OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Diogenita

Les diogenites són un subgrup d'acondrites asteroidals, un tipus de meteorits rocosos acondrítics.

## Origen i composició

Les diogenites es creu en l'actualitat que s'originen des de les profunditats de l'escorça de l'asteroide 4 Vesta, i com a tals són formen part del subgrup dels meteorits HED. N'hi ha al voltant de 40 membres de diferents conegudes.
Prop de 40 peces separades que es coneix com un dels meteorits de Tataouina, acondrita de color verd clar, va caure el 27 juliol de 1931, composta principalment per ortopiroxè amb un 23% ferrosilita i un 1,5% de wol·lastonita: el 1994 el caçador de meteorits Alain Carion va trobar al lloc algunes mostres que contenien bacteris, mentre que no existien les mostres de 1931. Aquests bacteris, que mostra l'evolució química d'aquest meteorit contaminat amb bacteris d'origen terrestre, com el meteorit d'origen marcià ALH84001.
Es componen de roques ígnies d'origen plutònic, que es va solidificar amb la suficient lentitud dins de l'escorça de Vesta, per formar cristalls més grans que eucrits. Principalment es componen de piroxè ric en magnesi, amb petites quantitats de plagioclasa i olivina.

## Nom

Les diogenites porten el nom de Diògenes d'Apol·lònia, un filòsof grec del segle v aC, que va ser el primer a suggerir un origen extraterrestre dels meteorits.

## Vegeu també

* Glossari de meteorits
* Família Vesta

## Referències

* ↑ Alain Carion, « La chasse aux météorites », emès a Ciel et Espace, el 3 de setembre de 2009 (francès)
* ↑ Beck, A. W.; McSween, H. Y. «Diogenites as polymict breccias composed of orthopyroxenite and harzburgite». Meteoritics and Planetary Science, 45, 5, 2010, pàg. 850–872. Bibcode: 2010M&PS...45..850B. DOI: 10.1111/j.1945-5100.2010.01061.x.
* ↑ Dawn, Walter & Audrey. «Why is it called Diogenite?». Arxivat de l'original el 2017-09-18. [Consulta: 18 juliol 2011].

## Enllaços externs

* Diogenite images - Meteorites Australia
# Eleanor Everest Freer

Eleanor Everest Freer (Filadèlfia, 14 de maig de 1864 - Chicago, 13 de desembre de 1942) va ser una compositora, cantant i pianista estatunidenca.
Als 19 anys va marxar a estudiar a París amb Mathilde Marchesi i Benjamin Godard entre d'altres. Un cop va acabar els estudis va tornar als Estats Units i després de ser professora al National Conservatory de Nova York es va casar (1893) i es va mudar a Chicago on va participar activament en molts esdeveniments culturals i filantròpics. L'any 1921 va fundar l'Opera In Our Language Foundation, que després es va convertir en l'actual American Opera Society of Chicago. Va ser també qui va idear la Bispham Memorial Medal Award (en honor de David Bispham), un premi per promoure l'òpera en anglès.

## Obra

Eleanor Everest va compondre més de 150 obres, entre les quals 11 òperes de cambra, 19 obres de piano i 13 peces per conjunt vocal.

## Referències

* ↑ The Norton/Grove dictionary of women composers. First American edition, 1994. ISBN 0-393-03487-9.
* ↑ Cook, Marlene «So We All Can Be Heard». Pen Points, 4-2009. Arxivat de l'original el 2011-07-26 [Consulta: 24 juliol 2021].
* ↑ Cohen, Aaron I. International encyclopedia of women composers. Nova York: Bowker, 1981. ISBN 0-8352-1288-2.
# Jean-Jacques Rebière

Jean-Jacques Rebière (Begla, Gironda, 22 d'abril de 1959) va ser un ciclista francès, que combinà la carretera amb la pista. Va participar en els Jocs Olímpics de 1976. El seu germà Jean-Marc també es dedicà al ciclisme.

