OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jeroen Meijers

Jeroen Meijers (Tilburg, 12 de gener de 1993) és un ciclista neerlandès, professional des del 2014 i actualment a l'equip Victoria Sports Pro Cycling Team. En el seu palmarès destaca el Tour de Taiwan del 2023.

## Palmarès

* 2013
** Vencedor d'una etapa del Carpathia Couriers Path
* 2016
** 1r a la Fletxa ardenesa
** 1r al Kreiz Breizh Elites
* 2019
** 1r al Tour de les Filipines i vencedor d'una etapa
** 1r a la Volta a la Xina I i vencedor d'una etapa
** Vencedor d'una etapa al Tour d'Indonèsia
* 2022
** 1r al Gran Premi Erciyes
* 2023
** 1r al Tour de Taiwan i vencedor d'una etapa
* 2024
** 1r a l'Oita Urban Classic
** Vencedor d'una etapa de la Belgrad-Banja Luka

## Referències

* ↑ «Jeroen Meijers se adjudica el Tour de Taiwán, Enrico Zanoncello gana la última etapa» (en spanish), 16-03-2023. [Consulta: 24 març 2023].

## Enllaços externs

* Palmarès a sitiodeciclismo.net
* Palmarès a cyclebase.nl
* Palmarès a museociclismo.it
* Palmarès a procyclingstats.com
# Tricoma

Un tros de carn (vegetal) o no és una excrescència epidèrmica que apareix com un relleu damunt la superfície de qualsevol òrgan vegetal. Els pèls o tricomes deriven de cèl·lules epidèrmiques especialitzades i poden ésser simples, ramificats, asteriformes, etc.; n'hi ha d'unicel·lulars i unicel·lulars
Donen a la planta unes textures especials que permeten entre altres funcions un estalvi d'aigua, una protecció davant dels insectes o injectar compostos defensius com en el cas de l'ortiga. En la tomaquera els tricomes fan que quan es toquen s'espargeixi l'olor característica. Hi ha cianobacteris, com l'Espirulina, que també posseeixen aquests relleus i quelcom que els fa fàcilment reconeixibles.

## Vegeu també

* Indument

## Referències

* ↑ «tricoma ». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* ↑ Paniagua, Ricardo. Citología e histología vegetal y animal. Volumen 2, Histología vegetal y animal. 4a ed. Madrid: McGraw-Hill/Interamericana de España, D.L.2007, p. 829. ISBN 9788448155957.
# Djahy

Djahi, Djahy o Tjahi fou la designació egípcia per al sud de Retenu. S'estenia des d'aproximadament Ascaló al Líban i terra endins fins a Galilea. Va ser la conca del Jordà a les batalles de les dinasties XVIII i XIX d'Egipte amb Cadeix.
Va ser l'escenari de la batalla de Djahy entre els Pobles de la mar Ramsès III.

## Referències

* ↑ Gardiner, Alan. Egypt of the Pharaohs. Oxford University Press, 1961., p.285.
* ↑ Steindorff, George. When Egypt Ruled the East. p. 47. University of Chicago Press, 1942.
# Donald III d'Escòcia

Donald III d'Escòcia (gaèlic escocès: Domnall mac Donnchada o Domnall Bán, 1040-1097) fou rei d'Escòcia.
Era germanastre de Malcolm III, que va morir en la batalla d'Alnwick; era cap del partit cèltic: es va apoderar del tron i s'enfrontà al fill de Malcolm, Duncan II (1093-1094), que rebria el suport del rei Magnus III de Noruega. Donald III el va rebre de Guillem el Roig d'Anglaterra i va recuperar el tron del 1094 al 1097.
# Edward Hughes

Edward Hughes (vers 1720-1794) fou un oficial de marina britànica del segle xviii que va servir durant la guerra de l'orella de Jenkins, la guerra de Successió d'Espanya, la guerra dels Set Anys i la guerra d'independència dels Estats Units i va acabar la seva carrera amb grau d'almirall de la Royal Navy.

