OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dreta Regional Agrària

La Dreta Regional Agrària (DRA) era la branca a les comarques d'Alacant i Castelló de la Dreta Regional Valenciana (DRV), partit polític valencià de la dècada del 1930 que estava integrat a la Confederació Espanyola de Dretes Autònomes (CEDA), tot i que no compartia el seu clericalisme i la demagògia social. Força actiu durant la Segona República Espanyola, defensava l'accidentalisme de les formes polítiques, raó per la qual fou titllada, com la CEDA, d'antirepublicana. Per aquest motiu, en produir-se el cop d'estat del 18 de juliol de 1936 que va donar lloc a la guerra civil espanyola, tot i que el partit va manifestar la seua lleialtat a les autoritats republicanes, els seus membres foren perseguits per les milícies i molts d'ells foren «passejats».
A les comarques d'Alacant el seu president era Sebastián Cid, el seu secretari Rafael Alberola Herrera i el cap de les joventuts Andrés Navarro. Altres dirigents importants foren Ambrosio Luciáñez Riesco, Carlos Fabra Andrés, Eusebio Escolano Gonzalvo, Francisco Torices Rico i Manuel Pérez Mirete. Va obtenir tres diputats a les eleccions generals espanyoles de 1933 i dos a les 1936. Molts dels membres de les seues joventuts es van integrar a la Falange Española durant la guerra civil.
A les comarques de Castelló destacaren com a dirigents Ignasi Villalonga i Antonio Martí que van ser diputats al congrés espanyol.

## Referències

* ↑ Peris, Rosa Monlleó. Castelló al segle XX (en castellà). Publicacions de la Universitat Jaume I, 2006. ISBN 978-84-8021-564-0.
* ↑ Federico Martínez Roda Valencia y las Valencias: su historia contemporánea (1800-1975), p. 216
* ↑ Andreu Ginés i Sànchez La instauració del franquisme al País Valencià, p.49-50
# Mazaces

Mazaces (en grec antic: Μαζάκης) era sàtrapa persa d'Egipte en temps d'Alexandre el Gran.
Va succeir a Sabaces, que havia mort a la batalla d'Issos. Quan Amintes amb les tropes gregues i els egipcis que se li havien unit es va presentar davant de Memfis, Mazaces va ser derrotat en un primer combat però mentre els grecs estaven ocupats en el botí va fer una sortida i va matar a Amintes i a molts dels seus homes. Finalment com que Mazaces no tenia pràcticament tropes perses i les egípcies eren poc nombroses, quan es va acostar Alexandre es va sotmetre voluntàriament, i li va donar al rei macedoni vuit-cents talents i els magatzems reials, l'any 332 aC.

## Referències

* ↑ Flavi Arrià. Anàbasi d'Alexandre el Gran, III, 1
* ↑ Quint Curci Ruf. Història d'Alexandre el Gran, IV, 1, 30
# Medalla de la defensa del Caucas

La Medalla per la Defensa del Caucas (Rus: Медаль «За оборону Кавказа» - Transliterat: Medal "Za oboronu Kavkaza") és una medalla de la Guerra Defensiva de la Gran Guerra Patriòtica, creada l'1 de maig de 1944 per Stalin i atorgada a tots els soldats de l'Exèrcit Soviètic, Marina, Tropes del Ministeri d'Interior (MVD) i Civils que van participar en la defensa del Caucas (es requerien 3 mesos de servei al Caucas entre el període comprès de Juliol de 1942 a l'Octubre de 1943, per fer front a l'Operació Edelweiss)
Va ser atorgada sobre unes 870.000 vegades

## Disseny

És una medalla de coure amb uns tancs que avancen entre els camps petrolífers, davant de les muntanyes, sobre les quals apareixen tres avions i la inscripció "ЗА ОБОРОНУ КАВКАЗА" (Per la Defensa del Caucas). Està envoltada per una filigrana. A la punta superior hi ha una estrella de 5 puntes, i a la inferior una cinta amb la llegenda CCCP i la falç i el martell. Al revers apareix la inscripció "ЗА НАШУ СОВЕТСКУЮ РОДИНУ" (Per la nostra terra Nativa Soviètica) a sota de la falç i el martell.
Es suspèn sobre un galó pentagonal verd clar. Al mig hi ha una franja groga de 3 mm, envoltada per unes línies vermelles molt primes. A continuació hi ha una franja blanca de 3 mm, amb una franja blau fosc també molt prima. A les puntes hi ha una franja blau fosc de 3 mm.

