OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jim Lightbody

James Davies "Jim" Lightbody (Pittsburgh, Pennsilvània, 16 de març de 1882 – Charleston, Carolina del Sud, 2 de març de 1953) va ser un atleta estatunidenc que va competir a començaments del segle xx. Especialista en les proves de mig fons guanyà sis medalles en els tres Jocs Olímpics en què participà.
Nascut a Pittsburgh, es va graduar de l'escola secundària de Muncie, Indiana. El 1904 va destacar en les proves de mitjana distància del programa d'atletisme dels Jocs Olímpics de Saint Louis, on sense ser el clar favorit en cap de les tres curses individuals què disputà les va guanyar totes tres: els 800 metres, els 1500 metres i els 2590 metres obstacles. A més a més, com a membre d'un equip mixt guanyà la medalla de plata en les 4 milles per equips junt a William Verner, Lacey Hearn, Albert Coray i Sidney Hatch.
Dos anys més tard, als Jocs Intercalats, guanyà dues medalles més: la d'or en els 1500 metres i la de plata en els 800 metres.
El 1908, als Jocs de Londres disputà tres proves del programa d'atletisme: els 800 metres, els 1500 metres i els 3200 metres obstacles, però en cap d'elles aconseguí superar les sèries inicials.

## Referències

* 1 2 3 «Jim Lightbody Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 30 d’abril 2013. [Consulta: 28 octubre 2015].
# Acomys

Acomys és un gènere de rosegadors miomorfs de la família dels múrids coneguts vulgarment com a ratolins espinosos.

## Taxonomia

El gènere Acomys inclou una vintena d'espècies repartides en tres subgèneres.
Subgènere Acomys
* Acomys airensis
* Ratolí espinós (Acomys cahirinus)
* Acomys chudeaui
* Acomys cilicicus
* Acomys cineraceus
* Acomys dimidiatus
* Acomys ignitus
* Acomys johannis
* Acomys kempi
* Acomys minous
* Acomys mullah
* Acomys muzei
* Acomys nesiotes
* Acomys ngurui
* Acomys percivali
* Ratolí espinós daurat (Acomys russatus)
* Acomys seurati
* Acomys spinosissimus
* Acomys wilsoni
Subgènere Peracomys
* Acomys louisae
Subgènere Subacomys
* Acomys subspinosus

## Referències

* ↑ Entrada «Acomys» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
# Fu Rong (Tres Regnes)

    En aquest nom xinès, el cognom és Fu.
Fu Rong :
| Xinès tradicional: | Xinès tradicional: | 傅肜 |
| Xinès simplificat: | Xinès simplificat: | 傅肜 |
Fu Rong (mort el 222 EC) va ser un general militar de Shu Han durant el període dels Tres Regnes de la història xinesa.

## Biografia

Fu era un nadiu de Yiyang (en l'actualitat Xinyang, Henan). En el 221 EC, Fu va seguir a Liu Bei en la seva campanya contra les forces de Sun Quan, que conduiria a la batalla de Xiaoting. En el 222, el general de Sun Lu Xun va derrotar-hi a les forces de Liu i aquest va ser forçat a retirar-se. Fu va oferir-se com a voluntari per defensar la part posterior de les tropes enemigues perseguidores. Tot i que tots els seus companys morien en la batalla, Fu encara es mantenia ferm i descarregava la seva cada vegada més gran fúria sobre l'enemic. L'enemic el va donar l'oportunitat de rendir-se, però va respondre, "Puces de Wu! Penseu que un general de Han es rendiria a l'enemic?" Fu llavors va carregar contra les hordes d'enemics a soles, i va ser mort. L'acció valenta de Fu va ser molt admirada en l'època, tant que fins i tot l'Emperador Wu de Jin específicament esmenta aquest incident en un decret seu.
El fill de Fu, Fu Qian, continuà servint a Shu Han com un general militar fins a la seva final mort durant la conquesta de Shu per Wei en el 263 EC.