## Palmarès

* 1980
** 1r al Tour de Gironde-Sud

## Referències

* ↑ «Jean-Jacques Rebière Olympic Results». Sports Reference. Arxivat de l'original el 8 October 2015. [Consulta: 27 abril 2015].
* 1 2 3 «Cycling Museum - Jean-Jacques REBIERE». [Consulta: 31 octubre 2024].
# Portada/efemèride novembre 11

Fèlix Amat de Palou i Pont
« 10 de novembre · 11 de novembre · 12 de novembre »
# Giles Farnaby

Giles Farnaby (Truro, Cornualla, 1560 – Londres, novembre de 1640) fou un compositor anglès.
Un talentós i original, malgrat que desigual compositor de l'Anglaterra jacobina i isabelina, compongué sobretot per l'espineta un instrument molt de moda en aquell temps a Anglaterra.
Els seus pares foren Thomas i Jane Farnaby. Hi ha qui assegura que provenia dels hugonots per part de mare, ja que donà un llegat a les esglésies reformades d'Holanda i França. Thomas era fuster (ebenista), i capacità en Giles (resta escrit) per la fabricació d'embarcacions. Farnaby feu d'ebenista, com ocupació durant la major part de la seva vida.
L'oncle Nicolau també fou ebenista, i especialitzat en fabricà espinetes. Farnabay assoleix la llicenciatura en música, estudiant en la Christ Church, (Oxford) de 1580 a 1592. És probable que Giles estigues treballant en el comerç de la família durant aquest període.
El 1587 es casà, amb Katherine Roane a St. Helen's Church, (Bishopsgate). Dos dels seus fills, Richard i Joyous, també es convertiren en compositors.
El 1592 va escriure i publicà el llibre de Salms de Thomas East's. El 1598, 20 cançonetes a quatre veus. Al redós de 1600 la família Farnaby es traslladà a Aisthorpe (Lincolnshire), on reberen el contracte d'arrendament d'una finca a canvi d'instruir musicalment els fills de Sir Nicholas Saunderson. El 1611 tornaven a Londres on va viure en la parròquia de St. Giles (Cripplegate), fins a la mort de Farnaby.
Llurs obres més conegudes foren llibres per a espineta per Fitzwilliam, pel que compongué 52 peces. El seu fill Richard, també hi aportà 4 peces. A més de la música per a espineta, Farnaby també va compondre madrigals, salms i cançonetes.

## Referències

* http://www.music.vt.edu/musicdictionary/appendix/Composers/F/GilesFarnaby.html Arxivat 2008-12-01 a Wayback Machine.
# Jaciment arqueològic de Pedra Dreta

El Jaciment arqueològic de Pedra Dreta és un jaciment arqueològic del Paleolític inferior localitzat a Sant Julià de Ramis.

## Descripció

Es tracta d'un abric habitacional, format per una visera de travertins, actualment quasi totalment esfondrat. Correspon al Paleolític inferior (premosterià) i està situat en la confluència del torrent de can Garriga i el riu Ter, a 25 metres sobre el nivell actual del riu, per la seva ribera esquerra, prop del Congost. Aquesta estació pren el nom d'un menhir aixecat amb un bloc de travertí que a principi del segle XX encara era visible. Sobre l'enclotament del Torrent de La Garriga, en el vessant esquerre, es forma un creixement en visera del travertí que crea un abric. Aquest jaciment fou destruït d'antic pel camí de Cornellà de Terri, i més recentment per un camí d'accés als cultius.

## Descobriment i història de les intervencions arqueològiques

Jaciment descobert per F. Riuró el 1965, i prospectat per l'Associació Arqueològica de Girona els anys 1976 i 1977 i excavat l'any 1991.

## Troballes

S'hi ha recuperat material lític i fauna en abundància, tot i que no s'ha pogut reconstruir l'estratigrafia del jaciment. - Indústria: Del conjunt de 326 peces lítiques predominen les ascles (75%) per sobre dels còdols tallats (8%) i els fragments (15%). Les matèries primeres més abundants són el quars i les roques filonianes. La totalitat dels còdols tallats són "chopping-tools", davant l'absència total de "choppers". Quant a tècniques de talla, hi són presents en elevada proporció la bifacial, la multifacial i la centrípeta. Del conjunt d'esclats, només un 4% és transformat en útils que tipològicament corresponen a una rascadora, un burí i tres ganivets de dors. - Fauna: Per dentadura. Un èquid adult, un rinoceront. Post cranial: diàfasis d'ossos llargs de diferents mamífers de talla mitjana. Per l'arcaïsme de la indústria sobre còdol i fragment, la presència de tècnica llevalloisiana, el baix índex laminar, la manca de sílex i d'útils del Paleolític Superior i la presència d'un rinoceront, el conjunt se situa en un pre-Würm o un Würm molt antic.