## Vegeu també

* Medalla de la defensa de Kíev
* Medalla de la defensa de Leningrad
* Medalla de la defensa de Moscou
# Medalla del 1500è Aniversari de Kíiv

La Medalla del 1.500è Aniversari de Kíiv (Rus:Медаль "В память 1500-летия Киева") és una medalla creada per commemorar la fundació de la ciutat de Kíiv l'any 882. Va ser la darrera de les medalles instituïdes en honor dels aniversaris de les ciutats. Va ser instituïda el 16 de maig de 1982 per Leonid Bréjnev.
Era atorgada:
* Als obrers, especialistes de l'economia nacional, els treballadors de la ciència i la cultura, les institucions estatals i les organitzacions socials, els militars, els pensionistes i a aquells que hagin treballat pel desenvolupament econòmic, social o cultural que viuen a Kíiv o als seus suburbis almenys des de fa 10 anys.
* Als participants de la defensa de Kíiv durant la Gran Guerra Patriòtica, als posseïdors de la "Medalla de la defensa de Kíiv", als guerrillers i partisans, que van lluitar a Kíiv i als seus voltants, a tots aquells que van prendre part en l'alliberament de la ciutat, independentment de la seva residència en l'actualitat.

## Història

Instituïda pel Decret de la Presidència del Consell Superior de l'URSS. La seva concessió és feta en nom de la Presidència del Consell Superior de l'URSS, del Consell Ciutadà de Kíiv i dels diputats populars.
Penja a l'esquerra del pit i se situa després de la "Medalla del 250è Aniversari de Leningrad"
L'autor del disseny va ser el pintor E.G. Kud.
Juntament amb la medalla s'atorgava un certificat acreditatiu.
Va ser atorgada sobre unes 780.180 vegades. La primera concessió va ser el 26 de maig de 1982: el secretari del Comitè Central del Partit Comunista d'Ucraïna la imposà al Secretari General del Comitè Central del Partit Comunista de la Unió Soviètica, President de la Presidència del Soviet Suprem de l'URSS, Leonid Bréjnev, per la seva "enorme aportació al desenvolupament social, cultural i econòmic de la capital d'Ucraïna, la ciutat heroica de Kíiv". Si bé aquesta dada no està del tot confirmada, sembla que la medalla era d'or i no pas de llautó.

## Disseny

Una medalla de llautó de 32 mm de diàmetre.
A l'anvers apareixen banderes onejant, sobre les quals surten raigs. Al davant apareix la imatge del monument en honor de la Revolució d'Octubre de la ciutat de Kíiv. A la part superior de la medalla apareix la inscripció В ПАМЯТЬ 1500-ЛЕТИЯ КИЕВА ("A la memòria del 1500è aniversari de Kíiv").
Al revers, a la part superior apareix l'Estrella d'Heroi de l'URSS i, a sota, en dues línies, apareix la inscripció ГОРОДУ-ГЕРОЮ СДАВА! ("A la Ciutat Heroica la Glòria!"). A la part inferior apareix la seu del Consell Superior Soviètic Ucraïnès i, a la dreta, la imatge del monument a la cultura del segle xi.
Penja d'un galó pentagonal de color verd de 24 mm. A les puntes hi ha una franja de 2 mm, blau cel a la dreta i vermell a l'esquerra, els colors de la bandera de la República Socialista Soviètica d'Ucraïna. Al mig hi ha una franja vermella de 8 mmm amb dues franges grogues de 0,5 mm, separades per 1 mm (per l'Orde de Lenin)

