OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Estilinodòntids

Els estilinodòntids (Stylinodontidae) són una família extinta de mamífers teniodonts que visqueren a Àsia i Nord-amèrica entre el Cretaci superior i l'Oligocè inferior. Se n'han trobat restes fòssils al Canadà, els Estats Units i la Xina. Les dents canines, que ja eren grosses en els representants d'aquest grup durant el Paleocè, es feren enormes en els gèneres de l'Eocè. L'esquelet també era molt corpulent i les potes eren curtes i robustes. Els científics no es posen d'acord sobre la seva dieta, atès que alguns han suggerit que els estilinodòntids derivats excavaven a la cerca d'arrels i tubercles, mentre que d'altres han plantejat la possibilitat que es nodrissin de fulles i fruita.

## Referències

* 1 2 Entrada «Stylinodontidae» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 10 setembre 2023].
* ↑ Rose, 2006, p. 107.
* ↑ Rose, 2006, p. 108.

## Bibliografia

* Rose, K. The Beginning of the Age of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2006. ISBN 0801884721.
# Sicosaure

Els sicosaures (Sycosaurus) són un gènere extint de sinàpsids de la família dels gorgonòpids que visqueren a Àfrica durant el Permià superior. Se n'han trobat restes fòssils a Sud-àfrica i Tanzània. Eren animals carnívors. Eren gorgonops grossos, amb el crani de fins a 38 cm de llargada. En general, tenien el crani més robust que el dels altres rubidgeïns. Així mateix, l'os interparietal és força més ample que alt, mentre que el supraoccipital estava en una posició més aviat baixa. L'os jugal és tremendament estret a sota de la barra postorbitària. El nom genèric Sycosaurus significa 'llangardaix figa'.

## Referències

* 1 2 Entrada «Sycosaurus» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 16 setembre 2023].
* ↑ Smith, Rubidge i Van der Walt, 2012, p. 43.
* ↑ Kammerer, 2016, p. 76.
* ↑ Gebauer, 2014, p. 203.
* ↑ Kammerer, 2016, p. 10.
* ↑ «Genus: Sycosaurus HAUGHTON, 1924» (en anglès). [Consulta: 16 setembre 2023].

## Bibliografia

* Kammerer, C. «Systematics of the Rubidgeinae (Therapsida: Gorgonopsia)» (en anglès). PeerJ, 4, e1608, 2016, pàg. 1-109. DOI: 10.7717/peerj.1608.
* Gebauer, E. V. I. «Re-assessment of the Taxonomic Position of the Specimen GPIT/RE/7113 (Sauroctonus parringtoni comb. nov., Gorgonopsia)». A: Kammerer, C.; Angielczyk, K. D.; Fröbisch, J. Early Evolutionary History of the Synapsida. Vertebrate Paleobiology and Paleoanthropology (en anglès). Springer, 2014, p. 185-207. DOI 10.1007/978-94-007-6841-3_12. ISBN 978-94-007-6841-3.
* Smith, M. H. S.; Rubidge, B. S.; Van der Walt, M. «Therapsid biodiversity patterns and paleoenvironments of the Karoo Basin, South Africa». A: Chinsamy-Turan, A. Forerunners of Mammals: Radiation • Histology • Biology (en anglès). Indiana University Press, 2012, p. 31-64. ISBN 9780253005335.
# Constança d'Antioquia

Constança d'Antioquia (1127 † 1163), princesa d'Antioquia, filla de Bohemon II d'Antioquia i d'Alix de Jerusalem.

## Bibliografia

* René Grousset, L'Empire du Levant : Histoire de la Question d'Orient, Paris, Payot, coll. « Bibliothèque historique », 1949 (réimpr. 1979), 648 p. (ISBN 2-228-12530-X)
* (anglès) Charles Cawley. «Princes of Antioch 1136-1268 (Poitiers), Constance 1130-1163».
# Batalla de Shizugatake

La batalla de Shizugatake (賤ヶ岳の戦い Shizugatake no Tatakai) tingué lloc durant el període Sengoku japonès entre els seguidors de Hashiba Hideyoshi i Oda Nobutaka. George Sansom afirmà d'ella que «ha de ser recordada com una de les batalles més decisives de la història japonesa».