## Biografia

Hughes es va allistar a la Royal Navy el 1735, i quatre anys més tard va participar en la presa de Portobelo, Panama. El 1740 fou promogut tinent de vaixell i va prendre part a l'expedició de Cartagena de Índies l'any 1741, i a la batalla del cap Sicié l'any 1744. A bord del HMS Warwick va participar en l'atac del vaixell espanyol Glorioso, però sense el recolzament del Lark, que navegava al costat del Warwick, l'enemic es va escapolir. El comandant del Lark fou sotmès a judici i condemnat per la seva conducta, i Hughes va rebre el comandament vacant.
Durant la guerra de Set Anys, va estar al setge de Louisbourg el 1758 a bord del HMS Somerset, 64 canons, sota les ordres de Edward Boscawen i a la batalla de les planes d'Abraham l'any següent sota les ordres de Charles Saunders.
Cap de esquadra a les Índies Orientals de 1773 a 1777, no triga a tornar a les Índies com contra-almirall amb una força naval molt important. Durant aquesta expedició, va prendre l'illa de Gorée als francesos, però es va veure obligat a no portar a efecte més que operacions menors durant dos anys, perquè l'enemic no podia reunir prou força per afrontar la poderosa esquadra de Hughes.
El 1782, prengué Trinquemalay (Trincomalee) el gener, alguns dies abans que l'almirall francès Suffren arribés a la zona. L'any següent, les aigües índies foren l'escena d'una de les més famoses campanyes. Suffren era sens dubte el capità més hàbil que França mai va tenir, però els seus subordinats eren sediciosos i inexperimentats; Hughes al contrari, del qual la professionalitat era el fruit d'una llarga experiència més que de l'enginy, estava ben secundat. Almenys cinc accions ferotges i disputades es van lliurar per les dues flotes. L'últim combat, el 1783, fou clarament una derrota britànica, però la signatura de la pau a Europa no va permetre pas als francesos aprofitar d'aquesta victòria.
Després de la pau va tornar a Anglaterra, i malgrat les promocions, no va reprendre cap comandament. Havia acumulat una fortuna considerable durant les seves campanyes de les Índes, de les quals va gastar la major part sense ostentació en la caritat. Va morir a Luxborough (Essex) l'any 1794.

## Referències

Aquest article incorpora text d'una publicació que es troba en domini públic: Chisholm, Hugh. Encyclopædia Britannica (edició de 1911) (en anglès). 11a ed. Cambridge University Press, 1911.
# Egidio Boccanegra

Egidio Boccanegra (?, ? — Sevilla, 1367) va ser un almirall de la Corona de Castella.
Originari de Gènova era germà del Dux de Gènova Simone Boccanegra, que l'envià amb una flota a Castella. Va dirigir entre d'altres les operacions navals del setge d'Algesires (1342-44) i el blocatge marítim de Gibraltar (1349). Va liderar la marina castellana durant la Guerra dels dos Peres i va participar en la batalla naval de Barcelona (1359). Va ser executat per la seva fidelitat a Enric de Trastàmara.

## Referències

* ↑ «Egidio Boccanegra». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Egàleos (turó)

Egàleos (en llatí: Aegaleos, en grec antic: Αἰγάλεως) era un turó situat a la serralada de muntanyes de l'Àtica entre les planes d'Atenes i Eleusis.
Des de dalt d'aquest turó, Xerxes va presenciar la batalla de Salamina. Acabava en un promontori anomenat Amfíale (Ἀμφιάλη), davant mateix de Salamina, de la que, segons Estrabó, només distava dos estadis.
Al voltant de la muntanya hi ha algunes ciutats, com ara Níkea, Coridal·los, Drapetsona i altres. Vora d'aquest turó hi passava l'antiga Via Sacra, per on discorria una processó que celebrava els Misteris eleusins.

## Referències

* ↑ Heròdot. Històries, VIII, 90
* ↑ Smith, William (ed.). «Aegaleos». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 29 novembre 2023].
* ↑ Hans Lohmann. «Aigaleos». A: Der neue Pauly, vol. 1: Altertum. A - Ari. Stuttgard: Verlag J.B. Metzler, 1996. ISBN 9783476014702
# El Puente del Arzobispo

El Puente del Arzobispo és un municipi de la província de Toledo, a la comunitat autònoma de Castella la Manxa. En 1809, durant la guerra del Francès va tenir-hi lloc la batalla del Puente del Arzobispo.