## Vegeu també

* Medalla del 800è Aniversari de Moscou
* Medalla del 250è Aniversari de Leningrad
* Medalla del 50è Aniversari de la Milícia Soviètica
# Meleagre (regent)

Meleagre (en llatí Meleager, en grec antic Μελέαγρος) fill de Neoptòlem, fou efímer regent del Regne de Macedònia el 323 aC.
Era un oficial macedoni que va servir amb distinció a Alexandre el Gran. Apareix a la guerra contra els getes l'any 335 aC i a la batalla del Grànic el 334 aC on dirigia una de les divisions (τάξεις) de la falange, lloc que va conservar en les següents campanyes. Després fou nomenat comandant junt amb Koinos i Ptolemeu (fill de Seleuc) per dirigir les tropes formades per noucasats que des de Cària van ser enviades de retorn a Macedònia per passar l'hivern, i es van reunir amb Alexandre a Gòrdion el 333 aC. Va participar també a les batalles d'Issos i Arbela. Junt amb Cràter d'Orèstia va desallotjar als perses dels passos a Perside; també va participar en el creuament del riu Hidaspes i altres operacions a l'Índia. Tot i així mai no fou elevat a un comandament destacat.
A la mort d'Alexandre, segons Justí va ser el primer a proposar la proclamació com a reis de Filip III Arrideu o d'Hèrcules, en lloc d'esperar que Roxana donés a llum; Quint Curti Ruf en canvi diu que va criticar a Perdicas d'Orèstia per la seva ambició i se'n va anar de la reunió. Diodor de Sicília diu que va anar a veure les tropes que estaven a punt del motí per calmar-les i que es va unir als amotinats. El cert és que Meleagre va ser el primer opositor a Perdicas d'Orèstia i va assolir el comandament de la infanteria, que s'havia declarat en favor de Filip Arrideu; va arribar a donar l'orde d'executar a Perdicas cosa que Perdicas va evitar al tenir el suport de la cavalleria (almenys de la majoria) i de molts generals. Meleagre va romandre a Babilònia i la gent de Perdicas va sortir de la ciutat. Abans del trencament definitiu es va arribar a un acord, per mediació d'Èumenes de Càrdia, que dividia l'autoritat reial entre Arrideu i el fill pòstum d'Alexandre i Roxana Alexandre IV de Macedònia i mentre Meleagre quedava associat a Perdicas en la regència.
Perdicas va deixar creure a Meleagre que tot estava assegurat però no va trigar a tenir a les seves mans Arrideu i un dia, en presència del rei, Perdicas va convocar l'exèrcit i va demanar el càstig de tots els que estaven implicats en els darrers disturbis. La infanteria, agafada per sorpresa, no va poder fer res i 300 acusats de motí van ser executats. No van atacar Meleagre però va considerar més segur de fugir. Es va refugiar a un temple on el van localitzar i assassinar. amb coneixement de Perdicas (323 aC).

## Referències

* ↑ Arrian, Anabasis Alexandri, i. 4, 14, 20, 24, ii. 8, iii. 11, 18, v. 12; Curtius, Historiae Alexandri Magni, iii. 24, v. 14, vii. 27; Diodorus, Bibliotheca, xvii. 57
* ↑ Segons Justí (historiador)
* ↑ Curtius, x. 6-9; Justin, Epitome of Pompeius Trogus, xiii. 2-4; Photius,, Bibliotheca, cod. 92; Diodorus, xviii. 2
* ↑ 1.Meleager a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1016-1017

## Vegeu també

* Perilau, oficial macedoni enviat per la infanteria dirigida per Meleagre en el moment del conflicte entre cavalleria i infanteria a la mort d'Alexandre el Gran
# Memorial de Santa Helena

