Puppetoons, una sèrie d'animació amb titelles i marionetes i que es podia visualitzar al canal Paramount. L'any 1951, va produir la seva primera pel·lícula d'acció, Destination Moon. Va guanyar un Oscar honorífic l'any 1944 pel desenvolupament de nous i innovadors mètodes durant la producció de Puppetoons. Va dirigir llargmetratges com Tom Thumb (1954), The Time Machine (1960), Atlantis, the Lost Continent (1961), El meravellós món dels germans Grimm (1962) i 7 Faces of Dr. Lao (1964). Va morir el 2 de maig de 1980 a Beverly Hills, Califòrnia.

## Referències

* ↑ Lenburg, Jeff. Who's who in Animated Cartoons (en anglès). Nova York: Hal Leonard Corporation, 2006, p. 381. ISBN 978-1-55783-671-7.
* ↑ Kushnir, Shenzhana. Performing the Force (en anglès). McFarland, 2001, p. 215. ISBN 0-7864-08952.
# Rudolf Teschner

Rudolf Teschner (16 de febrer de 1922, Potsdam - 23 de juliol de 2006, Berlín-Steglitz) fou un jugador i escriptor d'escacs alemany, actiu a les dècades de 1950 i 1960.

## Resultats destacats en competició

En Teschner va guanyar set cops el campionat d'escacs de Berlín. El 1948, va guanyar el Campionat d'Alemanya de la zona soviètica a Bad Doberan, i posteriorment, el 1951, guanyà el Campionat d'Alemanya occidental (jugat a Düsseldorf).
Teschner fou un dels membres destacats de l'equip de la RFA que participà en les Olimpíades d'escacs dels anys 1952 i 1956. El 1957 va obtenir el títol de Mestre Internacional.
Empatà a la 2a-3a posició al Zonal de Berg en Dal 1960 (el campió fou Friðrik Ólafsson), cosa que li va permetre de participar també a l'Interzonal d'Estocolm 1962. També empatà als llocs 1r-4t, amb 8.5/11 punts, en dues ocasions als torneigs de nadal de Reggio Emilia (1963/1964 i 1964/1965).
El 1992 fu fou el primer Mestre Internacional de la història en ésser nomenat per la FIDE Gran Mestre "Ad Honorem". El seu millor Elo històric fou de 2633 punts, el maig de 1968, quan va jugar amb gran èxit al torneig de Bamberg, i hi guanyà el premi de bellesa a la millor partida.

## Periodista i escriptor d'escacs

En Teschner va treballar entre 1950 i 1988 com a editor de la Deutsche Schachzeitung (Notícies d'escacs d'Alemanya, la revista d'escacs més antiga del món de les que encara estan en edició), i va escriure nombrosos llibres i articles d'escacs.

### Obres

* Der kleine Bilguer, Berlin 1953 (amb Kurt Richter)
* Schachmeisterpartien 1960-1965, Reclam, Stuttgart 1966
* Schachmeisterpartien 1966-1970, Reclam, Stuttgart 1971
* Meisterspiele - Unvergeßliche Schachpartien, Goldmann, Múnic 1972
* Schachmeisterpartien 1971-1975, Reclam, Stuttgart 1977
* Turnierpartien der Gegenwart, Franckh, Stuttgart, 1978
* Sie sind am Zug - 300 Schach-Kombinationen, Goldmann, Múnic 1979
* Das moderne Schachlehrbuch, Goldmann, Múnic 1980
* Schachmeisterpartien 1976-1980, Reclam, Stuttgart 1983
* Schach für Fortgeschrittene, Falken, Niedernhausen/Ts. 1986
* Schachmeisterpartien 1981-1985, Reclam, Stuttgart 1986
* Schachmeisterpartien 1986-1990, Reclam, Stuttgart 1991
* Fischer gegen Spasski 1972 und 1992, Olms, Zürich 1993
* Eine Schule des Schachs in 40 Stunden, Olms, Zürich 1993

## Referències

* ↑ Berg en Dal, Zonal A, 1960
* ↑ 6a edició del torneig de Reggio Emilia Arxivat 2012-02-02 a Wayback Machine., taula de creuaments i resultats
* ↑ 7a edició del torneig de Reggio Emilia Arxivat 2012-02-02 a Wayback Machine., taula de creuaments i resultats

## Enllaços externs

* Estimació Elo de Rudolf Teschner a «chessmetrics.com». [Consulta: 10 juliol 2010]. (anglès)
# Partit Socialista Sicilià

El Partit Socialista Sicílià (Partitu Sucialista Sicilianu en sicilià, Partito Socialista Siciliano en italià, PSS) és un partit polític socialdemòcrata i autonomista a Sicília. Va ser fundat en 1893 a Palerm pels líders del moviment popular dels Fasci Siciliani i, després d'unir-se al Partit Socialista Italià d'aquí a uns anys, va ser refundat el 21 de maig 2013, exactament després de 120 anys a partir del primer congrés dels Fasci i en el mateix lloc (la seu històrica del Fascio de Palerm, en via Alloro 97). És l'hereu polític i la continuació del Partit Socialista Sicilià històric, que era la part principal de la revolta. Exposa les idees del socialisme democràtic i del sicilianisme, sense cap vista aïllacionista, però mantenint-se fidel a l'internacionalisme i europeisme. El partit busca tota l'aplicació de Sicília estatut especial i dona suport a la unificació de l'esquerra siciliana en una perspectiva socialista democràtica. Els membres del partit provenen de les seccions sicilians del Partit Socialista Italià, el Partit Socialista Democràtic Italià i el Partit Socialista Italià d'Unitat Proletària.