## En la ficció

En la novel·la històrica del Romanç dels Tres Regnes de Luo Guanzhong, a Fu se li va canviar el nom a "Fu Tong" (傅彤). Després de la derrota de Liu Bei a la batalla de Xiaoting, Fu va oferir-se voluntari per cobrir la part posterior del seu exèrcit en retirada de les tropes enemigues perseguidores. Finalment va acabar sent envoltat per l'enemic. El general de Sun Quan Ding Feng li va cridar, "Molts soldats de Sichuan han mort, mentre que altres s'han rendit. El teu senyor Liu Bei ha estat capturat. Ara que estàs exhaust i aïllat, per què no et rendeixes aviat?" Fu va respondre amb fúria, "Sóc un general de Han, com podria rendir-me a les puces de Wu?", després del qual va prendre la seva llança i va muntar en el seu cavall, dirigint als seus homes per oferir una última resistència davant l'enemic. No obstant això, després de lluitar durant més de 100 assalts, Fu va ser incapaç de trencar el setge. Ell finalment va sospirar, "He arribat a la meva fi!", i vomitant sang va morir.

## Vegeu també

* Llista de persones dels Tres Regnes

## Anotacions i referències

* ↑ (兵人死盡，吳將語肜令降，肜罵曰：「吳狗！何有漢將軍降者！」遂戰死。) Chen Shou. Registres dels Tres Regnes, Capítol 45, Biografia de Yang Xi.
* ↑ (蜀記載晉武帝詔曰：「...(傅)肜，復為劉備戰亡。天下之善一也，豈由彼此以為異？」) Chen Shou. Registres dels Tres Regnes, Capítol 45, Biografia de Yang Xi.
* ↑ (卻說傅彤斷後，被吳軍八面圍住。丁奉大叫曰：「川兵死者無數，降者極多。汝主劉備已被擒獲。今汝力窮勢孤，何不早降？」傅彤叱曰：「吾乃漢將，安肯降吳狗乎！」挺鎗縱馬，率蜀軍奮力死戰；不下百餘合，往來衝突，不能得脫。彤長歎曰：「吾今休矣！」言訖，口中吐血，死於吳軍之中。) Luo Guanzhong. Romanç dels Tres Regnes, Capítol 84.
* Sima Guang. Zizhi Tongjian, Capítol 69.
# Burt McKinnie

Burt Plumb McKinnie (Pleasanton, Kansas, 17 de gener de 1879 - Millville, Nova Jersey, 22 de novembre de 1946) va ser un golfista estatunidenc que va competir a primers del segle xx.
El 1904 va prendre part en els Jocs Olímpics de Saint Louis, on guanyà la medalla de plata en la prova per equips del programa de golf, com a membre de l'equip Trans-Mississippi Golf Association. En la prova individual arribà a semifinals, on perdé contra Chandler Egan, per la qual cosa guanyà la medalla de bronze.

## Referències

* ↑ «Burt McKinnie Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 16 de novembre 2012. [Consulta: 11 octubre 2015].
# Forficulins

Els forficulins (Forficulina) és un subordre de l'ordre Dermaptera (tisoretes). És el subordre més ampli; els altres tres són Archidermaptera, ja extint, Arixeniina, i Hemimerina. Conformen el grup més gran i més familiar. Els cercs no estan segmentats i estan modificats en unes grans estructures semblants a un fòrceps. Les femelles tenen cercs sense ganxos i els mascles amb ganxos.
Hi ha nou famílies dins aquest subordre. L'espècie més coneguda és Forficula auricularia, dins la família Forficulidae.

## Referències

* ↑ Entrada «Forficulina» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ http://zipcodezoo.com/Key/Animalia/Forficulina_Suborder.asp
# IniciativaVerds

IniciativaVerds és una organització política d'àmbit balear sorgida al novembre de 2010 de la fusió de l'històric partit ecologista mallorquí Els Verds de Mallorca i d'Iniciativa d'Esquerres, una escissió d'Esquerra Unida de les Illes Balears (EUIB) produïda el juny de 2010. Forma part, junt al PSM-ENTESA, de la coalició Més per Mallorca.
El seu coordinador general és David Abril, el qual, essent coordinador interninsular d'Esquerra Unida a les Illes Balears, abandonà aquesta formació juntament amb la majoria de quadres i càrrecs, vinculats a un corrent intern ecologista, per formar Iniciativa d'Esquerres. De cara a les eleccions al Parlament de les Illes Balears de 2011 va concórrer en coalició amb PSM-EN i Entesa per Mallorca. Des de 2013, la coalició ha esdevingut permanent amb el nom Més per Mallorca, de la qual és un dels dos partits membres, junt al PSM-ENTESA sorgit de la fusió del PSM i d'Entesa per Mallorca.
IniciativaVerds es considera "agermanada" a Iniciativa per Catalunya Verds i Iniciativa del Poble Valencià, amb qui forma una aliança informal anomenada El Triangle de la Mar Blava. És també el referent mallorquí del partit ecologista d'àmbit estatal EQUO, formació a la que consideren el seu referent federal. IniciativaVerds va mostrar el seu suport al Projecte Equo des dels seus inicis, signant el seu manifest fundacional. Tot i ser una organització sobirana, IniciativaVerds ha utilitzat el nom IniciativaVerds-EQUO en el seu segon congrés (16 de juny de 2012).