## Descripció

El maig de 1583, un antic general de Nobunaga anomenat Shibata Katsuie coordinà diversos atacs simultanis a, una sèrie de forts detinguts pels generals de Hideyoshi, Iwasaki-yama, Tagami i Shizugatake, aquest darrer custodiat per Nakagawa Kiyohide i Takayama Ukon.
Sakuma Morimasa fou qui atacà aquests forts per ordres de Shibata Katsuie. Iwasaki-yama va caure i Nakagawa va ser assassinat, però les defenses de Shizugatake es van mantenir. Quan va sentir que Hideyoshi havia campat les seves tropes a Ōgaki, amb 20.000 efectius a cavall, Shibata Katsuie va ordenar a Sakuma Morimasa que mobilitzés les seves tropes cap a Ōiwa. Sakuma, però, no va fer cas de les ordres del seu senyor, calculant que el castell hauria caigut abans que l'exèrcit d'Hideyoshi pogués arribar.
Tot i que Hideyoshi es trobava a almenys tres dies de distància, va conduir els seus homes en una marxa forçada durant la nit, recorrent gairebé 80 kilòmetres en 6 hores, i es va unir als defensors de Tagami. Sakuma va ordenar als seus homes trencar les línies de setge i preparar-se per la defensa.

### Persecució i victòria

L'exèrcit de Hideyoshi pressionava les forces de Sakuma, empenyent-les cap a la fortalesa de Shibata Katsuie, el castell Kitanosho (Fukui) a la província d'Echizen. Es van apoderar del castell al cap de tres dies, però no abans que Shibata l'incendiés i morís juntament amb la seva família, cometent seppuku.

## Conseqüències

Els set generals de Hideyoshi, en la batalla de Shizugatake, van obtenir una gran de fama i honor i van ser coneguts com el shichi-hon yari o les "Set llances" de Shizugatake. Entre aquests generals hi havia homes que després es convertirien en alguns dels més propers vassalls de Hideyoshi, com Katō Kiyomasa.

## Referències

* 1 2 3 4 Sansom, George. A History of Japan, 1334-1615. Stanford: Stanford University Press, 1961, p. 311-313. ISBN 0804705259.
* 1 2 3 4 Turnbull, Stephen. The Samurai Sourcebook. Londres: Cassell & Co, 1998, p. 234. ISBN 9781854095237.
* ↑ Turnbull, S.R.. The Samurai. Nova York: MacMillan Publishing Co., Inc., 1977, p. 168-171. ISBN 0026205408.
* Black, Jeremy (2008). Great Military Leaders and their Campaigns Thamsen & Hudson Ltd, London
# Destin Destine

Destin Destine (1895 - valor desconegut) va ser un tirador haitià que va competir durant la dècada de 1920.
El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on disputà dues proves del programa de tir. Guanyà la medalla de bronze en la prova de rifle lliure per equips, formant equip amb Ludovic Augustin, Saint Eloi Metullus, Astrel Rolland i Ludovic Valborge, mentre en la de prova de rifle lliure, 600 metres fou desè.

