OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Esper Belosselski

Esper Konstantinovitx Belosselski-Belozerski (en rus Эспер Константинович Белосельский-Белозерский, Sant Petersburg, 8 d'octubre de 1870 – París, 5 de gener de 1921) va ser un príncep i regatista rus que va competir a començaments del segle xx.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, on va guanyar la medalla de bronze en la categoria de 10 metres del programa de vela. Brasche navegà a bord del Gallia II junt a Ernest Brasche, Karl Lindholm, Nikolai Puschnitsky, Aleksandr Rodionov, Iosif Schomaker i Philip Strauch.
El príncep Esper fou oficial de la Flota del Bàltic i havia servit en diferents iots imperials. Amb la Revolució Russa va fugir, primer a Finlàndia, l'estiu de 1917, i posteriorment, a finals de 1919, a París.

## Referències

* ↑ «Esper Beloselsky Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d’abril 2020. [Consulta: 20 setembre 2017].
# Escotussa

Escotussa (en grec antic Σκοτοῦσσα o Σκοτοῦσα) era una antiga ciutat del districte de Pelasgiotis a Tessàlia, entre Feres i Farsàlia, prop de la frontera de Phthiotis. Homer no en parla, però l'oracle de Dodona, a l'Epir, segons algunes tradicions venia d'aquesta ciutat.
L'any 394 aC la ciutat es va unir a les altres de Tessàlia contra el rei espartà Agesilau II quan volia passar pel seu país, segons diu Xenofont. El 367 aC la va ocupar a traïció el tirà Alexandre de la veïna ciutat de Feres. Els turons anomenats Cinoscèfals són a territori d'Escotussa, que van ser escenari de les batalles del 364 aC entre tebans i Alexandre de Feres, en la que va morir Pelòpides, i la del 197 aC en la que Filip V de Macedònia va ser derrotat pel cònsol romà Luci Quinti Flaminí. L'any 191 aC es va entregar a Antíoc III el Gran, però als pocs mesos va ser recuperada pel cònsol Acili, juntament amb Farsàlia i Feres, diu Titus Livi.
Les seves ruïnes s'han trobat a la moderna Suplí, amb les muralles i restes de l'acròpoli a la part sud-oest.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Scotussa». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 15 juliol 2021].

## Bibliografia

* Mogens Herman Hansen & Thomas Heine Nielsen. «Thessalia and adjacent regions». A: An inventory of archaic and classical poleis (en anglès). Nova York: Oxford University Press, 2004, p. 706. ISBN 0-19-814099-1.
# Pikmin

Pikmin (ピクミン) és un videojoc d'estratègia en temps real desenvolupat i publicat per Nintendo per a la consola Nintendo GameCube en l'any 2001. És el primer joc de la saga Pikmin, formada per tres entregues, creada per Shigeru Miyamoto.

## Trama

El Capità Olimar és un astronauta procedent del planeta Hocotate que, degut a un accident en ple viatge espacial, es troba en un planeta desconegut. Amb l'ajuda dels Pikmin, les criatures que habiten aquest planeta, ha d'aconseguir recuperar les peces de la seva nau per reparar-la i tornar a Hocotate. Olimar disposa de 30 dies, el temps que funcionarà el sistema de suport vital del seu vestit espacial, per a aconseguir la missió.

## Jugabilitat

El jugador controla el Capità Olimar, i ha de recuperar les 30 peces que formen part de la nau en 30 dies. A través de Olimar, el jugador pot donar ordres als Pikmin, com per exemple agafar objectes, moure obstacles o atacar als enemics.
Hi ha tres tipus de Pikmin, cadascun amb les seves habilitats.
* Vermells: Són resistents al foc.
* Grocs: Poden llançar-se més alt.
* Blaus: Poden nedar.

## Seqüeles i versions

Pikmin 2 va ser publicat l'any 2004, per la consola Nintendo GameCube.
Pikmin 3 va ser publicat l'any 2013, per la consola Wii U.
L'any 2008 es va publicar una nova versió del videojoc Pikmin per a Wii, formant part de la col·lecció New Play Control!. Aquesta versió adapta els controls a les característiques del nou controlador.

