OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bandera de combat

Es denomina bandera de combat el pavelló nacional que arboren els vaixells de guerra just abans d'entrar en combat. Té unes dimensions especialment grans, i solament es desplega a popa en les accions de guerra i en grans solemnitats. No s'ha de confondre amb el pavelló naval o de guerra, que és la bandera que indica nacionalitat en els vaixells cada dia, encara que normalment tinguin el mateix disseny.
La característica principal de la bandera de combat és la mida gran. El fet que tingui grans dimensions (més de 6 m d'ample) és a causa que el fum espès generat pels canyons en batalla durant els segles xvii i xviii feia difícil la identificació dels pavellons de diari dels vaixells.
La bandera de combat es custodia a bord, amb l'esperança de no haver d'hissar-la més que en ocasions solemnes, però no en combat. Si s'entrés en una acció de guerra, la bandera de combat és un símbol molt important per a la dotació del vaixell, i la seva salvaguarda eleva la moral. Quan el vaixell es rendeix, la bandera s'arria. L'enemic sol prendre-la com a trofeu. Hi ha casos famosos com el del cuirassat alemany Bismarck, que mai no la va arriar, i es va enfonsar amb la bandera de combat arborada.
# Barthélemy Catherine Joubert

Barthélemy Catherine Joubert (Pont-de-Vaux (Ain), 14 d'abril de 1769 – Novi, 15 d'agost de 1799) va ser un general francès. S'allistà a l'exèrcit francès el 1784 i ràpidament va pujar de rang durant les guerres revolucionàries franceses. Napoleó Bonaparte en reconegué el talent i n'incrementà les responsabilitats. Joubert va morir comandant les tropes franceses a la batalla de Novi el 1799.
Després d'aquesta batalla, les seves despulles van ser portades a Toló i enterrades a Fort La Malgue, i el Directori francès va honorar la seva memòria en una cerimònia pública al matí del 16 de setembre de 1799. El monument erigit a Joubert a Bourg-en-Bresse va ser aterrat per ordre del rei Louis XVIII, però un altre memorial es va erigir després a Pont-de-Vaux.

## Referències

* Aquest article incorpora text d'una publicació que es troba en domini públic: Chisholm, Hugh. Encyclopædia Britannica (edició de 1911) (en anglès). 11a ed. Cambridge University Press, 1911. que també cita:
** Chevrier, Le Général Joubert d'après sa correspondence (2e ed. 1884)
** Guilbert, Notice sur la vie de B. C. Joubert
* Chandler, David. Dictionary of the Napoleonic Wars. Nova York: Macmillan, 1979. ISBN 0-02-523670-9
* Chandler, David. The Campaigns of Napoleon. Nova York: Macmillan, 1966
# Batalla d'Aqbat al-Bakr

La batalla d'Aqbat al-Bakr és una de les batalles de la Fitna, la guerra civil que va esclatar en el Califat de Còrdova a la mort d'Abd-al-Màlik, el fill i successor d'Almansor.

## Antecedents

El califat de Còrdova és l'etapa política de la presència islàmica en la península Ibèrica de major esplendor, encara que de curta durada, ja que en la pràctica acabà en el 1009 amb la Fitna o guerra civil pel tron que es desencadenà entre els àrabs, partidaris de l'últim califa legítim Hixam II, els amazics que donaven suport a Sulayman al-Mustaín, i els successors del primer ministre o hàjib, Almansor, que donaven suport a Muhàmmad II.
El comte de Castella Sanç I Garcia va ajudar els amazics liderats per Sulayman al-Mustaín, derrotant les tropes de frontera de Madínat Salim (Medinaceli) va entrar a Qúrtuba i deposar a Muhàmmad II, que va fugir a Tulàytula (Toledo), on va seguir actuant com a califa.
El general Wàdih es va reunir amb els nobles catalans el 1010 a Turtuixa (Tortosa), i aquests van dirigir-se a Tulàytula passant per Madina Salim amb un exèrcit cristià de deu mil homes reclutat per Ramon Borrell, comte de Barcelona, Ermengol I, comte d'Urgell, i Hug I d'Empúries.