## Referències

* ↑ Nace "Més per Mallorca" noticia en la web de la coalició del 2 de febrer de 2013
* ↑ L'esquerra balear es fragmenta Arxivat 2020-09-22 a Wayback Machine. A set mesos d'eleccions es plantegen fins a cinc candidatures on just n'hi havia dues: la del PSOE i la del Bloc. A banda dels socialistes, el PSM anirà amb Iniciativa Verds, i EU, Esquerra i Entesa es poden presentar sols - article al Diari de Balears del 19 d'octubre de 2010
* ↑ Barceló afirma que sólo el PSM puede ´acabar con el bipartidismo´, Diario de Mallorca, 22 de febrero de 2011.
* 1 2 «IniciativaVerds amb Equo». Arxivat de l'original el 2017-03-02. [Consulta: 10 agost 2012].
* ↑ El 'Triangle de la mar blava' avisa que la dreta 's'ha homologat i és més salvatge' Iniciativa per Catalunya, Iniciativa del Poble Valencià i Iniciativa-Verds de les Illes es reuneixen per coordinar la seva acció - noticia en Vilaweb del 10 de febrer de 2012
* 1 2 Acta II Congrés IniciativaVerds-EQUO. 16 de juny de 2012

## Enllaços externs

* Web oficial
* Cuaja la primera fusión del espacio rojo y verde, Público, 6 de novembre de 2010.
# Boscos de pi i roure de Sierra Madre del Sur

Els boscos de pi i roure és una ecoregió del bosc subtropical de coníferes de la serralada de Sierra Madre del Sur del sud de Mèxic. Els boscos de pi i roure de Sierra Madre del Sur ocupen una superfície de 61.200 km², en els estats de Michoacán, Guerrero i Oaxaca.
Els boscos de pi i roure ocupen els vessants més alts de la serralada de Sierra Madre del Sur, que discorre d'est a oest paral·lela a la costa del Pacífic sud de Mèxic. Els boscos estan envoltats de boscos tropicals secs en elevacions més baixes, els boscos secs de Jalisco, a l'oest, els boscos secs de Balsas al nord, a la conca hidrogràfica del riu Balsas, i els boscos secs del sud del Pacífic, al sud i a l'est al llarg de la costa del Pacífic.

## Flora

Les comunitats vegetals principals són els boscos de roures, boscos ennuvolats, boscos de pi i roure i boscos d'avets. Les comunitats vegetals varien amb l'altitud i les precipitacions.
Els boscos de roures creixen entre els 1.900 fins als 2.500 metres d'altitud. Els boscos nuvolosos creixen a 2.300 metres, els boscos de pi i roure creixen a 2.400-2.500 metres, i boscos d'avets creixen per damunt dels 3.000 metres.
Quercus magnolifolia, Quercus castanea i alguns individus de Pinus montezumae són predominants en zones verdes, amb abundants plantes herbàcies i algunes epífites de les famílies d'orquídies i bromeliàcies. Els boscos de pi i roures i els boscos de pi també hi creixen Quercus obtusata i Arbutus xalapensis. Les epífites vasculars no hi abunden, amb l'excepció de Tillandsia spp. Les plantes herbàcies són comunes. Els pins que predominen són Pinus herrerai, Pinus pseudostrobus, Pinus pringlei, i Pinus ayacahuite. El pi endèmic Pinus rzedowskii es classifica com una espècie amenaçada. Les Epífites vasculars són poc freqüents, però abunden les molses i líquens. El bosc ennuvolat es caracteritza per Abies sp. Quercus uxxoris, Pinus ayacahuite i Cupressus lindleyi. En aquest cas, la capa de gespa està ben desenvolupada, i les falgueres i les orquídies hi creixen pràcticament a tot arreu.