## Enllaços externs

* Pàgina oficial del joc (castellà)
# Raffaelo Rontani

Raffaelo Rontani (Florència, segle XV - Roma, 1622) fou un compositor italià.
Des de 1610 Rontani va estar al servei d'Antonio de Medici a Florència i des de 1616 fins a la seva mort, director de sant Giovanni dei Fiorentini, a Roma. A més, sembla haver servit almenys a dos membres de la noblesa: esmenta, sobretot en la dedicació del seu opus 6 que l'esmenta com a "capo de concerto" del duc Sforza.
En el seu temps, que sembla haver estat un dels compositors italians de música vocal més populars, especialment àries i cançons per a veu solista, o per a dues o tres veus amb baix continu de les que en publicà diverses edicions. La meitat dels seus llibres de Varie Musiche han estat reimpresos i gairebé un terç de les peces que sobreviuen resten en manuscrits. En total, els sis llibres contenen 97 peces, de les quals 60 són monòdiques. Tot i que un melodista poc atractiu, és fàcil veure com les seves llargues línies, els seus ritmes enganxosos i els seus subtils discursos podrien excitar l'admiració. Avui dia apareix amb les seves cançons estròfiques, menys gratificants que els compositors italians de l'època, com Calestani i Berti.
S'anomena "el florentí" per un editor, en una antologia on apareix la seva música.

## Treballs

* Gl'affettuosi: il primo libro di madrigali a 3 voci (Florència, 1610)
* Le varie musiche, libro primo (Florència, 1614)
* Le varie musiche, libro secondo, op. 6 (Roma, 1618)
* Le varie musiche, libro terzo, op. 7 (Roma, 1619)
* Varie musiche, libro quarto, op. 8 (Roma, 1620)
* Varie musiche, libro quinto, op. 9 (Roma, 1620)
* Le varie musiche, libro sesto, op. 11 (Roma, 1622)
* Deux livres de madrigaux (cités par Mischiatil) sont perdus : Madrigali (à 5 voix) et Madrigali concertati (de 2 à 6 voix)1.

## Bibliografia

* (en) Nigel Fortune et Tim Carter, The New Grove Dictionary of Music and Musicians (édité par Stanley Sadie) : Rontani, Raffaello [Rafaello], Londres, Macmillan, seconde édition, 29 vols. 2001, 25000 p. (ISBN 9780195170672, lire en ligne [archive])
# Retaule Ceràmic de Sant Francesc d'Asís (Suera)

Retaule ceràmic de Sant Francesc d'Assís, situat al carrer Raval, 8, en la façana principal, a nivell del primer pis, a mà dreta de la balconada, en la localitat de Suera, a la comarca de la Plana Baixa; és un retaule ceràmic catalogat, en la categoria de Ben Etnològic d'Interès Local, com Bé de Rellevància Local, segons la Disposició Addicional Cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007), amb codi: 2.
El retaule és obra de Inocenci V. Pérez Guillin, i data de finals del segle XIX. El retaule està pintat amb pintura ceràmica policromada vidriada. En ell es presenta al sant amb el seu hàbit, de genolls, braços oberts, en el que es coneix com a acte de estigmació. Davant del sant es pot veure un serafí, entre núvols i resplendors, i d'ell surten uns rajos que van directes a mans, peus i costats del sant.
El paisatge en el qual s'enquadra l'escena deixa veure, al fons un ermitorio, i en primer pla, un llibre obert que es recolza sobre uns matolls per quedar a l'altura del sant. El retaule ho formen 12 peces ceràmiques regulars de 20x20 centímetres, donant lloc a un retaule de 60 x80 centímetres, que se situa ran de la paret.

## Referències

* 1 2 3 «Dirección General de Patrimonio Cultural». [Consulta: 5 abril 2018].
# Retaule de Son

El Retaule de Son o Retaule de Sant Just i Sant Pastor de Son és un retaule gòtic obra de Pere Espallargues (part superior i portes) i del Mestre de Son (predel·la), creat a finals del segle XV. Es troba a l'església de Sant Just i Sant Pastor de Son (Son, Alt Àneu, Pallars Sobirà), excepte la predel·la, que es conserva en diferents museus i col·leccions particulars. En les 23 peces s'hi representen diverses escenes: la Mare de Déu i el nen, l'Anunciació, la Visitació, la Nativitat, l'Epifania i el martiri dels sants Just i Pastor, entre altres representacions sacres. A la predel·la s'hi representa la Passió de Crist.
Durant la Guerra Civil Espanyola fou traslladat a Lleida i fou en aquest moment que desaparegué la predel·la. El 1940 tornà a Son i el 1989 fou restaurat. És l'únic retaule de les Valls d'Àneu que es conserva gairebé íntegre i al seu emplaçament original.