## Enllaços externs

* Partit Socialista Sicilià - Lloc web oficial
# Ràdio Illimani

Ràdio Illimani, també coneguda com Red Patria Nueva, és una emissora de ràdio de l'Estat Plurinacional de Bolívia i ofereix un servei públic a les regions més allunyades del país.
Va iniciar les seves transmissions el 15 de juliol de 1933, en plena Guerra del Chaco. A partir de l'any 2015 va reorganitzar la seva programació per a oferir a la població el senyal 24 hores. Va ser fundada per Simón Iturri Patiño, que també va introduir el primer receptor de ràdio a Bolívia.

## Referències

* ↑ Subcomandante Marcos. «Interconexión de la pluralidad» (en castellà). Rebelion.org, 30-09-2020. [Consulta: 16 juny 2023].
* ↑ «Ondas que provocan. Radio Illimani, los Estados y el nacionalismo» (en castellà), 16-08-2015. [Consulta: 16 juny 2023].
* ↑ «Radio Illimani cumple 85 años» (en castellà), 15-07-2018. [Consulta: 16 juny 2023].
* ↑ Choque, Freddy. «Presidente saluda 89 años de Radio Illimani y pide que los medios estén al lado del pueblo» (en espanyol europeu). Agència Boliviana d'Informació, 15-07-2022. [Consulta: 16 juny 2023].
* ↑ «Radio Illimani, la gran combatiente de la Guerra del Chaco, cumple 89 años» (en castellà), 15-07-2022. Arxivat de l'original el 2022-07-22. [Consulta: 16 juny 2023].
# Ràdio Montecarlo

Ràdio Montecarlo (RMC), és una ràdio generalista amb vocació nacional amb seu en París, l'àrea de la qual de radiodifusió és França i Mònaco.
L'emissora va ser fundada l'1 de juliol de 1943 en Montecarlo i durant sis dècades va ser la ràdio nacional del Principat de Mònaco, si bé l'accionista majoritari era l'estat francès a través de SOFIRAD. En estar assentada al principat, es va convertir en una de les «ràdios perifèriques» que va poder sortejar el monopoli de la radiodifusió pública francesa, primer amb cobertura en la Costa Blava i des de 1974 en tot el territori gal gràcies a un potent emissor. Després d'aconseguir les seves majors cotes de popularitat en la dècada de 1980, la legalització de les ràdios privades va motivar un descens d'oïdors i el SOFIRAD, cada vegada amb majors problemes econòmics, va posar a la venda la seva participació el 1998.
A la fi del 2000, el grup NextRadioTV va adquirir la pràctica totalitat de RMC, mentre que Mònaco es va quedar una participació testimonial, i va traslladar la seu a la capital francesa. El 22 de gener de 2001 es va estrenar una nova programació basada en tres pilars: informació, talk-shows i esports. Gràcies a les retransmissions esportives i a una major interactivitat amb els oïdors, RMC va augmentar la seva popularitat entre el públic. Actualment és la ràdio líder entre els majors de 50 anys i la quarta emissora amb més audiència de França per darrere de RTL, France Inter i Europe 1.
Per RMC han passat alguns dels presentadors més coneguts de la ràdio francesa com Zappy Max, Jean-Pierre Foucault, Francis Blanche, Pierre Lescure, Patrick Sébastien i Jean-Claude Bourret.
Ràdio Montexarlo va ser un dels fundadors de la Unió Europea de Radiodifusió el 1950. L'actual RMC continua formant part d'aquesta organització gràcies a l'acció minoritària del Principat de Mònaco, que inclou a l'emissora dins del Groupement de Radiodiffusion monégasque.

## Referències

* 1 2 «Radio Monte-Carlo : La radio du soleil» (en francès). Arxivat de l'original el 2016-04-28. [Consulta: 18 febrer 2016].
* 1 2 3 «RMC, 70 ans d'histoire - Monaco Hebdo» (en francès), 05-04-2013. [Consulta: 18 febrer 2016].
* ↑ «Alain Weill convertit RMC au « news & talk »» (en francès), 22-01-2001. Arxivat de l'original el 2016-04-22. [Consulta: 18 febrer 2016].
* ↑ «Audience : RTL finit la saison en beauté» (en francès), 16-07-2015. [Consulta: 18 febrer 2016].
* ↑ «Histoire(s) radiophonique(s) > RMC» (en francès). [Consulta: 18 febrer 2016].
* ↑ «EBU Members list» (en anglès). Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 16 febrer 2016].

## Enllaços externs

* Web oficial de RMC (francès)