## Referències

* ↑ Perry, Jesse P. Jr., The Pines of Mexico and Central America, Timber Press, 1991, Portland, Oregon. (anglès)

## Bibliografia

* Rzedowski, J. Vegetación de Mexico, Editorial Limusa, 1978, Mexico, D.F., Mexico. (castellà)

## Enllaços externs

* Ecoregió NT0309 : Boscos primaris de muntanya de pi i roure de Sierra Madre del Sur (WWF) (anglès)
* SBoscos primaris de muntanya de pi i roure de Sierra Madre del Sur (The Encyclopedia of Earth) (anglès)
# Bosc dels Alps

El bosc dels Alps és una ecorregió de l'ecozona paleàrtica, definida per la WWF, que s'estén per la serralada dels Alps. És una ecorregió de bosc temperat de coníferes que ocupa 149.500 quilòmetres quadrats als Alps, des de l'est de França, passant pel sud i l'est de Suïssa, la totalitat de Liechtenstein, el nord d'Itàlia, l'extrem sud d'Alemanya i l'oest i el centre d'Àustria, fins al nord d'Eslovènia.
La regió alberga alguns dels últims boscos primaris d'Europa. En els boscos dels Alps hi ha més de 4.500 espècies de plantes. A més a més, s'han descrit 400 espècies de plantes endèmiques. La diversitat del regne animal és alta, amb 200 espècies d'aus, 80 mamífers, 21 amfibis i 15 rèptils.
L'estat de conservació d'aquesta ecorregió és vulnerable. Malgrat que grans àrees romanen intactes, la regió es veu amenaçada per l'augment de la població humana i l'activitat del turisme d'hivern.

## Enllaços externs

* Alps conifer and mixed forests (World Wildlife Fund) (anglès)
* Alps conifer and mixed forests (National Geographic) (anglès)
# Selves tropicals montanes de la Península d'Huon

Les selves tropicals montanes de la península d'Huon són una ecoregió de boscos humits tropicals de Nova Guinea. L'ecoregió cobreix les muntanyes de la península d'Huon, al nord-est de Nova Guinea.

## Geografia

L'ecoregió està formada per boscos humits muntans. Els boscos pluvials de muntanya es troben per sobre dels 1.000 metres d'altitud a les serralades de la Península, que inclouen el Finisterre (fins a 4.176 m), Saruwaged (fins a 4.122 m) i les serres de Cromwell i Rawlinson.

## Clima

L'ecoregió té un clima de selva tropical de muntanya.

## Flora

Els boscos de l'ecoregió són de diversos tipus, que varien segons la pluja, l'elevació i els sòls subjacents. Els boscos de turons de les terres baixes ocupen els contraforts de la serralada, formant una transició entre els boscos al·luvials de les terres baixes de sota i els boscos de muntanya de dalt. Les selves tropicals montanes creixen entre els 1000 i els 3000 metres d'altitud. Els arbres de fulla perenne són els predominants, amb coníferes que es troben per sobre dels 2.000 metres d'altitud i que es fan més abundants a cotes més altes. La composició de l'espècie varia amb l'elevació. També hi ha zones de bosc de pedra calcària.
La molsa epífita Merrilliobryum tanianum és endèmica de l'ecoregió.

## Fauna

L'ecoregió té 81 espècies de mamífers, inclosos marsupials, rosegadors múrids i ratpenats. Hi ha el cangur arborícola de Matschie, endèmic de l'ecoregió. Diversos rosegadors d'abast limitat, com ara Abeomelomys sevia i Leptomys ernstmayri, habiten l'ecoregió i les terres altes veïnes.
Hi ha dues espècies d'ocells endèmiques, l'ocell del paradís imperial i l'ocell del paradís de Rothschild. Juntament amb la serralada d'Adelbert a l'oest (que forma part de l'ecoregió de selves tropicals muntanyoses del nord de Nova Guinea), l'ecoregió forma l'àrea d'aus endèmiques de les serralades d'Adelbert i Huon.

## Àrees protegides

El 3,7% de l'ecoregió es troba en àrees protegides. Les àrees protegides inclouen Nusareng Wildlife Management Area (10,26 km²) i YUS Conservation Area (793,11 km²).

## Referències

* 1 2 Wikramanayake, Eric; Eric Dinerstein; Colby J. Loucks; et al. (2002). Terrestrial Ecoregions of the Indo-Pacific: a Conservation Assessment. Washington, DC: Island Press.
* ↑ <Daniel H. Norris, Timo Koponen, William R. Buck "Bryophyte Flora of the Huon Peninsula, Papua New Guinea. LXXI Merrilliobryum (Myriniaceae, Musci)," Annales Botanici Fennici, 45(4), 269-276, (1 August 2008)
* 1 2 «Terrestrial Ecoregions. "Huon Peninsula montane rain forests"» (en anglès). World Wildlife Fund.. [Consulta: 9 agost 2023].
* ↑ BirdLife International. 2018. Astrapia rothschildi. The IUCN Red List of Threatened Species 2018: e.T22706226A130412971. https://dx.doi.org/10.2305/IUCN.UK.2018-2.RLTS.T22706226A130412971.en. Downloaded on 14 July 2021.
* ↑ "Endemic Bird Areas factsheet: Adelbert and Huon ranges". BirdLife International (2020). Accessed 14 July 2021. http://datazone.birdlife.org/eba/factsheet/177.
* ↑ «Digital Observatory for Protected Areas (DOPA) Explorer» (en anglès). Comissió Europea. [Consulta: 9 agost 2023].
# Toralles