## Batalla

Els dos exèrcits es van trobar als afores del castell d'El Vacar. Els amazics van iniciar l'avanç, i immediatament la cavalleria catalana va respondre amb una forta càrrega, però els amazics es van obrir per deixar-los passar i encerclar, però Sulayman al-Mustaín no va entendre als militars i va fugir en veure el desenvolupament de la batalla doncs es trobava a la rereguarda, amb bona part de l'exèrcit.

## Conseqüències

La coalició va derrocar a Sulayman al-Mustaín i Muhàmmad II va recuperar Qúrtuba, tot i que Sulayman al-Mustaín es retirava cap a al-Jazira al-Khadrà (Algesires) per embarcar a Àfrica foren enlçats a la batalla del riu Guadiaro, a prop de Ronda, on va morir Ermengol I. Finalment Muhàmmad II fou assassinat pels homes de Wàdih, que va reposar a Hixam II, però Qúrtuba és bloquejada pels amazics i Wàdih és mort mentre fuig de la ciutat.
Per evitar que Sanç I Garcia refermés la seva aliança amb Sulayman, Wàdih li va concedir importants places fortes, que es van unir als territoris que el Comtat de Castella havia pres al Regne de Lleó durant la minoria d'edat d'Alfons V de Lleó. La guerra va acabar quan Sulayman al-Mustaín va fer assassinar Hixam II el 1013. En el rerefons també hi havia els problemes amb l'excessiva pressió fiscal necessària per a finançar el cost dels esforços bèl·lics.

## Referències

* ↑ (castellà) Luis Suárez Fernández Historia de España Antigua y media a Google Books Arxivat 2020-04-06 a Wayback Machine.
* ↑ Xavier Ballestín, Història d'Al-Andalus i del Magrib «Enllaç».
* ↑ (castellà) José Antonio Conde Historia de la dominacion de los Arabes en España
* ↑ «Biografia de Wadih» (en castellà).
* ↑ Ballestín, Xavier. Història d'Al-Andalus i del Magrib. Edicions Universitat Barcelona, 2005. ISBN 8447528987.
# Batalla d'Orpesa

La batalla d'Orpesa va ser una batalla lliurada entre les tropes agermanades i l'exèrcit reial a la fi de juny del 1521 a Orpesa, La Plana Alta.
El resultat va ser desastrós per als agermanats que van veure com gran part de les seves tropes es van ofegar en séquies i a la mar. El comandant dels agermanats va aconseguir fugir encara que posteriorment va ser capturat i executat.
Aquesta batalla, juntament amb la qual es produiria unes setmanes després a Almenara va suposar la pèrdua del control de la zona nord del Regne. El sud del regne també va caure amb la batalla d'Oriola i tan sols el centre va aconseguir mantenir-se durant un temps amb el control d'algunes poblacions com Alzira, Xàtiva o Gandia, aquesta última gràcies a la victòria aconseguida després de la batalla homònima a la ciutat.

## Referències

* ↑ Batalla d'Orpesa (en catalán)

## Vegeu també

* Germana de Foix
* Joan Llorenç
# Batalla de Kibata

La batalla de Kibata es va lliurar al nord-oest de Kilwa durant la Campanya d'Àfrica Oriental de la Primera Guerra Mundial.
El comandant britànic del teatre d'Àfrica del Sud, el general Jan Smuts, va planejar apoderar-se de Kibata i evitar que les forces alemanyes es retiressin cap al sud.