## Bibliografia

* Les comarques Gironines: Del Paleolític als Visigots de Pere Cantón Playà
* Girona abans de Girona. Prehistòria. Eudald Carbonell i Enriqueta Pons. Ajuntament de Girona. Quaderns d'història de Girona. 1987
* Els primers pobladors. Julià Maroto i Narcís Soler. Història de Girona. ADAC, 1991.

## Vegeu també

* Prehistòria a Catalunya
# Jaciment arqueològic del Torrent de Can Domènec

El jaciment arqueològic del Torrent de Can Domènec és un jaciment situat al terme municipal de Cerdanyola del Vallès, a la comarca del Vallès Occidental. Es tracta d'un jaciment propi del Paleolític Superior. Es troba dins el Campus de la Universitat Autònoma de Barcelona, prop d'un torrent que divideix el campus universitari en dos. Es troba a 80 metres per sobre del nivell del mar. No s'han realitzat excavacions en aquest jaciment.

## Troballes

S'han trobat un conjunt de 7 peces lítiques pròpies d'una cultura aurinyaciana: un chopper, un bec trièdric, una osca transversal esquerra, una fulla a dors i peduncle, una fulla truncada a dors, una rascadora lateral dreta i un bec a osca lateral esquerra.

## Vegeu també

* Llista de jaciments arqueològics de Catalunya
* Paleolític
* Aurinyacià

## Referències

* ↑ eGIPCI. https://egipci.cultura.gencat.cat (accés: 07/06/2015).
* ↑ Carbonell, E. Marcet, R., 1978

## Bibliografia

* Inventari del Patrimoni Cultural Immoble Català. Direcció General d'Arxius Biblioteques, Museus i Patrimoni de la Generalitat de Catalunya https://egipci.cultura.gencat.cat
* Carbonell, E. Marcet, R., 1978
# Temporada 1980-1981 de la Unió Esportiva Sant Andreu

Dades de la Temporada 1980-1981 de la UE Sant Andreu.

## Partits
### Lliga (Tercera)

* Tercera divisió, grup 5è: novena posició.

#### Segona volta
## Referències

* ↑ Araguz, Xavier; Esteve, Joan; Domingo, Àngel; Petit, Jordi; Quintana, Eduardo; Terrè, Quim; Martínez, Vicenç. Unió Esportiva Sant Andreu 1909-2009. ISBN 978-84-9850-175-9.
# Turó de les Mosques

El Turó de les Mosques és una muntanya de 233 metres que es troba al municipi del Perelló, a la comarca catalana del Baix Ebre.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Julio César Firrufino

Julio César Firrufino (ca 1578-1651) fou un matemàtic i enginyer, que va ser catedràtic de matemàtiques de la Real Academia de Matemàticas de Madrid.
Era fill de Julián Firrufino (ca 1535-1604), nascut a Alessandria (Milanesat) i que havia estat també Catedràtic de Geometria i Artilleria del rei d'Espanya. Malgrat això, es coneixen poques dades biogràfiques seves. Per un document datat el 1644 sabem que tenia aleshores 66 anys, per tant cal suposar que va néixer entorn el 1578, quan el seu pare era catedràtic d'artilleria naval de la Casa de Contratación i que, molt probablement, va néixer a Sevilla.
L'any 1600 va ser admès com protegit del capità general d'artilleria i, a la mort del seu pare el 1604, va ocupar la Càtedra de Matemàtiques i Fortificació, essent examinat per Andrés García de Céspedes i João Baptista Lavanha. Va ocupar el càrrec fins un any abans de la seva mort el 1651, essent substituït pel seu deixeble Luis Carduchi, d'una família a qui l'unia una llarga amistat des dels anys 20.
El 1626 va publicar Plática Manual y Breve Compendio de Artillería, que era un resum d'un tractat d'artilleria que se li havia prohibit publicar per raons d'estat.
El 1638 va ser acusat de frau en la construcció de 66 peces d'artilleria a Sevilla, fet pel qual va arribar a ser empresonat un temps durant el 1644.
El 1648 es va publicar el seu llibre més important: El perfecto artillero, que és una obra enciclopèdica però poc original.