## Referències

* ↑ «Destin Destine Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2020. [Consulta: 8 setembre 2017].
* ↑ «Olympedia – Destin Destine». [Consulta: 19 agost 2024].
# Traduccions de la bíblia al català

Les traduccions de la Bíblia al català van començar el 1287, quan Alfons III d'Aragó va patrocinar la Bíblia de Montjuïc, una traducció al català d'una versió francesa feta pel seu conseller Jaume Montjuïch, amb l'ajuda de l'escrivà Berenguer de Fullit.
Durant el segle XIV també hi ha constància de bíblies en català, tot i que no sabem res dels traductors ni si es tractava d'una mateixa versió o diferents. El rei Jaume II en va fer servir una el 1319 i Pere III en va demanar dues per llegir-les, una el 1339 i l'altra el 1351. L'infant Joan el Caçador en tenia almenys dues, i, segons un inventari barceloní de l'any 1353, un apotecari en tenia una com a propietat seva.
La Bíblia Valenciana de Bonifaci Ferrer es va començar a traduir al començament del segle xv. Va ser revisada per l'inquisidor Jaume Borrell i impresa a València el 1478, i es va ser reeditada parcialment el 1515. Tots els seus exemplars semblen haver estat destruïts per la Inquisició, menys un full que es conserva a la Hispanic Society de Nova York.
La primera Bíblia moderna traduïda sencera al català seria la Bíblia de Montserrat o Versió dels Monjos de Montserrat, impresa el 1970 i publicada digitalment el 2009. El 1993 apareix la Bíblia Catalana Interconfessional (BCI), impulsada per l'Associació Bíblica de Catalunya, l'Editorial Claret i les Societats Bíbliques Unides.
La darrera traducció al català de la Bíblia seria la Traducció del Nou Món dels Testimonis de Jehovà, publicada de forma impresa i digital el 2022. És la traducció més moderna i completa, amb referències, notes a peu de pàgina, glossaris, apèndixs, mapes i cronologies.

## Referències

* ↑ Carreras i Candi, Primera traducció catalana de la Bíblia, Revista de Bibliografia Catalana, Núm. 7, 1904.
* ↑ «Sobre l’antiguitat de la Bíblia del segle XIV». Corpus Biblicum Catalanicum.
* ↑ Puigvert, op. cit., pg. 211.
* ↑ «Les traduccions catalanes de la Bíblia». Corpus Biblicum Catalanicum.
* ↑ «Se presenta una nueva traducción de la Biblia en catalán» (en castellà). Infoperiodistas.
* ↑ «Els testimonis de Jehovà publiquen una nova traducció de la Bíblia en català». Pàgina 66.
* ↑ «Es presenta la Traducció del Nou Món en català». Testimonis de Jehovà.
# Arisierpeton simplex

Arisierpeton simplex és una espècie extinta de sinàpsid de la família dels casèids que visqué durant el Permià inferior en allò que avui en dia és Nord-amèrica. Se n'han trobat restes fòssils a Oklahoma (Estats Units). Es tracta de l'única espècie del gènere Arisierpeton. Se suposa que era un animal herbívor. El nom genèric Arisierpeton significa 'rèptil d'Arisi' i fou elegit en honor de Giuseppe Alberto Arisi, l'identificador del material emprat per descriure aquest tàxon, mentre que el nom específic simplex vol dir 'simple' i es refereix a la simplicitat de la dentadura marginal d'aquesta espècie en comparació amb les d'altres casèids.

## Referències

* 1 2 Entrada «Arisierpeton simplex» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 19 setembre 2023].
* ↑ Reisz, 2019, p. 16.
* ↑ Reisz, 2019, p. 4.

## Bibliografia

* Reisz, R. R. «A small caseid synapsid, Arisierpeton simplex gen. et sp. nov., from the early Permian of Oklahoma, with a discussion of synapsid diversity at the classic Richards Spur locality» (en anglès). PeerJ, 7, e6615, 2019, pàg. 1-20. DOI: 10.7717/peerj.6615.
# Batalla de Pontós

La batalla de Pontós va ser lluitada l'11 de juny de 1795, i va donar la victòria al general espanyol José de Urrutia contra l'exèrcit francès de Barthélemy Louis Joseph Schérer.