## Administració

Llista d'alcaldes des de les eleccions democràtiques de 1979 :
| Període | Nom de l'alcalde/-essa | Partit polític | Data de possessió |
| 1979 - 1983 | | | 19/04/1979 |
| 1983 - 1987 | | | 28/05/1983 |
| 1987 - 1991 | | | 30/06/1987 |
| 1991 - 1995 | | | 15/06/1991 |
| 1995 - 1999 | | | 17/06/1995 |
| 1999 - 2003 | | | 03/07/1999 |
| 2003 - 2007 | | | 14/06/2003 |
| 2007 - 2011 | José Luis Rivas Fernández | PP | 16/06/2007 |
| 2011 - 2015 | José Luis Rivas Fernández | PP | 11/06/2011 |
| 2015 - 2019 | José Luis Rivas Fernández | PP | 13/06/2015 |
| 2019 - 2023 | Clara Isabel Casas Toledano | PP | 15/06/2019 |
| Des del 2023 | n/d | n/d | 17/06/2023 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Toledo (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 5 març 2021].
* ↑ Oman, Charles. A History of the Peninsular War. vol.I. Clarendon Press, 1902, p.589.
# Ellen Isabel Jones

Ellen Isabel Jones, de soltera Ellen Isabel Cotton (probablement 1870 – 1946), fou una suffragette anglesa. Era una col·laboradora propera d'Emmeline i Christabel Pankhurst, dirigents del moviment sufragista.
Es casà amb Ernest Williams Jones, un ferm defensor de la seua causa que en feia discursos a favor, una cosa gens usual en una època en què els hòmens podien ser acomiadats per mostrar suport als drets de les dones.

## Biografia

Al maig del 1914, Emmeline Pankhurst la va convidar a Belgravia per a llançar pedres a les finestres de les mansions de la classe dominant, que s'oposava a les demandes del sufragi femení. Ellen Jones sabia que era probable que l'arrestassen. La van portar al Tribunal de Magistrats de Bow Street; la van declarar culpable i la sentenciaren a pena de presó. A Holloway, Ellen Jones va fer cinc dies de vaga de "fam i set" en protesta per la prohibició al sufragi. Es va afeblir per això, i l'enviaren a una llar d'ancians. Se'n va escapolir i tornà a casa d'amagat. Va rebre una Medalla de Vaga de Fam al Valor per la WSPU. Els detalls d'aquests fets es troben en un arxiu dels seus treballs en The Women's Library de Londres.
Aquesta col·lecció a hores d'ara és propietat de la London School of Economics, que es troba on abans era la WSPU.
Aquests fets es relataren en dues transmissions de la BBC News el 6 de febrer del 2018, en el centenari del sufragi, en la BBC News 24 i en la BBC Midlands Today.
Passà els 34 anys restants de la seua vida fugint. Va morir a Bedford.
Ellen Jones nasqué a Penkridge, Staffordshire. Es casà amb Ernest Williams Jones, d'Aldridge, Staffordshire, el primer metge general a rebre el títol de metge amb qui va tenir quatre fills.
En la Primera Guerra Mundial, un gran nombre de soldats, ferits a Somme, Passendale, Ieper o altres batalles devastadores, tornaren a Anglaterra amb necessitat d'assistència. El Dr. Jones i Ellen, com a infermera, van convertir sa casa en l'Hospital Auxiliar d'Aldridge per a atendre els soldats convalescents.