## Referències

* ↑ Vicente Maroto, pàgina 8.
* ↑ Díaz Moreno, pàgina 172.
* ↑ Díaz Moreno, pàgina 174.
* ↑ Díaz Moreno, pàgina 175.
* ↑ No està massa clar a quina acadèmia estava adscrita aquesta càtedra, vegeu Díaz Moreno, pàgines 177-178.
* ↑ Capel, Sánchez i Moncada, pàgina 99.
* ↑ Díaz Moreno, pàgines 179-180.
* ↑ Díaz Moreno, pàgines 181-182.
* ↑ Díaz Moreno, pàgines 183 i ss.
* ↑ Navarro Loidi, pàgina 596.

## Bibliografia

* Capel Sáez, Horacio; Sánchez, Joan-Eugeni; Moncada, Omar. De Palas a Minerva: la formación científica y la estructura institucional de los ingenieros militares en el siglo XVIII (en (castellà)). Ediciones del Serbal i CSIC, 1988. ISBN 84-00-06829-7.
* Díaz Moreno, Félix «Teórica y práctica del arte de la guerra en el siglo XVII hispano. Julio César Firrufino y la artillería» (en (castellà)). Anales de Historia del Arte, Vol. 10, 2000, pàg. 169-205. ISSN: 0214-6452.
* Navarro Loidi, Juan. «El movimiento de los proyectiles y los escritos de los militares españoles del siglo XVII». A: Georgina Blanes i Nadal, Lluís Garrigós i Oltra (coords.). Actes de les IV trobades d'història de la ciència i de la tècnica (en (castellà)). Societat Catalana d'Història de la Ciència i de la Tècnica, 1997, p. 595-608. ISBN 84-7283-391-7.
* Vicente Maroto, M. Isabel «Las escuelas de artillería en los siglos XVI y XVII» (en (castellà)). Quaderns d'història de l'enginyeria, Vol. 5, 2002-2003, pàg. 1-9. ISSN: 1135-934X.

## Enllaços externs

* Firrufino, Julio Cesar. «Platica Manual y Breve Compendio de Artilleria» (en (castellà)). Google books, 1626. [Consulta: 2 novembre 2015].
* Juan de Noort. «Retrat de Julio César Firrufino». Europeana. [Consulta: 2 novembre 2015].
# Muntanya del Molí

La Muntanya del Molí és una muntanya de 244 metres que es troba al municipi de Bonastre, a la comarca del Baix Penedès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Khatxkar

El khatxkar o pedra-creu és una estela que té gravada una creu (sovint una creu patent) i que és un dels símbols del cristianisme armeni. Els khatxkarè porten gravats en pedra diversos elements decoratius amb significat doctrinal, com ara les rosetes, símbols solars o fruites tals com la magrana o el raïm, que s'associen a la resurrecció. En alguns d'ells apareix Jesús crucificat envoltat d'àngels o escenes bíbliques.
La finalitat de les esteles, originàriament erigides sobre les tombes però després aixecades com a monuments independents, era pregar per l'ànima d'alguna persona cèlebre que acaba de morir. Posteriorment van erigir-se també com a amulet protector per a terreny sagrat, per exemple en la construcció d'esglésies, i fins i tot amb alguns usos civils. Les esteles van començar a proliferar a Armènia a partir del segle ix i es van fer enormement populars, fins a esdevenir un símbol cultural. Per això membres de la diàspora armènia han erigit khatxkarè en territoris fora del seu domini territorial històric, especialment com a memorial de les víctimes del genocidi armeni.
L'aparença habitual és d'una pedra prima de més d'un metre d'alt que apareix al camp, cementiri o camí amb un significat apotropaic. Es poden classificar en quatre períodes històrics. El primer data de l'alta edat mitjana i conté els precedents d'aquests monuments, el període clàssic (segles IX - XI) on van adquirir les diverses funcions que mantenen avui dia, el període d'esplendor (fins al segle xiii) on es va anar complicant la decoració de les pedres i una darrera fase de límits incerts amb els khatxkarè moderns. Semblen ser un descendent de monuments megalítics de pedres aixecades com a guardianes de territoris orientals.
El material de les esteles és una pedra com el gres, la felsita, l'andesita, el tuf o el basalt. Es poden dividir segons l'ornamentació en diverses famílies, esculpida a la pedra i protegida amb banys de sorra fina per tal d'assegurar-ne el contorn. Així, hi ha esteles amb més presència d'elements naturals, que assimilen la pedra a un arbre vivent, mentre que d'altres tenen més abundància d'escenes sagrades, com les encastades als murs de monestirs. En totes elles se subratlla la natura divina de Jesús amb símbols que es relacionen amb la vida, per indicar el triomf sobre la mort (la resurrecció), que és la clau de la creença cristiana. Algunes pedres s'acompanyen d'inscripcions que reforcen la funció votiva o les lliguen a personatges reals o bé sants protectors. En alguns casos les esteles formen autèntics camps de pedres, com el de Noratus, amb més de 700 peces diferents.