## Antecedents

El govern espanyol va declarar la guerra contra la República Francesa el 17 d'abril de 1793 en resposta a l'execució de Lluís XVI de França i Maria Antonieta d'Àustria. L'exèrcit espanyol, sota el comandament del general Antonio Ricardos van envair el Rosselló per Sant Llorenç de Cerdans, amb uns 25.000 homes i un centenar de peces d'artilleria, ocupant les ciutats poc defensades del Pertús i la vall del riu Tec (Arles i Ceret) i es retirava a les posicions inicials després de la derrota a la batalla de Parestortes, uns dies abans.
Els francesos entren finalment a Catalunya per Sant Llorenç de la Muga, on es produeixen diversos combats, fins que es derroten les posicions espanyoles del 17 al 20 de novembre de 1794 en la batalla del Roure, en la que moren els generals Dugommier i el Comte de la Unión, i els espanyols es desmoralitzen i fugen, capturant els francesos del general Dominique Catherine de Pérignon la ciutat de Figueres el 28 de novembre i Roses, que havia quedat aïllada, el 3 de febrer de l'any següent.

## La Batalla

El general José de Urrutia va cridar a la resistència reforçat amb el poble i les autoritats catalanes, que van armar nombrosos voluntaris en els cossos de miquelets i sometent, amb els quals es va fer una incursió en terreny enemic, capturant el castell de Pontós l'11 de juny de 1795, quan els francesos del general Barthélemy Louis Joseph Schérer ataquen pel flanc esquerre, que aguanta l'atac i a continuació aquesta reforça el centre, aconseguint la victòria.

## Conseqüències

Del 25 al 27 de juliol les tropes comandades pel general Gregorio Garcia de la Cuesta van atacar la Baixa Cerdanya, fent capitular les tropes franceses de les guarnicions de Puigcerdà i Bellver de Cerdanya, quan es va signar la pau de Basilea.

## Referències

* ↑ «Pontós». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 3 setembre 2022].
* ↑ Vivas Llorens, Eduardo «Guerra gran: la batalla del roure i el seu santuari». Annals de l'Institut d'Estudis Empordanesos, 25, 1992, pàg. 109–147. ISSN: 1136-0267.
* ↑ Palmada, Guerau «La Guerra Gran al font del Fluvià (1794-1795): els combats de Serinyà i Esponellà». Annals de l'Institut d'Estudis Gironins, 60, 2019, pàg. 279. ISSN: 0213-6228.
* ↑ «Gregorio García de la Cuesta y Fernández de Celis». Diccionario Biográfico | Real Academia de la Historia. [Consulta: 3 setembre 2022].
# Beatriu d'Este (duquessa de Milà)

Beatriu d'Este o Beatrice d'Este (italià) (Florència, 29 de juny de 1475 - Milà, Ducat de Milà, 2 de gener de 1497) fou una noble italiana i duquessa consort de Milà, que fou una mecenes rellevant.
Era filla del duc Erculi I d'Este i Elionor de Nàpols. Fou neta per línia paterna de Nicolau III d'Este i Ricarda de Saluzzo, i per línia materna del rei Ferran I de Nàpols i Isabel de Chiaramonte. Fou germana d'Alfons I d'Este i d'Isabel d'Este i cunyada de Francesc II Gonzaga.
Va rebre una gran educació gràcies al mecenatge que el seu espòs va exercir damunt artistes, poetes i intel·lectuals, com Niccolò da Correggio, Baldassare Castiglione, Bramante o Leonardo da Vinci.
Fou promesa als quinze anys amb Lluís Maria Sforza, realitzant-se el casament el 18 de setembre de 1491. D'aquesta unió nasqueren: Maximilià Sforza (1493-1530), duc de Milà; i Francesc II Sforza (1495-1535), duc de Milà.
El 1492 va visitar la República de Venècia com a ambaixadora en representació del seu marit, tasca en la qual intentà el reconeixement del seu espòs com a legítim i autèntic duc de Milà.
A la mort de Joan Galeàs Sforza, la usurpació de Lluís Maria va ser legalitzada, i després de la batalla de Fornovo de 1495 tant ell com la seva esposa van intervenir en l'anomenada Pau de Vercelli entre Carles VIII de França i els prínceps italians, esdeveniment en el qual Beatriu va mostrar gran habilitat política.
Beatriu va morir de part el 1497 a la ciutat de Milà.
L'únic retrat que ens n'ha arribat és un dibuix de Leonardo da Vinci, fet sobre cartó.