El memorial de l'Illa de Santa helena, en francès: Le Mémorial de Sainte-Hélène és un escrit fet per Emmanuel de Las Cases on ell recull les memòries de Napoleó I durant l'exili d'aquest a l'Illa de Santa Helena. L'escrit s'inicia el 20 de juny de 1815, l'endemà de la batalla de Waterloo.
Contràriament a una idea molt estesa, Napoleó no va dictar aquest text i Las Cases sempre n'assumí la paternitat íntegra.
L'obra conté essencialment les reflexions de Napoleó sobre la seva jovenesa, el recompte de les seves campanyes així com les vicissituds del seu captiveri a Santa Helena. Especialment, Las Cases és particularment crític amb la política del governador de Santa Helena Hudson Lowe, per la qual cosa aquest manuscrit va ser confiscat per les autoritats britàniques quan Les Cases va sortir de Santa Helena a finals de l'any 1816. Només li va ser restuït després de la mort de Napoleó en 1821.

## Contingut polític del Mémorial

El Mémorial de Sainte-Hélène posa les bases del bonapartisme. La seva publicació el 1823 va treure el moviment bonapartista del liberalisme.
Els escrits del futur Napoleó III reprendran escupulosament el missatge polític del Mémorial.
En el memorial Napoleó I es veu com un hereu de la Revolució francesa i s'atribueix el mèrit de conservar-ne la part positiva. Així critica personatges com Robespierre, culpable per no haver estat capaç de completar la revolució. Napoleó no pretén continuar la Revolució i es felicita d'haver-la acabat, però conservant-ne les seves conquestes socials i polítiques. Napoleó no pretén glorificar la revolució i rebutja els mètodes terroristes dels revolucionaris.
Napoleó presenta el Codi napoleònic com el fonament de les llibertats futures, la llibertat individual com el fonament de les llibertats polítiques a esdevenir. El seu discurs és liberal i vehicula la llegenda napoleònica per a tenir una gran audiència.

## Èxit editorial del Mémorial

Hi va haver-ne nombroses edicions aldecurs del segle XIX: 1822-1823 (edició original), 1824 (amb correccions), 1828 (nous títols), 1830-1831 (edició revisada), 1842 (edició revisada i augmentada), etc.

## Bibliografia

* L'édition de 1824 sur Internet Archive: 7 volumes
* L'édition de 1842, Ernest Bourdin, Paris, en deux volumes, sur Gallica: tome 1, tome 2, et sur Google Books: tome 1, tome 2.

## Notes i referències

* ↑ Albert Benhamou, L'autre Sainte-Hélène: la captivité, la maladie, la mort et les médecins autour de Napoléon, 2010.
* ↑ Frédéric Bluche, Le bonapartisme, collection Que sais-je ?, éd. Presses Universitaires de France, 1981, p. 48.
* ↑ Frédéric Bluche, Le bonapartisme, collection Que sais-je ?, éd. Presses Universitaires de France, 1981, p. 43.
* ↑ Frédéric Bluche, Le bonapartisme, collection Que sais-je ?, éd. Presses Universitaires de France, 1981, p. 44.
# Metaure

El Metaure (llatí: Metaurus) és un riu d'Itàlia a la regió de les Marques. Per l'esquerra, té com afluent el riu Maggiore, i per la dreta el Candigliano, i els torrents Sant'Antonio i Tarugo. Desemboca a la mar Adriàtica. És un dels més importants i nombrosos riuets que baixen de la part oriental dels Apenins fins al mar. Passa per Fossombrone (Forum Sempronii), i a la darrera part del seu curs va paral·lel a la Via Flamínia, que baixava per la vall del Cantiano, un dels principals afluents del Metaure, i desembocava al Metauro uns quilòmetres per sota del coll d'Intereisa o Il Furlo. Desemboca al sud de Fano (Fanum Fortunae), però no té port. Sili Itàlic diu que era un torrent violent. En parlen també Estrabó, Plini el Vell, Pomponi Mela i Lucà.
A la riba del riu Metaure, a uns 15 km de la costa, a la vora de les viles de Calcinelli i de Montemaggiore al Metauro, s'hi va lliurar la batalla del Metaure l'any 207 aC, entre els cònsols romans Marc Livi Salinàtor i Gai Claudi Neró, i el germà d'Hanníbal, Asdrúbal. Els romans van obtenir la victòria i Asdrúbal, veient que no tenia escapatòria, es va llençar contra l'exèrcit enemic i va morir. Després d'aquesta victòria, els cartaginesos van començar a perdre la Segona Guerra Púnica.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Metaurus». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 28 abril 2023].