## Referències

* ↑ «Ajuntament d'Alt Àneu». Arxivat de l'original el 2010-02-22. [Consulta: 24 gener 2010].
* 1 2 «El retaule gòtic de Son: història i vicissituds d’una obra singular». Museu de Lleida, 2015. [Consulta: 4 juny 2023].

## Bibliografia complementària

* Velasco, Albert. A la recerca de l'obra perduda. Pòrtic Edicions, febrer 2023. ISBN 978-84-9809-533-3.

## Vegeu també

* Retaule d'Escalarre
# Segona campanya de Borgnis-Desbordes

La segona campanya de Borgnis-Desbordes al territori de l'Alt Senegal es va desenvolupar del 1881 al 1882.
La segona campanya del tinent coronel Borgnis-Desbordes es va iniciar a finals de l'any 1881 amb la missió aquesta vegada de fundar una posició militar a Badumbé, entre Bafoulabé i Kita, a més d'avituallar els forts de Bafoulabé i Kita; disposava de 220 tiradors, deu spahis, 2 peces d'artilleria, 360 mules i 720 ases. Com l'altra vegada l'acompanyava una missió topogràfica manada pels capitans Henri i Delanneau. Van sortir de Saint Louis a mitjan octubre de 1881; pel camí va fer arrasar els llogarets de Mahina i Kalé i va imposar el protectorat al cacicat de Gangaran. Va arribar a Badumbé l'1 de gener de 1882 on es van iniciar els treballs del fort; va arribar a Kita el 9 de gener on va saber dels èxits recents de Samori Turé. La població de Kéniera al Ouassoulou, havia demanat ajut al francesos de Kita (capità Monségur) davant l'amenaça de Samori i el capità va enviar al sotstinent indígena Alakamessa a Dabala (on estava aleshores Samori) per demanar que no ataqués Kéniera; com a resposta Samori va empresonar a Alakamessa i poc després (novembre de 1881) va atacar la població que no va poder conquerir, però en va establir el setge. El país de Kangaba (de població manding) se li va sotmetre.
Borgnis-Desbordes va decidir ajudar a Kéniera (11 de febrer de 1882) que estava a 600 km; va creuar el país de Birgo i el país manding, passant per Mourgoula, Niagassola, Niafadié, i arribant al Níger a Falama el dia 25; va travessar el riu en part en piragües i la resta per un gué i a l'altre costat va trobar uns 400 o 500 guerrers del Kourbaridougou que se li van unir; van recórrer amb rapidesa els 40 km que faltaven fins a Kéniera, però van arribar quan ja feia tres dies que s'havia rendit. Samori es va avançar davant els francesos però els seus soldats (uns 4000) es van desbandar quan els francesos van disparar el canó, que mai s'havia vist en aquelles contrades i foren perseguits pels francesos fins als murs de Kéniera. Allí la vila havia estat destruïda i 200 resistents havien estat executats i els seus cadàvers cremats. Borgnis-Desbordes, amb la seva gent exhausta, curt de queviures i municions, va decidir retornar. En la tornada Samori els va assetjar constantment i els va atacar en petites escaramusses fins a arribar a la vora de Kita. Llavors Samori va anar a assetjar Courba, al sud-est de Kéniera, que va ocupar; va entrar en país manding i es va establir a Kangaba, va conquerir el Bouré i el Bidiga i va impedir l'accés francès a questes regions
Mentre la missió topogràfica havia estudiat el camí de Kita al Baoulé per Koundou i el de Kita a Kéniera.