## Batalla

El 14 d'octubre de 1916, els britànics van arribar a Kibata i van assolir el fort buit. Els alemanys es retiren als turons propers.
El 6 de desembre, les tropes principals alemanyes dirigides per Paul von Lettow-Vorbeck van avançar cap a Kibata. Les forces britàniques es van dirigir cap als llocs d'avançada, dos reductes del turó Picquet al nord de Kibata. Els canons alemanys (un d'ells recuperat del creuer lleuger SMS Königsberg enfonsat en la batalla del delta del Rufiji) van disparar contra els dos reductes; després les tropes alemanyes van atacar però van ser rebutjats.
Una companyia va cavar en el vessant occidental del turó Picquet; aquesta posició alemanya es va anomenar Lodgement (de l'anglès, allotjament). En aquells dies, les forces britàniques, els balutxis de l'Índia i el KAR de Nyasalàndia (actualment Malawi) també van excavar en una sèrie de pujols baixos prop de Kibata, però les tropes alemanyes amb artilleria pesant van ocupar els turons més alts que els envoltaven. Els nous reclutes es van acostumar als bombardejos i ràpidament es van adaptar a la guerra de trinxeres. Quan la batalla estava en el seu apogeu, era més semblant al camp de batalla a europeu que a la selva africana.
Durant la nit del 15 de desembre, les forces britàniques van atacar la posició alemanya Lodgement prop dels reductes. Per primera vegada a l'Àfrica oriental van fer servir granades Mills. Els alemanys es van replegar i el Lodgement va ser ocupat pel KAR, amb el suport d'una secció de metralladores de la Loyal North Lancashire.
L'1 de gener de 1917, van arribar a Kibata dos canons obusos de 5 polzades, que va marcar la fi de les esperances alemanyes de destruir la guarnició britànica.
Uns dies més tard, els alemanys van enviar entre 6 i 9 companyies de la zona Kibata cap al nord per atacar a les tropes del general Jan Smuts, que estaven lluitant pels encreuaments sobre el riu Rufiji.
El 6 de gener, el Brigadier General O'Grady va ordenar un avanç general i els àscaris del KAR van prendre ràpidament els cims dels turons que prèviament havien estat ocupats pels alemanys.

## Referències

* 1 2 Chisholm, 1922.

## Bibliografia

* Chisholm, Hugh. The Encyclopædia Britannica, The Twelfth Edition, Volume 2 (en anglès), 1922.
# Constants de Champernowne

Les constants de Champernowne són una sèrie de nombres reals construïts per tal de ser b-normals (la segona constant de Champernowne o constant binària de Champernowne és 2-normal, la tercera o ternària és 3-normal...). Es construeixen a partir de la segona constant (o constant binària) com el nombre entre 0 i 1 obtingut concatenant els nombres naturals en base b als dígits decimals. Així, les primeres constants de Champernowne són:
* Constant binària: 0,1 10 11 100 101 110 ...₂
* Constant ternària: 0,1 2 10 11 12 20 21 ...₃
* Constant quaternària: 0,1 2 3 10 11 12 ...₄
La desena constant de Champernowne, sovint coneguda senzillament com a constant de Champernowne, pren el valor 0,12345678910111213... i és la més popular, perquè és un nombre normal en base 10.
Reben el nom del matemàtic que les definí per primera vegada l'any 1933, l'anglès David Champernowne.

## Errors de concepte freqüents

No s'ha de confondre la constant de Champernowne b-ària amb la (desena) constant de Champernowne en base b. Com és fàcil veure, la constant de Champernowne 0,12345...$_{10}$ en base 2 s'expressa 0,00011...₂, mentre que la constant binària val 0,11011...₂

## Vegeu també

* Nombre normal
* Constant de Copeland-Erdős, un nombre normal de construcció similar.

## Referències

* ↑ «Professor David Champernowne» (en anglès). The Daily Telegraph, 04-09-2000.