## Enllaços externs

* http://www.lavalledelmetauro.it/.
* http://www.fiumi.com/acque/index.php?id_g=176.
# El Diario de Huesca

El Diario de Huesca va ser un periòdic de circulació diària publicat a la ciutat espanyola d'Osca entre 1875 i 1936. Fundat i dirigit fins a 1911 per Manuel Camo Nogués, el seu primer nombre va aparèixer el 16 de novembre de 1875. Ha estat considerat «el mitjà més influent de la història periodística altoaragonesa».
Va comptar amb col·laboracions de Joaquín Costa Martínez i en ell es va enaltir en els seus inicis a la Institución Libre de Enseñanza i la figura d'Emilio Castelar. No obstant això a la fi del segle xix la publicació es distanciaria tant de Costa com de la ILE, a causa de la divergència ideològica d'aquests amb El Diario de Huesca, el director del qual, Manuel Camo, ha estat descrit com un «arquetip del cacic vuitcentista». Durant la dictadura de Primo de Rivera, amb la qual el diari es va mostrar crític, va estar dirigit per Luis López Allué.

## Referències

* ↑ Alvira Banzo, 2000, p. 8.
* 1 2 Teruel Melero, 2001, p. 335.
* ↑ Teruel Melero, 2001, p. 336.
* 1 2 Teruel Melero, 2001, p. 340.
* ↑ Teruel Melero, 2001, pp. 335-338.
* ↑ Teruel Melero, 2001, p. 337.
* ↑ Fernández Clemente, 2000, p. 97.

## Bibliografia
### Bibliografia citada

* Alvira Banzo, Fernando (2000). «El Diario de Huesca - 125 años después» Arxivat 2012-06-28 a Wayback Machine.. El Diario de Huesca - 125 años después. Instituto de Estudios Altoaragoneses. pp. 7-10. ISBN 84-8127-110-1.
* Fernández Clemente, Eloy (2000). «El Diario de Huesca durante la Dictadura de Primo de Rivera (1923-1930)» Arxivat 2012-06-28 a Wayback Machine.. El Diario de Huesca - 125 años después. Instituto de Estudios Altoaragoneses. pp. 97-104. ISBN 84-8127-110-1.
* Teruel Melero, María Pilar (2001). «Reflejo en El Diario de Huesca (1875-1882) del nacimiento y desarrollo de la Institución Libre de Enseñanza, así como de las ideas precursoras de la Escuela Nueva». Nuevas tendencias historiográficas e historia local en España: actas del II Congreso de Historia Local de Aragón (Huesca, 7 al 9 de julio de 1999). coord. per Miguel Ángel Ruiz Carnicer i Carmen Frías Corredor. pp. 333-340. ISBN 84-8127-112-8.

### Bibliografia addicional

* Frías Corredor, Carmen (1993). «La prensa republicana de la Restauración en el Alto Aragón: El Diario de Huesca». En M.Á. Naval (Coord.). Cultura burguesa y letras provincianas: (Estudios sobre el periodismo en Aragón entre 1834 y 1836). Zaragoza: Mira. pp. 255-265. ISBN 84-86778-86-7.
* García Guatas, Manuel (1989). «La “Prensa”: Su utilización como fuente para el estudio de la obra artística». Metodología de la investigación científica sobre fuentes aragonesas: (Actas de la IV Jornadas). Zaragoza: Universidad de Zaragoza, Instituto de Ciencias de la Educación. pp. 417-489. ISBN 84-7791-023-5.