## Referències

* ↑ «Beatrice d'Este (1475-1497) - Find A Grave...» (en anglès). [Consulta: 27 novembre 2021].
* ↑ «Las mujeres de Leonardo da Vinci | Revista con la A» (en castellà). [Consulta: 27 novembre 2021].

## Enllaços externs

* «Antiques Digest - Lost Knowledge From The Past : Beatrice D'este 1475-1497». Old And Sold Antiques Auction & Marketplace.
* Genealogia de la família Sforza (anglès)
* Descendents d'Hèrcules I d'Este (anglès)
# Beaugency

Beaugency és una ciutat francesa del departament de Loiret, a la regió de Centre - Vall del Loira.

## Geografia

La ciutat és a la riba dreta del riu Loira a 26 km per sota d'Orleans, a 32 km per sobre de Blois i a 142 km al sud-oest de París. Està compresa dins la Vall del Loira que és considerat Patrimoni de la Humanitat. Comunes limítrofes:
| Villorceau | Messas | Baule |
| Tavers | | Lailly-en-Val |
| Tavers | Saint-Laurent-Nouan | Lailly-en-Val |

## Història

La batalla de Beaugency (1429), també coneguda com a Batalla de Villorceau-Josnes) es va lliurar entre el 16 i el 17 de juny de 1429 i representa la tercera de les victòries de Joana d'Arc en la Campanya del Loira a l'estiu d'aquell any. Destinada a assegurar un estratègic pont, Beaugency forma part de l'últim segment de la Guerra dels Cent Anys.
La batalla de Beaugency del 1870 va ser una batalla de la guerra francoprussiana entre l'exèrcit prussià de Frederic Francesc II de Mecklenburg-Schwerin, i l'exèrcit francès del Loira, del 8 al 10 de desembre de 1870 en el marge esquerre del riu Loira, al nord-oest de la ciutat de Beaugency, i fou guanyada pels prussians.

## Vegeu també

* Senyoria de Beaugency

## Enllaços externs

* Beaugency antic Arxivat 2011-01-05 a Wayback Machine.
# Olímpia la diaconessa

Olímpia, també coneguda com a Santa Olímpia i de vegades Olímpia la més Jove per distingir-la de la seva tia amb el mateix nom (circa 361,368-25 de juliol del 408) era una noble cristiana romana d'ascendència grega
Olímpia va néixer i ser criada a Constantinoble o a Antioquia. Era filla d'una noble grega Antioquiana, Alexandra i el ric retòric, Seleucus. Olímpia tenia un germà. Olímpia era l'homònim de la seva tia paterna Olímpia que va estar compromesa amb l'emperador Romà Flavi Juli Constant tot i que, finalment es va casar amb el Nakharar Armeni Arsaces II (Arshak II). L'avi patern de Olímpia era Flavi Ablavi qui mantenia el seu rang consular a Constantinoble, mentre que, el seu oncle materna era Calliopius el Retòric que va servir com a grammaticus i mestre-ajudant a les ordres de l'historiador Libani i posteriorment va servir com a oficial Romà sota els emperadors romans Constanci II i Julià l'Apòstata.
Olímpia és descrita com la «filla estimada» nascuda de Seleucus i Alexandra. A la seva edat adulta, Olímpia es va casar amb un noble anomenat Nebridius que va servir com a Prefecte de Constantinoble. Després de la mort del seu marit va rebutjar moltes ofertes de matrimoni i va dedicar la seva vida a l'església, servint com a diaconessa. Més tard va ser amiga de Sant Joan Crisòstom.
Les seves bones obres van incloure construir un hospital, un orfenat i fins i tot cuidar els Monjos que havien estat exiliats de Nitria. El seu suport a Sant Joan Crisòstom la va portar a ser exiliada l'any 404, perdent la seva casa i vivint la resta de la seva vida a l'exili a Nicomèdia, on va morir el 25 de juliol del 408, després d'una llarga malaltia. Olímpia és una dels 140 sants de Columnata que adornen la plaça de Sant Pere.