Toralles és un petit nucli de població del municipi de Montagut i Oix, a la Garrotxa. Abans de l'annexió del municipi d'Oix al de Montagut, el 1972, Toralles ja era un nucli de població del municipi de Montagut, donat que el seu terme s'hi havia annexat el 1846.
L'any 2007 hi eren censats 11 habitants.
El petit veïnat es vertebra al voltant de l'església romànica de Sant Martí. L'indret ja és citat l'any 977, i des del segle xi ho és el castell de Toralles, actualment inexistent, però que s'identifica amb les ruïnes del cim del Montpetit. Alguns historiadors sostenen però que aquestes ruïnes corresponen només a una torre de sentinella. Al voltant de l'any 1300, Toralles comptava 36 masos, però diverses calamitats i la pesta negra reduïren dràsticament la població durant els anys següents.
Toralles va deixar de ser parròquia el 1594 (ja esmentada el 1209), quan va ser unida a Castellar.
Al cantó de l'església hi ha el gran casal d'El Mercer. Una mica més allunyat, hi ha el casal de La Costa. Es tracta de dos de les principals masies del terme.

## Referències

* ↑ Botet i Sisó, Joaquim. Geografia General de Catalunya. Província de Gerona., 1915-1918.
* ↑ Burgueño, Jesús; Lasso de la Vega, Ferran. Història del Mapa Municipal de Catalunya. Barcelona: Generalitat de Catalunya, Dir. Gral. Admin. Local, 2002. ISBN 84-393-5954-3.
* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
* ↑ Municat
* ↑ http://www.bohigas.com/Pairals/Toralles/Castell.html Arxivat 2004-10-28 a Wayback Machine. Portal Gironí d'Història i Genealogia
* ↑ http://www.remences.com/album1/jpg_P0004598.htm Arxivat 2009-08-17 a Wayback Machine. remences.com
* ↑ Marquès, Josep Maria «Creació i extinció de parròquies al bisbat de Girona». Annals de l’Institut d’Estudis Gironins, 35, 1995, pàg. 405-446.
# Matolls espinosos de Madagascar

Els matolls espinosos de Madagascar, també coneguts com a boscos espinosos de Madagascar, són una ecoregió afrotropical semidesèrtica que s'estén al llarg de la franja costanera entre el riu Mangoky al nord-oest i la serralada d'Anosyennes al sud-est, i ocupa la part sud-occidental de Madagascar. És la regió més àrida de l'illa, caracteritzada per una llarga estació seca i molt poca precipitació i erràtica, en algunes zones per sota dels 350 mm per any de mitjana, concentrada entre octubre i abril. Alberga una proporció excepcional d'espècies de plantes endèmiques i forma part de Global 200.

## Flora i fauna

El matoll o bosc espinós es caracteritza per la presència al voltant del 95% d'espècies vegetals endèmiques de l'ecoregió, que presenten mecanismes particulars d'adaptació xeròfila (extrema a la sequera) d'entre les quals destaquen les espècies de Didiereaceae. Són una família de plantes que per convergència evolutiva han desenvolupat mecanismes d'adaptació, com la presència de fulles petites i coriàcies i espinescència. En una gran proporció són espècies arbustives, però en alguns casos poden emergir en forma d'arbres de més de 10 m d'alçada, com Alluaudia ascendens i Alluaudia procera.
D'entre les espècies d'arbres també es troben Burseraceae, Leguminosae (Tetrapterocarpon geayi, Delonix spp.), Hernandiaceae (Gyrocarpus americanus) així com diverses espècies d'Euphorbiaceae; en destaquen els característics baobabs (Bombacàcies): malgrat la seva presència han minvat els darrers anys.
Entre els mamífers es poden trobar a l'ecoregió sauròpsids com Ebenavia maintimainty, la tortuga aranya (Pyxis arachnoides), la tortuga radiada, el lèmur mostela de cua vermella, el sifaca de Verreaux, el lèmur de cua anellada, el lèmur nan de cua gruixuda, el lèmur ratolí gris, així com tenrecs, com el tenrec orellut i el tenrec espinós petit. Hi ha tres espècies endèmiques del bosc espinós: el lèmur mostela de peus blancs, el lèmur ratolí gris rogenc i la mangosta de Wozencraft; nombroses aus: Uratelornis chimaera, Coua cursor, Coua verreauxi, Monias benschi, Newtonia archboldi, Xenopirostris xenopirostris, Calicalicus rufocarpalis, Monticola imerina, i rèptils: els camaleons Furcifer belalandaensis i Furcifer antimena, les iguanes Oplurus saxicola i Oplurus fihereniensis, els dragons Phelsuma breviceps, Ebenavia maintimainty i Matoatoa brevipes, i la serp Liophidium chabaudi.