## Enllaços externs

* Números d'El Diario de Huesca a la hemeroteca del Diario del AltoAragón
# El cavall de l'orgull

El cavall de l'orgull (títol original en francès Le Cheval d'orgueil) és una pel·lícula francesa de Claude Chabrol estrenada el 1980 i doblada al català. És l'adaptació del llibre homònim de Per-Jakez Hélias.

## Argument

La vida rural al País Bigouden, a la Bretanya sud, des del començament del segle XX fins al final de la Primera Guerra Mundial. Els pagesos no tenen cap més preocupació que sobreviure a la misèria, on són submergits. Pierre-Alain coneix Anne-Marie; és criat de granja i s'ocupa particularment dels cavalls. El seu matrimoni és un parèntesi de tres dies, abans de retrobar la seva pobresa. Tindran un fill: Pierre-Jacques anomenat «Petit Pierre», que serà criat pel seu avi Alain. S'assabentarà de l'orgull de muntar quan no es té cavall.

## Comentaris

Inicialment, Claude Chabrol treballava per a un projecte sobre els pagesos de la Cruesa a començaments del segle xx. La lectura del best seller de Per-Jakez Hélias el va convèncer de canviar la localització i la història. El llibre descriu la Bretanya rural de començaments del segle xx, en els anys que precedeixen la Primera Guerra Mundial. L'adaptació, confiada a Daniel Boulanger, es concentra en la part autobiogràfica i conta la història de Pierre. La pel·lícula va ser mal acollida per la crítica en la seva estrena; és molt rarament difosa a la televisió. El major penediment de Chabrol en relació amb aquesta pel·lícula és de no haver tingut l'audàcia de rodar-lo en bretó; és veritat que el fet d'haver rodat en francès l'obliga a certes contorsions (vegeu l'escena quan el petit Pierre menysprea aprendre francès a l'escola). Tanmateix aquesta pel·lícula continua sent una adaptació fidel de l'obra de Per-Jakez Hélias i una pintura apassionant d'una regió amb forta identitat.
«Aquesta pel·lícula és dedicada al país Bigouden» és la dedicatòria que figura al començament de El cavall de l'orgull.

## Repartiment

* Michel Blanc: Corentin Calvez
* Jacques Dufilho: Alain, l'avi
* Bernadette Le Saché: Anne-Marie, la mare
* François Cluzet: Pierre-Alain, el pare
* Ronan Hubert: Pierre-Jacques als 7 anys
* Armel Hubert: Pierre-Jacques als 11 anys
* Pierre Le Rumeur: el narrador
* Dominique Lavanant: Marie-Jeanne, la llevadora
* Bernard Dumaine: el diputat Le Bail
* Michel Robin: el marquès
* Pierre-François Duméniaud: el cosí Jean
* Jacques Chailleux: Jeannot
* Georges Wilson: Narrador

## Referències

* ↑ Esadir
* ↑ «Le cheval d'orgueil». The New York Times.
* ↑ El 2008, l'associació Dizale, amb seu a Rennes i especialitzada en el doblatge de pel·lícules en bretó sobretot per a TV Breizh, ajudada de Breizoweb, va començar el doblatge en bretó de la pel·lícula de Chabrol. Per això, van ser contractats 25 actors bretons i dos professors de Mervent van formar aquests en les particularitats de la parla bigouden, per tal d'efectuar el doblatge de les veus.
# Minamoto no Yoshinaka