## Bibliografia

* Definició a Wolfram MathWorld
* Cassaigne, J.; Nicolas, F. «Factor complexity». A: Combinatorics, automata, and number theory. 135. Cambridge: Cambridge University Press, 2010, p. 163–247. ISBN 978-0-521-51597-9.
* Champernowne, D. G. «The construction of decimals normal in the scale of ten». London Mathematical Society, 8, 4, 1933, p. 254–260. DOI: 10.1112/jlms/s1-8.4.254..
# Icterícia

La icterícia és un símptoma o un signe que consisteix en la coloració groguenca de la pell, mucoses o totes dues alhora escleròtica que es produeix per una augmentació de la bilirubinèmia. Popularment se'n diu fel sobreeixit o en valencià i eivissenc aliacrà, amb la variant meridional aliacà, procedent de l'àrab andalusí alyaraqán, en àrab clàssic يرقان.
És causada per una hiperbilirubinèmia (augment dels nivells de bilirubina en la sang). La concentració de bilirubina en el plasma sanguini en general no és superior a 1 mg/dl (>17 μmol/L). Una concentració superior a 1,8 mg/dl (>30 μmol/L) porta a la icterícia.
La icterícia es veu en malalties com l'hemòlisi, un defecte de la seva conjugació com en l'hepatitis i la cirrosi hepàtica, o en la seva excreció, com en la colèstasi.

## Tipus

La icterícia es classifica en tres tipus:
* Prehepàtica: es deu a l'alliberament de bilirubina no conjugada per destrucció d'eritròcits. És el cas de l'anèmia hemolítica.
* Hepàtica: es deu a problemes amb l'arbre biliar dintre del fetge que pot ser per destrucció dels hepatòcits, així com a alteracions del flux per aquests conductes. És el cas de l'hepatitis i la cirrosi hepàtica.
* Post hepàtica: Es deu a l'obstrucció del colèdoc o bé per causa d'un càlcul prop de la vesícula biliar, o fins i tot per culpa de la compressió originada per un càncer de cap de pàncrees.

## Referències

* ↑ ALCOVER, A.M.; MOLL, F. de B., Diccionari Català-Valencià-Balear, vol. 1, 1993; CORRIENTE, F., Diccionario de arabismos y voces afines en iberorromance. Madrid: Gredos, 1999, p. 108
* ↑ Silbernagl S, Despopoulos A. Color atlas of physiology. 6. Thieme, 2009, p. 252. ISBN 9783135450063.
Viccionari
# Llewellyn Evans

Llewellyn Blackwell Evans (Kaiapoi, Canterbury, Nova Zelanda, 2 de gener de 1976 – Nova Zelanda, 29 de setembre de 1951) va ser un jugador d'hoquei sobre herba britànic que va competir a principis del segle xx.
El 1908 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on va guanyar la medalla de bronze en la competició d'hoquei sobre herbal, com a membre de l'equip gal·lès.

## Referències

* ↑ «Frank Connah Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 14 de desembre 2012. [Consulta: 15 novembre 2015].
# Portada/efemèride novembre 23

La galàxia d'Andròmeda
« 22 de novembre · 23 de novembre · 24 de novembre »
# Ignasi de Ribot i de Balle

Ignasi de Ribot i de Balle (Girona, 11 de maig de 1926) és un advocat i polític gironí que fou alcalde de Girona entre 1972 i 1979.

## Biografia

Nascut en el si d'una família terratinent i tradicionalista, l'any 1950 es va llicenciar en dret per la Universitat de Barcelona, on va coincidir amb Carlos Barral, Alberto Oliart, Joan Raventós i Jaime Gil de Biedma, entre d'altres.
Fou el darrer alcalde de la ciutat de Girona durant el període franquista. La seva trajectòria política havia estat més aviat discreta i no era afiliat al partit únic, la FET i de les JONS. Havia ocupat les presidències de la Cambra Sindical Agrària i del Casino Gerundense, a més d'ocupar la plaça de regidor a l'ajuntament pel terç sindical d'ençà el 1971. La seva etapa com a alcalde coincidí amb tota la transició espanyola: accedí al càrrec el 3 de març de 1972 i l'abandonà el 1979, després de la celebració de les primeres eleccions municipals lliures. La seva gestió fou marcada per un desgast continuat i una crítica política i ciutadana constant, la qual cosa difuminà algunes accions positives, tals com les polítiques destinades a frenar l'especulació urbanística iniciada per l'alcalde Pere Ordis i Llach o una certa sensibilitat cultural.
Va ésser Ignasi de Ribot, en el pregó de la primera visita a Girona del Rei Joan Carles de Borbó el febrer de 1976, qui va proposar la recuperació per a l'hereu de la Corona d'Espanya de l'antic títol de príncep de Girona, que portava l'hereu de la Corona d'Aragó.