## Referències

* ↑ «VOTES FOR WOMEN: The Struggle for the Vote in the Black Country 1900-1918 – Socialist History Society».
* ↑ 7EIJ Papers of Ellen Isabel Jones, 2009 - Newly Catalogued Archives & Museum Collections Arxivat 2012-02-20 a Wayback Machine.
* ↑ Jones. «7EIJ - Papers of Ellen Isabel Jones (1904-1954) - Women's Library, London School of Economics».
* ↑ «Suffragettes and LSE – early neighbours», 26-03-2015.
* ↑ «The Women's Library @ LSE | LSE Digital Library». digital.library.lse.ac.uk.
* ↑ «Dr. Ernest Williams Jones». Br Med J, 2, 3235, 1922, pàg. 1284. DOI: 10.1136/bmj.2.3235.1284-b. PMC: 2417297.
# Emirat de Mayūrqa

La taifa de Mallorca o emirat de Mayurqa és un nom convencional que designa els períodes d'independència política durant la dominació musulmana, la primera taifa abastaria el període des del desmembrament de l'emirat de Dàniya fins a la dominació almoràvit 1076-1115, la segona des que Mallorca esdevingué el darrer reducte almoràvit fins a la conquesta almohade 1158-1203 i la tercera taifa des de la batalla de les Navas de Tolosa, fins a la Conquesta de Mallorca per part de Jaume I, 1212-1229.

## Primera Taifa (1076-1115)

Des de l'any 1014 les Illes Balears havien format part de l'emirat de Dàniya, però el 1076 el rei de Dàniya Alí ibn Mujàhid Iqbal-ad-Dawla, de la dinastia dels Banu Mujàhid fou derrotat pel rei Abu-Jàfar Àhmad ibn Sulayman al-Múqtadir dels Banu Hud, de manera que l'emirat de Dàniya fou annexionat a l'emirat de Saraqusta. Les Illes Balears restaren governades pel valí Abd-Al·lah al-Murtada ibn al-Àghlab, qui es proclamà emir l'any 1087, convertint Mayurqa en un emirat independent o taifa.
L'emir Abd-Al·lah al-Murtada ibn al-Àghlab fou succeït per Mubàixxir Nàssir-ad-Dawla, que patí en 1109 l'atac dels vikings de la Croada noruega, i l'any 1114 es produí la Croada contra Mayurqa. Durant l'assalt morí i fou succeït efímerament per Abu-r-Rabí Sulayman. Malgrat l'èxit inicial de la croada, les tropes cristianes evacuaren l'illa, emportant-se presoner el darrer emir, quan els arribaren notícies de l'arribada de reforços almoràvits procedents de l'Àndalus. A partir d'aleshores la Taifa de Mallorca desaparegué i fou annexionada als dominis dels almoràvits.

## Segona Taifa (1158-1203)

Mayurqa visqué un segon període independent arran de la derrota almoràvit i l'arribada al poder de l'Àndalus dels almohades. A partir del 1158, Mayurqa fou el refugi dels almoràvits i fou governada per la dinastia dels Banu Ghàniya, el darrer dels quals fou Abd-Al·lah ibn Ishaq ibn Ghàniya, que fou derrotat pel califa almohade Muhàmmad an-Nàssir l'any 1203 de l'era cristiana.

## Tercera Taifa (1212-1229)

Amb la batalla de les Navas de Tolosa, el 1212, el poder almohade restà afeblit, i en aquest context el valí de Mallorca Abu-Yahya Muhàmmad ibn Alí ibn Abi-Imran at-Tinmalalí, fou citat a la cort del califa Almohade i no complí l'ordre, restant d'aquesta manera com sobirà de fet de Mayurqa. Malgrat no exercí actes de sobirania expressa (no es canvià el títol de valí pel d'emir, ni encunyà moneda al seu nom), ni es desvinculà plenament del món almohade, fou considerat monarca i com a tal el considerà Jaume el Conqueridor.

## Vegeu també

* Illes Orientals d'al-Àndalus
* El reducte de Manurqa (secció)

## Referències

* ↑ «Abd Allah al-Murtada ibn Aglab». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 18. Palma: Promomallorca, p. 270. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ Sturluson, Snorri. The Heimskringla: Or, Chronicle of the Kings of Norway. Volum 3. Snorri Sturluson, 1844, p. 153.
# Enric II de Borbó-Condé