## Referències

* ↑ Un gué és un lloc pel qual es pot travessar un curs d'aigua a peu o sobre un animal o vehicle que o be toquen al fons o a pedres o a una calçada submergida construïda per l'home prou forta per no desfer-se i que el corrent no s'emporta. Els animals, salvatges o no, utilitzen aquests gués per creuar els curs d'aigua

## Bibliografia

* Histoire de la conquête du Soudan français (1878-1899)" pel Tinent Gatelet
# Mofeta teixó

Les mofetes teixó (Mydaus) és un gènere de mamífers carnívors del sud-est asiàtic. Antigament se'ls classificava dins del grup dels toixons, però investigacions genètiques han revelat que pertanyen al grup de les mofetes i no pas als mustèlids.
Inclou dues espècies:
* M. javanensis, de Java, Sumatra, Borneo i les illes Natuna
* M. marchei, de les illes filipines de Palawan, Busuanga i Calauit
El nom genèric Mydaus deriva del verb grec antic μυδάω (midao), que significa ‘estar humit’.

## Referències

* ↑ Entrada «Mydaus» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 26 octubre 2024].
* ↑ Hunter i Barrett, 2018, «SUNDA STINK-BADGER».
* ↑ Hunter i Barrett, 2018, «PALAWAN STINK-BADGER».
* ↑ Entrada «Mydaus» d'Animalia (en anglès).

## Bibliografia

* Hunter, L.; Barrett, P. Field Guide to Carnivores of the World (en anglès). 2a edició. Bloomsbury, 2018. ISBN 978-1-4729-5080-2.
Espècies vivents de carnívors :
Regne: Animalia  ·  Embrancament: Chordata  ·  Classe: Mammalia  ·  Infraclasse: Eutheria  ·  Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Feliformia :
Família Felidae :
Família Viverridae (inclou les civetes) :
Família Eupleridae :
Subordre Caniformia (continua més avall) :
Subordre Caniformia (continua més amunt) :
Família Canidae :
Família Mustelidae :
# Govern de Boilève

El segon govern de Boilève va tenir lloc del 3 de setembre de 1883 al 18 de juny de 1884.
Al final de 1883 la situació era perillosa. La línia telegràfica de Kayes a Bamako havia creat descontentament entre els natius per les requises de l'exèrcit francès i els treballs forçats sobretot en l'aplanament de terres per fer el camí de terra. I per què Ahmadu Tall i l'almamy Samori Turé no estaven satisfets. Aquest darrer va atacar a Ahmadu Tall ibn Umar i aquest es va retirar de Ségou on va deixar al seu fill Madani i se'n va anar a Kaarta amb els seus tresors. Samori va enfrontar a Madani al Ouassoulou i el va derrotar a Sanankoro ocupant el Banan i el Baninko.
Samori no estava disposat a cedir als francesos la riba esquerra del Níger i a finals de 1883 va enviar a dos dels seus germans, Fabou Ibrahima i Malinkamory, per establir posicions al Siéké i a Balankoumakana, a algunes hores de marxa de Niagassola. El capità Grisot, comandant de Bamako, li va fer oferiments de pau que l'almamy va rebutjar.
El tinent coronel havia rebut ordes d'evitar tot enfrontament amb Ahmadu i Samori i limitar-se a mantenir les posicions i aprovisionar-les. El gener de 1884 va reunir un comboi amb 400 homes a Badumbé. Molts dels soldats estaven afectats per les febres però van arribar a Bamako sense incidents. Pel camí va signar alguns tractats amb alguns caps que no s'havien sotmès abans i va establir posicions permanents sobre els rius principals que travessava deixant la companyia d'obrer a Koundou per instal·lar un nou fort. Les guarnicions de Kita i Bamako estaven separades per 230 km i podien tenir dificultats d'aprovisionament i aquest nou fort ho podia evitar; a més es van establir nous mapes topogràfics (itinerari Gadougou al Goro, mines del riu Falémé: Sénoudébou i Kénieba; i Diébédougou, entre el Falémé i el Bafing; nord de Bamako fins a Ségala).
Una barca de ferro de 18 metres (i quasi 4 d'ample) fou enviada des de França per recórrer el riu amb un cost de 67.000 francs més 116.000 francs de transport (4 mesos) havent de ser muntada peça a peça a Bamako. El maig fou posada a les aigües i va navegar fins a Manambougou, però calia esperar el temps de pluges que van arribar el setembre. El vaixell era de vapor i la manca de carbó (portar-lo valia uns 8000 francs la tona i quatre mesos) feia que s'hagués d'emprar fusta que s'havia de tallar. Tampoc tenia protecció contra el sol ni lloc pels queviures; i a més només avançava a cinc nusos per hora, la mateixa velocitat del corrent. A Koulikoro (a 50 km de Bamako) es van aturar les proves sense poder retornar a causa de la barrera que oferia ara Sotuba, va establir un embarcadors a Koulikoro esperant la pujada de les aigües i allí va establir una petita posició al turó de Soumangourou que dominava la vila.
Boilève que mentre havia retornat a Kayes, no va tardar a demanar el seu trasllat a França deixant el comandament interí a l'oficial superior, el comandant Antoine Vincent Auguste Combes el 18 de juny de 1884. Vegeu Govern de Combes.