    En aquest nom japonès, el cognom és Minamoto.
Minamoto no Yoshinaka (源義仲) (1154 – 1184) va ser un general tardà del Període Heian. Un membre del Clan Minamoto, Minamoto no Yoritomo va ser el seu cosí i rival durant la Guerra Genpei entre els Minamoto i els Taira.
Va néixer a la província de Musashi (actualment dins de Kantō, el pare de Minamoto no Yoshikata va morir i el seu domini va ser pres per Minamoto no Yoshihira en una disputa familiar quan ell encara era un nadó. Yoshihira va intentar de matar Yoshinaka, però ell es va escapar a la província de Shinano (actual Prefectura de Nagano).
Yoshinaka va vèncer l'exèrcit de Taira no Koremori a la batalla de Kurikara i va marxar a Kyoto. Els Taira se va retirar fora de la capital, agafant de nen l'Emperador Antoku amb ells. Tres dies més tard l'exèrcit de Yoshinaka va entrar al capital i la clausura de l'emperador Go-Shirakawa que li va atorgar el títol de Shogun Asahi. Tot i això, el seu exèrcit va saquejar Kyoto, i l'emperador li ordenà atacar als Taira, amb la finalitat d'obtenir l'exèrcit fora de la capital.
# Molly Pitcher

Molly Pitcher, de nom real Mary Ludwig Hays McCauly (Trenton (Nova Jersey), 1754 - Carlisle (Pennsilvània), 22 de gener de 1832), va ser una heroïna de la batalla de Monmouth durant la Revolució americana.
Molly Pitcher és el sobrenom donat a una dona que sembla que havia lluitat a la Batalla dels Estats Units de Monmouth, que generalment es creu que va ser Mary Ludwig Hays McCauley. Com que van aparèixer diversos contes de Molly Pitcher molts historiadors consideren Molly Pitcher com a folklore més que no pas com a història, o suggereixen que Molly Pitcher pot ser una imatge composta inspirada en les accions d'una sèrie de dones reals. El mateix nom pot haver-se originat com un sobrenom donat a dones que portaven aigua als homes en el camp de batalla durant la guerra. De fet, segons la llegenda, a la Batalla de Monmouth del 28 de juny de 1778, Mary Hays, esposa de l'artiller William Hays, portava aigua per refredar tant el canó com els soldats a la bateria del seu marit, d'aquí el sobrenom de "Molly Pitcher". La llegenda també afirma que quan William Hays va resultar ferit, va prendre el lloc del seu marit durant la resta de la batalla.
Un conjunt d'impressions patriòtiques i literatura representen el suposat esdeveniment inicialment anomenat Capità Molly. El menys marcial i més afectuós Molly Pitcher no apareix com a cognom fins a mitjans del segle xix. El personatge no es va identificar amb una persona específica fins a 1876, quan els ciutadans de Carlisle van reclamar una dona enterrada com a l'heroïna literal de Monmouth. Els registres militars indiquen que un William Hays va ingressar a l'exèrcit el 1776 i va morir al voltant de 1789. La seva esposa Mary es va tornar a casar i finalment va sol·licitar una pensió com a vídua de soldat. En lloc d'això, el 21 de febrer de 1822, Pennsilvània li va atorgar una beca anual de 40 dòlars pels serveis prestats, uns serveis sense especificar, malgrat que se li suggereix un paper directe en la revolució. Diversos monuments propers al lloc de la Batalla de Monmouth i en la tomba de Mary Hays reconeixen la contribució de Molly Pitcher a la independència americana.

## Referències

* 1 2 3 Showalter, Dennis E. «Molly Pitcher». Encyclopædia Britannica [Consulta: 10 febrer 2018].
* 1 2 Teipe, Emily J. «Will the Real Molly Pitcher Please Stand Up?». Prologue Magazine. The U.S. National Archives and Records Administration, Vol. 31, Núm. 2, 1999 [Consulta: 10 febrer 2018].

## Bibliografia

* Koestler-Grack, Rachel A. Molly Pitcher: Heroine of the War for Independence. Nova York: Infobase Learning, 2013. ISBN 9781438144054.
* Alexander, Caitlind L. Molly Pitcher and the Battle of Monmouth: A 15-Minute Heroes in History Book. Learning Island, 2017. ISBN 9781370560912.