Enric II de Borbó-Condé (Saint-Jean-d'Angély 1588 - París 1646) fou Príncep de Condé, governador de Borgonya, governador de Berry (1612-1615), duc de Montmorency, duc d'Albret, duc d'Enghien, duc de Bellegarde, príncep de sang, Comte de Sancerre (1640-1646), par de França..
Fill pòstum d'Enric I de Borbó-Condé, no va conèixer sa mare Charlotte doncs va estar empresonada arran de la sospita d'intoxicació plantejada per la sobtada mort del seu marit. Enric IV de França que es va fer càrrec de l'educació del jove príncep en la fe catòlica. Casat per conveniència amb Carlota Margarida de Montmorency, amant d'Enric IV de França, i fuig amb la seva dona a Brussel·les, causant les primeres tensions entre el Regne de França i les Espanyes.
Va tornar a França sota la regència de Maria de Mèdici. Igual que altres grans aristòcrates, envejava la presència en el poder de la regente i la influència dels seus favorits, inclòs l'italià Concino Concini, en detriment dels prínceps de sang. Fomenta coalicions de prínceps contra el govern de 1613 quan la generositat de la corona s'asseca per manca de diners, però els nobles van deixar les armes arran del tractat negociat per Condé amb la regente a Sainte-Menehould, el 15 de maig de 1614 per la qual les noves pensions són concedides per la corona, i el pacte matrimonial amb Espanya, suspès per la celebració dels Estats Generals. Els Estats Generals no van donar satisfacció a la noblesa, però si via lliure a Maria de Medicis.
Els matrimoni entre Lluís XIII de França amb la princesa Anna d'Espanya se celebrà el 1615. La ira de les grans flames es reprèn. Condé aconsegueix un nou tractat amb la regente el 3 de maig de 1616 i accepta entrar en el consell real, però l'1 de setembre va ser detingut i dut a castell de Vincennes, on va romandre durant uns anys.
Alliberat per Lluís XIII, es comporten com un fidel serf del rei, participant en nombroses campanyes realitzades pel mateix. En 1622, va liderar una campanya al sud, ocupant Nègrepelisse, i assetja Montpeller, però l'ha d'aixecar després de sis setmanes per una epidèmia declarada en el seu campament.
Durant la guerra dels Trenta Anys va haver de lluitar al Franc Comtat en 1636 i assetjar Hondarribia el 1638 i després de prendre de Salses no va poder aixecar el setge de Salses amb el seu exèrcit de socors.
Durant la Guerra dels Segadors va liderar la conquesta dels comtats el 1642, amb els setges Cotlliure, Perpinyà i Salses

## Descendència

Enric i Charlotte van tenir els següents descendents:
* Anna Genoveva de Borbó-Conde, duquessa de Longueville (1619-1679)
* Lluís II de Borbó-Condé (1621-1686),el Gran Condé, victoriós a la batalla de Rocroi
* Armand de Borbó-Conti (1629-1666), príncep de Conti, casat amb Anna Maria Martinozzi (1639-1672).

## Referències

* ↑ Sturdy, David. Richelieu and Mazarin: A Study in Statesmanship (en anglès). Bloomsbury Publishing, 2017, p. 60. ISBN Bloomsbury Publishing.
# Dina Mironovna Pronitxieva

Dina (Vera) Mironovna Pronitxieva (ucraïnès: Діна Миронівна Пронічева; 7 de gener de 1911 Txerníhiv, Imperi Rus; Kíev, RSS d'Ucraïna, 1977) fou una actriu jueva soviètica del Teatre de Titelles de Kíev, i una de les 29 persones supervivents d'entre les 33.771 assassinades pels nazis a la massacre de Babi Iar (Kíev) el 29-30 setembre de 1941. Detinguda a Kiev el setembre de 1941, inicialment va estripar la seva targeta d'identitat i va afirmar no ser jueva sinó només una visitant de fora, però els alemanys van decidir matar-la igualment per a evitar el seu testimoni de la repressió. Com la resta de jueus, va ser ordenada caminar cap al barranc i despullar-se abans de ser disparada. Va saltar abans de rebre l'impacte de les bales i va caure sobre altres cossos, fent-se la morta sobre una pila (milers) de cadàvers. Va aguantar mentre els nazis continuaven disparant els ferits o víctimes que respiraven. Tot i que les SS van cobrir la fossa comuna amb terra, Dina va aconseguir pujar-hi durant la nit i escapar. Evitant les llums dels nazis que remataven les víctimes encara vives dins la fossa, va ser una de les poquíssimes supervivents de la massacre.
Només se'n coneixen 28 altres supervivents de la matança. Tanmateix, va ser la única que va poder testificar al gener de 1946 en el judici de guerra de Kíev contra els criminals nazis. Va explicar la seva terrible experiència a l'escriptor Anatoli Kuznetsov, qui va incorporar-la a la seva novel·la Babi Yar, publicada a Yunost el 1966.