## Referències

* Histoire de la conquête du Soudan français (1878-1899)" pel Tinent Gatelet
# Ubongo

Ubongo és un joc de taula del dissenyador de jocs polonés Grzegorz Rejchtman. Llançat originalment a Suècia per l'editorial Kärnan com sota la marca Pyramidens Portar va guanyar el 2003 el premi Årets spel en 2003. El joc va ser llançat més tard a Alemanya el 2005 sota el nom Ubongo per l'editor Ubongo i va aconseguir el 4t lloc en el concurs de jocs de taula alemany i va ser finalista del Premi Internacional de jocs.
El joc està pensat per 2 a 4 jugadors de més de 8 anys i és tarda entre 20 i 30 minuts en fer una partida. Ubongo és un joc de trencaclosques abstracte, amb un disseny que recorda a una barreja entre el Tangram i el Tetris; inclou una versió simplificada amb menys peces, 3 i una avançada amb 4.
Ubongo està pensat com un joc per a tota la família, ja que simplicitat de la seva mecànica permet entretenir tant a nens com a adults.

## Regles

El joc inclou 36 cartrons amb un quadre a cobrir amb 4 peces per una part i amb 3 per l'altra. Cada jugador rep un tauler i amb el tir d'un dau es decideixen les 3 o 4 peces ha utilitzar. El jugador ha d'utilitzar-les per cobrir completament la forma sense superposicions. Cada jugador que aconsegueix encobrir la forma en el temps estipulat pot prendre dues joies de la placa principal. Una vegada ja hagen agafat les joies tots els jugadors es redistribueixen els cartrons i comença una altra ronda.
Al final del joc guanya el jugador que tingue més joies d'un color.

## Galeria

* Exemple de tauler
* Jugant peces
* Joies

## Referències

* ↑ Game rules Arxivat 2012-02-22 a Wayback Machine. at Kosmos
* ↑ Pyramidens Portar at BoardGameGeek
* ↑ «Winners of the Årets spel prize». Arxivat de l'original el 2010-01-23. [Consulta: 4 gener 2017].

## Enllaços externs

* Ubongo a Luding
# V-Cube 6

El V-Cube 6 és la versió de 6x6x6 del cub de Rubik. Va ser inventat per Panagiotis Verds i és produït per la seva companyia Verdes Innovations SA.
El trencaclosques consisteix de 152 peces visibles a la superfície del cub. També existeixen 60 peces mòbils completament ocultes dins de l'interior de la galleda, i 6 peces fixes enganxades a l'estructura central. El trencaclosques utilitza el mateix mecanisme que el V-Cube 7 (versió 7x7x7 del cub de Rubik), excepte que, en aquest, les peces ocultes es fan visibles.
L'actual rècord mundial en la resolució d'aquesta cub és del nord-americà Max Park, qui el va resoldre en 1 minut i 13.82 segons al torneig Asian Championships 2018. Aquest rècord també pertany a Max Park. El va batre durant el torneig WCA Asian Championship 2018, amb un temps mitjà de 1.17.10. Va fer els següents temps: 1.15.94, 1.13.82 i 1.21.54.