## Referències

* 1 2 3 Moret, Sertorius, Libanios, iconographie: a propos de Sertorius, journée d'étude, Toulouse, 7 avril 2000 [suivi de] autour de Libanios, culture et société dans l'antiquité tardive : actes de la table ronde, Avignon, 27 avril 2000, p.207
* ↑ Smith, A Dictionary of Christian Biography, Literature, Sects and Doctrines N to S Part Seven, p.73
* ↑ Jones, The Prosopography of the Later Roman Empire: Volume 1, AD 260-395, Parts 260-395, p.p.175&818
* ↑ De Imperatoribus Romanis - An Online Encyclopedia of Roman Emperors: Constans I (337-350 A.D.)
* ↑ Jones, The Prosopography of the Later Roman Empire: Volume 1, AD 260-395, Parts 260-395, p.175
* ↑ Budge, Paradise of the Holy Fathers Part 1, p.163
* ↑ Selected Letter of Libanius: From the Age of Constantius and Julian, p.194
* ↑ Catholic Online - St. Olympias
* ↑ New Advent Catholic Encyclopedia - St. Olympias
* ↑ «Patron Saint Index - Saint Olympias». Arxivat de l'original el 2012-06-14. [Consulta: 15 febrer 2018].
# Berald II

Berald II dit el Gran o el Comte Camus (1333 - 17 de gener del 1399) fou delfí d'Alvèrnia (1356-1399) comte de Clarmont i senyor de Mercoeur (1356-1371), fill i successor (1356) de Berald I, delfí d'Alvèrnia, comte de Clarmont i senyor de Mercoeur i de Maria de Villemur (vers 1315-1383).
El 1356, tres setmanes després de la mort del seu pare, va combatre a la batalla de Poitiers. El 1359 va enfrontar a l'anglès Robert Knoles a Alvèrnia, junt amb altres nobles com el seu oncle Robert de Montaigu, el senyor de Chalençon, el de Rochefort, el de Sérignac, Godofreu o Jofré de Boulogne (de la casa comtal de Boulogne i Alvèrnia), i altres, forçant la retirada dels anglesos.
Berald II fou un dels ostatges elegits arran del tractat de Brétigny (1360) per ser enviat a Anglaterra (on va restar tretze anys). De tornada, el 1374, es va unir al duc d'Anjou que al front d'un gran exèrcit reunit al Périgord anava a fer la guerra a Gascunya. El 1382 era a Flandes i servia al costat del rei Carles VI de França. El 1386 estava amb l'exèrcit que aquest rei va reunir a L'Écluse a Flandes per passar a Anglaterra (projecte que no es va fer efectiu). El 1390 va unir-se junt al seu germà Hug al duc de Borbó en una expedició a Barbaria, demanada pels genovesos. Va morir un 17 de gener (o un 21 de gener) de 1399, amb reputació de gran guerrer.
Es va casar el 22 de juny de 1357 amb Joana de Forès, (morta l'1 de novembre de 1373) filla del comte de Forès Guigó VIII i de Joana de Borbó, amb la que va tenir una filla, Anna d'Alvèrnia casada al castell d'Ardes el 19 d'agost de 1371 amb Lluís II de Borbó (vers 1336 - † 1410), duc de Borbó, al que va aportar el comtat de Forès i el de Clermont-en-Beauvaisis que va heretar el seu fill Joan I de Borbó (1381 - 1434) duc de Borbó i d'Alvèrnia.
Vidu, es va casar en segones núpcies el 27 de juny de 1371 amb Joana d'Alvèrnia, filla de Joan I comte d'Alvèrnia, que va morir sense fills dos anys després.
Altre cop vidu, es va casar el juny de 1374 amb Margarida de Sancerre († 1419), comtessa de Sancerre, filla de Joan III, comte de Sancerre. Van tenir a:
* Berald III (vers 1380 - 28 de juliol de 1426); delfí d'Alvèrnia i comte de Clermont el 1399 que va heretar el comtat de Sancerre a la mort de la seva mare el 1419.
* Joan (mort abans de 1399)
* Lluís (mort abans de 1399)
* Robert d'Alvèrnia, bisbe de Chartres el 1342 i després d'Albi el 1343
* Maria o Joana, delfina d'Alvèrnia i dama de Bussy i de Polignac; casada el 9 de juliol de 1400 amb Guillem de Viena, senyor de Saint-Georges i de Sellières.
* Margarida, delfina d'Alvèrnia i dama de Bueil; casada el 1404 amb Joan IV de Bueil.
* Jaumeta, abadessa de Saint-Menoux