## Bibliografia

* CLARA, Josep, El personal polític de l'Ajuntament de Girona (1917-1987). Girona: Cercle d'Estudis Històrics i Socials, 1987. ISBN 84-505-4982-5
* CLARA, Josep, Girona sota el franquisme, 1939-1976. Girona: Ajuntament i Diputació de Girona, 1991. ISBN 84-86812-24-0

## Referències

* ↑ Altres alumnes del curs fòren Josep Maria Castellet, Francesc Casares Potau, Josep Maria Ainaud de Lasarte, J.A. Linatti, Francesc Casares, Josep Espar i Ticó i Jordi Cots
* ↑ «Toma de posesión del nuevo alcalde». La Vanguardia, 03-03-1972.
* ↑ Web de la Fundació Príncep de Girona
* ↑ Jaume Riera i Sans, "El delfinat de Girona (1387-1388)", Annals de l'Institut d'Estudis Gironins, 29 (1987), pàgines 105-128.
* ↑ Entrevista a Ignasi de Ribot, Alfons Petit, Diari de Girona, Dominical 26 de febrer de 2012

## Enllaços externs

* "No érem falangistes, però vam aplaudir Franco", entrevista al Diari de Girona
# Gleipnir

Gleipnir és el nus màgic amb què els nans lliguen el llop Fenrir perquè no pugui escapar i ferir els déus de la mitologia germànica. Abans s'havia intentat lligar el monstre amb nusos ben forts, però ell els havia pogut desfer. Gleipnir, però, es basava a unir els elements més diferents en una cinta fina amb un nus simple. Aquesta cinta estava formada pel miol d'un gat, pèl de dona, arrels d'una muntanya sagrada, tendons d'os, l'aire d'un peix quan bufa i la saliva d'un ocell.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre, Mitologías de los boques, los ríos y las estepas, Planeta, 1966
# Beilicat d'Erzincan

El beilicat d'Erzincan fou un beilicat de l'Anatòlia Oriental, Turquia en els segles XIV i principis del segle xv.

## Rerefons

Després de la batalla de Köse dağ en 1243, els mongols il-khànides esdevingueren de facto els governants d'Anatòlia. No obstant això, després de la desintegració dels il-khànides, els antics generals i buròcrates dels il-khànides així com les tribus que es trobaven sota el jou il-khànida declararen la seva independència. El beilicat d'Erzincan fou un d'ells.

## Sorgiment del beilicat

Erzincan era una ciutat fronterera oriental del beilicat d'Eretna. Pir Hüseyin, el governador de la ciutat, va morir el 1379 i un tal Mutaharten (també conegut com a Trata o Tahirten) va ocupar el seu lloc. El seu origen és obscur, però probablement els seus ancestres eren uigurs i ell mateix era parent del bei d'Eretna.(els uigurs treballaven com a buròcrates en els estats mongols.) Després de l'interregne dels erètnides en 1380, es va declarar independent. Tanmateix, després que Burhan al-Din es proclamés a si mateix governant de l'antic territori erètnida en 1381, Mutaherten es veia en una difícil situació, perquè tots els seus veïns, és a dir, els dominis de Burhan al-Din, Imperi de Trebisonda, Regne de Geòrgia, Sultanat d'Aq Qoyunlu. (turcmans de l'ovella blanca), etc. eren més poderosos que el seu petit principat. Així doncs va adoptar una política d'intrigues per protegir la seva independència.