## Solucions

Existeixen nombrosos mètodes que poden ser emprats per resoldre el V-Cube 6. El mètode de capa per capa, usat per resoldre el cub de 3x3x3, també pot ser empleat pel V-Cube 6. Aquest mètode consisteix en a agrupar les peces centrals del mateix color, i després fer coincidir les arestes que posseeixen els mateixos colors que els centres agrupats. Una vegada fet això es pot resoldre el cub com si fos un 3x3x3 movent únicament les capes externes. En resoldre d'aquesta manera el V-Cube 6, és possible aconseguir certes posicions que no poden ser resoltes amb el cub estàndard de 3x3x3. Per exemple, un únic parell d'arestes pot quedar invertit o el cub pot aparentar tenir una permutació imparella, és a dir, que dues peces semblin estar intercanviades (la qual cosa no és possible en el cub de 3x3x3). Aquestes situacions són conegudes com a errors de paritat i són possibles de resoldre mitjançant unes seqüències especials (algoritmes), tot i que això també té lloc en el cub 4x4x4 i en el 2x2x2.

## Vegeu també

* Cub de butxaca
* La venjança de Rubik
* Pyraminx
* V-Cube 7

## Referències

* ↑ «V-Cube - Speedsolving.com Wiki». [Consulta: 30 març 2021].
* ↑ Patente de los V-Cube de 2x2x2 hasta 11x11x11
* ↑ Resultats oficials Arxivat 2019-04-10 a Wayback Machine. publicats per la World Cube Association (anglès). Accedit el 19 d'agost de 2018.
* ↑ «Max Park | World Cube Association». [Consulta: 30 març 2021].
# Wilhelm Krüger

Wilhelm Krüger (Stuttgart, 5 d'agost de 1820 - Stuttgart, 17 de juny de 1883) fou un eminent pianista i compositor alemany.

## Biografia

Va estudiar primer amb Peter Joseph von Lindpaintner. Va ser enviat a París pel rei de Wurtemberg, i es va quedar allà durant quatre anys per continuar els seus estudis, ensenyant i tocant. Després va anar a Berlín, on es va establir com a pianista de la cort i va ser deixeble de Siegfried Dehn.
El 1845 tornà a París i romangué com a professor de piano, continuant la seva activitat en solitari i dedicant-se a la composició. Compon 168 peces per a piano de tot tipus, incloent peces com: estudis, Six Jours de la Semaine són particularment coneguts, capricis, nocturns, peces de gènere, transcripcions, danses, un Bolero, una polonesa.
Va fundar la societat benèfica Alemanya, que sota el segon Imperi va ser un dels principals llocs d'intercanvi entre artistes francesos, com Édouard Lalo, Louis Théodore Gouvy i alemanys. Va cessar la seva activitat el 1870.
Va introduir intèrprets com Clara Schumann (1862), compositors com Bach i Händel, la música de teclat de la qual va editar. Organitzà diversos concerts cada any per ajudar els artistes alemanys a quedar-se a París. Juntament amb el violinista Richard Hammer i el violoncel·lista François-Emile Rignault, va interpretar per primera vegada el trio de Robert Schumann, Opus 63, a París, a principi de 1856.
El desembre de 1868, va obrir amb Benjamin Godard un curs de música Ensemble situat a la Rue Bergère 26 de París. Després de la declaració de guerra francoprussiana, va tornar a Stuttgart per ensenyar al Conservatori.

## Referències

* ↑ Fauquet, Joël-Marie. Dictionnaire de la musique en France au XIXe siècle (en francès). París: Fayard, 2003, p. 650. ISBN 2-213-59316-7.

## Bibliografia

* Johann Christian Kruger: la seva vida i obres: una contribució Alemanya Litteratur-i la història del Teatre del segle 18Th per Wilhelm Christian Wittekindt (114163595X)
# Xahr-i Sokhta

Xahr-i Sokhta o Xahr-i Sokhteh (persa: شهر سوخته, literalment 'ciutat cremada') és un jaciment arqueològic que data de l'edat del bronze, situat al sud-est de l'Iran, a Sistan. La ciutat es troba a la vora de la riba del riu Helmand, en la ruta que va des Zahedan a Zabol. Està inscrit en la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 2014.
El jaciment va ser excavat per equips iranians i italians en la dècada del 1970 i 1980. Va ser aquí on es van trobar 60 peces del joc del senet, probablement un antic predecessor del backgammon, així com els més antics grans de comí de prat i altres nombrosos objectes metàl·lics.

## Nota

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Shahr-i Sokhta» (en anglès). [Consulta: 17 març 2021].