## Referències

* ↑ Brandon, Ray. The Shoah in Ukraine: history, testimony, memorialization. Indiana University Press, 2008, p. 12. ISBN 978-0-253-35084-8.
* ↑ http://www.kby.kiev.ua/book1/documents/doc27.html
* ↑ http://www.kby.kiev.ua/book1/documents/doc63.html
* ↑ [At least 29 survivors are known. see http://www.izvestia.ru/hystory/article3096753/] Arxivat 22 November 2010$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
* ↑ Анатолій Кузнєцов. «Бабин яр»
* ↑ "A Survivor of the Babi Yar Massacre," Heritage: Civilization and the Jews (PBS). Gilbert (1985): 204-205. Arxivat 14 March 2008$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.

## Bibliografia

* A. Anatoli (Anatoly Kuznetsov), traducció David Floyd, (1970), Babi Yar: Un document en forma de novel·la, Jonathan Cape Ltd. ISBN 0-671-45135-9

## Enllaços externs

* Testimoni de Dina Pronitxieva sobre l'anihilació dels jueus a Babi Yar el 29-30 de setembre, 1941 Arxivat 2022-03-01 a Wayback Machine.
* Arxius fotogràfics del museu memorial commemoratiu de l'Holocaust (Estats Units)
# Estadi Flaminio

L'Estadi Flaminio (en italià: Stadio Flaminio) és un centre esportiu de la ciutat de Roma a la Via Flaminia, a tres quilòmetres del centre.

## Història

L'estadi actual data de juliol de 1957, encara que ja abans havia existit un primer estadi nomenat també Stadio Flaminio, construït el 1927 en honor del Partit Nazionale Feixista, edificat al lloc on hi havia una construcció de 1911, el Stadio Nazionale, que commemorava el cinquantè aniversari de la Unificació italiana. Alhora aquest últim es va construir sobre un altre antic estadi, el Stadio Torino, que es caracteritzava per un estil arquitectònic clàssic i molt sobri.
L'estadi va ser dissenyat pels arquitectes Pierluigi i Antonio Nervi —pare i fill—, i va ser construït per la societat Nervi e Bartoli sota la direcció de l'enginyer Bruno Magrelli. Es va inaugurar el 12 de març de 1959.

## Pràctica esportiva

Normalment està destinat a la pràctica del futbol. Hi juga l'A.S. Cisco Roma de la Sèrie C/ 2 divisió. També és la seu de la selecció de rugbi d'Itàlia i de l'equip de futbol americà Lazio Marines.
Amb una capacitat de 24.973 espectadors (8.000 coberts) és el més petit dels estadis del Torneig de les Sis Nacions, a causa d'això el 2007 es considerava el trasllat dels partits de la selecció de rugbi d'Itàlia a Gènova.
Durant el campionat italià de futbol 1989/90 els equips de l'Associazione Sportiva Roma i la Società Sportiva Lazio hi van jugar com a locals a causa dels treballs de remodelatge de l'Estadi Olímpic de Roma amb vistes a la Copa Mundial de Futbol de 1990, organitzat per Itàlia.
A més a més alberga una piscina coberta (25 x 10 metres) i diferents sales per a pràctica de l'esgrima, la lluita, l'aixecament de pesos, la boxa i la gimnàstica.

## Referències

* ↑ «Italians ponder switch from Rome» (en anglès). [Consulta: 31 desembre 2014].

## Enllaços externs

* Web oficial de la Fiorentina (italià)