## Darrers anys de Mutaherten

Burhan al-Din va morir el 1398. Però el sultà otomà Baiazet I s'annexionà l'antic territori erètnida al seu reialme i començà a amenanaçar el beilicat d'Eretna. La invasió d'Anatòlia per part de Tamerlà a principis del segle xv fou un breu període d'alleujament per a Mutaherten, que va acceptar fàcilment la suzerania de Tamerlà. Però poc després de la batalla d'Ankara en 1402, un victoriós Tamerlà deixà Anatòlia. L'any següent, Mutaherten moria.

## Darrers anys del beilicat

Després de la seva mort, el beilicat deixà de tenir cap mena de rol en els afers d'Anatòlia. Segons Clavijo, un enviat espanyol davant Tamerlà, el nebot de Mutaherten, de nom Ali, tractà de succeir-li, però el fill de Mutaherten (del qual no se sap el nom) fou capaç d'ascendir al tron. En 1410, Şeyh Hasan, net de Mutaherten, era el governant de la ciutat. Perìo Qara Yússuf, sultà dels Qara Qoyunlu, capturà Erzincan i posà fi a l'existència del beilicat.

## Referències

* 1 2 [«Història del districte de Kemah (turc)». Arxivat de l'original el 2016-03-08. [Consulta: 4 maig 2013]. Història del districte de Kemah (turc)]
* ↑ http://www.rehberim.net/ Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (turc)
* ↑ Prof.Yaşar Yücel-Prof Ali Sevim:Türkiye tarihi I, AKDTYKTTK Yayınları, 1991, pp 260-310
Beilicats d'Anatòlia :
# Beilicat de Dilmaç

El beilicat de Dilmaç (Dimleç o Demleç) fou un beilicat de l'Anatòlia Oriental (part de la moderna Turquia) fundat al segle xi.
Després de la batalla de Mantziciert en 1071, les victorioses tribus oghuz liderades per guerrers ghazi començaren a assentar-se a Anatòlia. Un d'aquests guerrers fou Dilmaç oğlu Mehmet (fill de Dilmaç). Després que l'Imperi Seljúcida conquerís la ciutat de Bitlis, aquesta li fou lliurada a Mehmet com una iqtà i.e., propietat no hereditària, en 1085. Després de conquerir la rodalia de la ciutat d'Erzen (ara un llogaret), Mehmet moria en 1104. Durant el regnat del seu fill Togan Aslan, el beilicat no era més que un vassall del Gran Imperi Seljúcida. En els primers anys del seu regnat, Togan Aslan acceptà la suzerania dels ortúkides i, conjuntament amb aquests, participà en diverses operacions militars contra els croats, la més important de les quals fou la Batalla de l'Ager Sanguinis en 1119, on Roger de Salerno va perdre la vida. Després d'assegurar la independència, també va haver de lluitar contra altres beilicats turcs com els Sökmenli i antics suzeranis ortúquides per defensar Bitlis dels seus atacs. Després de la mort de Togan (1134 ?) els seus successors lluitaren contra Geòrgia i els danixmendites. Quan els petits principats van ser reemplaçats per poders més poderosos, el beilicat va haver d'acceptar la suzerania dels aiúbides, anuixtingínides, il-khànides, i Tamerlà. Després del retorn de Tamerlà, els turcmans Aq Qoyunlu capturaren tot el seu terrotori, probablement pels volts del 1410.