## Referències

* 1 2 3 4 «Madagascar spiny thickets». World Wildlife Fund. [Consulta: 12 abril 2018].
* 1 2 D.A., 2004, p. 415–417.

## Bibliografia

* D.A.. Terrestrial ecoregions of Africa and Madagascar : a conservation assessment. Washington: Island Press, 2004. ISBN 9781559633642.
# Trofeu Catalunya Internacional 2016

El Trofeu Catalunya Internacional 2016 va enfrontar selecció catalana de futbol contra la selecció de Tunísia el 28 de desembre de 2016 a l'estadi de Montilivi de Girona.

## Fitxa tècnica

| Catalunya | 3 - 3 | Tunísia |
| Gerard Moreno 34' Sergio García 68' Joan Verdú 78' | Mundo Deportivo | 17' Youssef Msakni 29' Youssef Msakni 66' Youssef Msakni |
| Tanda de penals |||
| Joan Verdú Víctor Álvarez Álvaro Vázquez Oriol Riera | 2 – 4 | Ferjani Sassi Chamseddine Dhaouedi Saad Bguir Larry Azouni Saber Khelifa |
| Catalunya | Tunísia |
CATALUNYA: :
| PO | Jordi Masip | | 45' |
| DF | Pol Lirola | | 45' |
| DF | Sergi Gómez | | 73' |
| DF | Andreu Fontàs | | 46' |
| DF | Aarón Martín | | 46' |
| MC | Sergi Roberto | | 46' |
| CC | Marc Roca | | 46' |
| CC | Xavi Hernández (c) | | 75' |
| DV | Gerard Moreno | | 46' |
| DV | Sergio García | 89' | 46' |
| DV | Víctor Rodríguez | | 46' |
| Banqueta: |||
| PO | Èdgar Badia | | 45' |
| DF | Gerard Valentín | | 46' |
| DF | Marc Crosas | | 73' |
| DF | Alberto de la Bella | | 46' |
| DF | Víctor Álvarez | | 46' |
| MC | Pere Pons | | 46' |
| CC | Sergi Samper | | 46' |
| CC | Joan Verdú | | 46' |
| DV | Álvaro Vázquez | | 46' |
| DV | Oriol Riera | | 75' |
| Seleccionadors: |||
| Gerard López, Sergio González ||||
TUNÍSIA: :
| PO | Aymen Mathlouthi (c) | | 45' |
| DF | Hamza Mathlouthi | | 79' |
| DF | Syam Ben Youssef |
| DF | Zied Boughattas |
| DF | Oussama Haddadi |
| DF | Chamseddine Dhaouadi |
| CC | Hamza Lahmar | | 45' |
| CC | Naïm Sliti | | 45' |
| CC | Larry Azouni |
| DV | Taha Yassine Khenissi | | 45' |
| DV | Youssef Msakni | | 72' |
| Banqueta: |||
| PO | Rami Jridi | | 45' |
| DF | Hamdi Nagguez | | 79' |
| CC | Saad Bguir | | 45' |
| CC | Ferjani Sassi | | 45' |
| CC | Mohamed Amine Ben Amor | 89' | 72' |
| DV | Saber Khalifa | | 45' |
| Seleccionador: |||
| Henryk Kasperczak ||||

## Vegeu també

* Trofeu Catalunya Internacional

## Referències

* ↑ «Tunísia derrota Catalunya als penals». Diari de Girona, 28-12-2016.
* ↑ «Catalunya empata contra Tunísia (3-3) però cau en els penals». L'Esportiu, 28-12-2016.