## Referències

* L'art de vérifier les dates des faits historiques, des chartes, des chroniques et autres anciens monuments, depuis la naissance de Notre-Seigneur. Volum 10, París 1818-1819
# Bombardeig de Mataró i Palamós

El bombardeig de Mataró i Palamós fou un dels episodis de la Guerra de Successió Austríaca

## Antecedents

En 1742 l'almirall Nicholas Haddock, comandant en cap de la Royal Navy a la Mediterrània no havia aconseguit forçar la flota espanyola a una acció, i desgastat amb anys i decepcions, fou substituit per Thomas Mathews, amb un reforç de set bucs de la línia, fent base al port piemontès de Vilafranca de Mar i a les illes Ieras i va enviar diversos esquadrons per a fer un creuer a la recerca de vaixells espanyols. Després de la batalla de Saint-Tropez, en represàlia es van dirigir a la costa catalana.

## El bombardeig

El 20 de juliol de 1742 dos dels navilis de línia van bombardejar Mataró i el 25 de juliol ho feren a Palamós, causant nombrosos desperfectes i van enfonsar diversos vaixells.

## Conseqüències

La flota va seguir patrullant el mediterrani, i es presentà a Nàpols i aconseguí la retirada dels 20.000 homes que el Regne de les Dues Sicílies havia enviat en suport del Regne d'Espanya en la guerra. però la derrota anglesa a la batalla de Toló a principis de 1744 va fer que la flota francoespanyola que s'escapava va poder lliurar tropes i subministraments a l'exèrcit espanyol a Itàlia, fent girar de manera decisiva la guerra al seu favor.

## Referències

* ↑ Fernández Duro, 1902, p. 298.
* 1 2 Rivington, James. The Naval History of Great Britain; with the Lives of the Most Illustrious Admirals and Commanders, from the Reign of Queen Elizabeth ... to the Year One Thousand Seven Hundred and Fifty Eight, Etc,. British Library, 1758, p. 152.
* ↑ Costa Oller, Francesc. Mataró al segle xviii. Alta Fulla Editorial, 1998, p. 12. ISBN 8486556570.
* ↑ Trijueque, Pere «Els quatre genets de l'apocalipsi Palamós (1630-1750)». Estudis del Baix Empordà, 11, 1992, pàg. 73. ISSN: 1130-8524.
* ↑ Carlyle, Thomas. History of Friedrich II of Prussia. vol.5. Chapman and Hall, 1871, p. 235.
* ↑ Baugh, Daniel A. «Mathews, Thomas (1676–1751)». A: Oxford Dictionary of National Biography (en anglès).

## Bibliografia

* Fernández Duro, Cesáreo. Armada española desde la unión de los reinos de Castilla y de León (en castellà). vol.VI. Madrid: Sucesores de Rivadeneyra, 1902.