## Referències

* ↑ «Beylikler». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 4 maig 2013].
* ↑ Prof.Yaşar Yücel-Prof Ali Sevim:Türkiye tarihi Cilt I, AKDTYKTTK Yayınları, 1991, pp 160
Beilicats d'Anatòlia :
# Beilicat de Tanrıbermiş

El beilicat de Tanrıbermiş fou un petit i efímer beilicat de l'oest d'Anatòlia (actual Turquia) durant la darrera part del segle xi.
Després de la batalla de Mantziciert in 1071, les tribus oghuz (turcmans) liderades per guerrers ghazi van començar a assentar-se a Anatòlia, zona fins llavors controlada pels romans d'Orient. Un ghazi de nom Tanrıbermiş fou un d'ells. A principis del 1074, va fundar un petit beilicat de l'oest d'Anatòlia. El seu reialme incloïa Filadelfia (moderna Alaşehir) i Efes. Tanmateix, durant la Primera Croada en 1098, el seu territori va ser recuperat per les forces de l'emperador romà d'Orient Aleix I Comnè. Els tucs no van ser capaços de penetrar fins a Anatòlia occidental durant prop de dos segles, fins als aidínides. Fins i tot després d'això, Filadelfia no fou presa pels turcs fins al 1390.

## Referències

* ↑ Prof.Yaşar Yücel-Prof Ali Sevim:Türkiye tarihi vol I, AKDTYKTTK Yayınları, 1991, pp 174
Beilicats d'Anatòlia :
# George Fairbairn

George Eric Fairbairn (Melbourne, Austràlia, 18 d'agost de 1888 – 20 de juny de 1915) va ser un remer anglès que va competir a primers del segle xx.
Fairbairn nasqué a Melbourne i era nebot del també remer Steve Fairbairn. Estudià al Jesus College de la Universitat de Cambridge. i remà pel club de rem de Cambridge en la regata Oxford-Cambridge de 1908. Aquell mateix any va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on guanyà la medalla de plata en la prova del dos sense timoner del programa de rem fent parella amb Philip Verdon. El 1909 no pogué disputar l'Oxford-Cambridge per culpa d'una lesió. Fairbairn també jugà a rugbi amb el Rosslyn Park F.C.
Durant la Primera Guerra Mundial va servir com a segon tinent de la infanteria lleugera de Durham i va morir en acció a Bailleul. Fou enterrat al proper Cementiri Comunal de Bailleul.

## Referències

* ↑ «Jesus College in the First World War». Arxivat de l'original el 2009-08-06. [Consulta: 17 març 2016].
* ↑ «George Fairbairn Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2015-08-02. [Consulta: 17 març 2016].
* ↑ «The Boat Race - 1909 Race Report». Arxivat de l'original el 2011-09-26. [Consulta: 17 març 2016].
* ↑ Richard Cable Case Study: Rosslyn Park's Unknown Soldiers BBC
* ↑ Fairburn, George Eric, Commonwealth War Graves Commission, Consulta 19 agost 2008
* ↑ «Olympians Who Were Killed or Missing in Action or Died as a Result of War». Sports Reference. Arxivat de l'original el 2017-02-27. [Consulta: 17 març 2016].
# Bernat de Claramunt

Bernat de Claramunt (? - ~1090) fou, entre d'altres, senyor del Castell de Claramunt, senyor del Castell de Tamarit i vescomte de Tarragona. Cap de la nissaga dels Claramunt, era fill d'Amat de Claramunt. Va ser un conseller influent del comte de Barcelona Ramon Berenguer I, qui li concedí el títol de vescomte de Tarragona que es deixarà d'utilitzar amb el seu net Bernat Amat de Claramunt en optar aquest pel Vescomtat de Cardona.
Fou enviat per la comtessa Almodis de la Marca a la cort d'Alí ibn Mujàhid Iqbal-ad-Dawla, emir de Dàniya, vers el 1045. Reconquerí Tamarit, que més tard li fou infeudat.
Participà en la conquesta de Barbastre el 1064. El 1090, fou empresonat després de l'enfrontament del comte Berenguer Ramon II amb Rodrigo Díaz de Vivar a la batalla de Tébar. El succeí el seu fill Deodat de Claramunt.

## Referències

* 1 2 «Bernat de Claramunt». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Busquets i Molas, Esteve. Història de Capellades. Ed. promoguda per un Grup de Capelladins sota el Patronatge de l'Ajuntament, 1972.