## Referències

* ↑ Gough M., The Origins of Christian Art, London, 1973
* ↑ Thierry, Jean-Michel (1989). Armenian Art. New York: Harry N. Abrams. ISBN 0-8109-0625-2
* ↑ Dickran Kouymjian i Claude Mutafian (dir.), Artsakh / Karabagh : Jardin des arts et des traditions arméniens, Paris, Somogy éditions d'art, 2011 (ISBN 978-2-7572-0455-9
# Kristiine

Kristiine és un dels vuit districtes administratius (en estonià linnaosa) de Tallinn. Té una extensió de 7,84 km² i compta amb una població l'any 2023 de 34.069 habitants.
Alhora Kristiine es divideix en 3 subdistrictes o barris (en estonià asum): Järve, Lilleküla i Tondi.
El districte està majoritàriament constituït per cases unifamiliars i és una de les zones més verdes de Tallinn, al seu terme hi trobem quatre parcs històrics: Löwenruh, Dunten, Cederhilm i Charlottental.

## Etimologia

El nom de Kristiine prové de la reina Cristina de Suècia sota el domini de la qual, l'any 1653 l'actual districte es va dividir en 46 peces (cadascuna d'elles de 9 ha) i es van vendre a empresaris i funcionaris de la ciutat per 100 riksdaler cadascuna. Tota la zona es va anomenar Christtinental (Vall de Christina) i més tard Kristiine põld.

## Referències

* ↑ «Tallinna elanike arv» (en anglès). Tallinn.ee. [Consulta: 14 juliol 2023].
* ↑ «Rootsi kuninganna Kristina». KESKNÄDAL. Arxivat de l'original el 22 setembre 2013. [Consulta: 13 juliol 2023].

## Enllaços externs

* Kristiine - Lloc web oficial
# Quarrata

Quarrata és un municipi italià, situat a la regió de la Toscana i a la província de Pistoia. L'any 2004 tenia 23.884 habitants.
# Zirndorf

Zirndorf és un municipi d'Alemanya situat a l'estat de Baviera i és cap del districte de Fürth. Està agermanat amb la població francesa de Bourganeuf.
# Tighennif

Tighennif (àrab): تيغنيف, berber: ⵜⵉⵖⴻⵏⵏⵉⴼ) (abans Palikao durant la colonització francesa) és un municipi de Mascara, Algèria, amb una població de més de 100.000 habitants, la ciutat més gran després de Mascara.
# Biandronno

Biandronno és un municipi italià, situat a la regió de la Llombardia i a la província de Varese. L'any 2001 tenia 3.102 habitants.
# Novi Ligure

Novi Ligure és un municipi italià, situat a la regió del Piemont i a la província d'Alessandria. L'any 2006 tenia 28.370 habitants.
# Necessitat

La necessitat és el sentiment de manca que experimenta un organisme i que activa el seu desig d'obtenir allò que li falta. La necessitat pot ser física (gana, set) o psicològica, objectiva o subjectiva. Segons el grau d'intensitat i l'esfera a la qual pertanyi la necessitat, es pot establir una jerarquia, com van fer Abraham Maslow o Virginia Henderson, on un llistat d'objectius per a assolir la plenitud, com la classificació de Manfred Max-Neef.
En economia la necessitat provoca la demanda d'un producte o servei i un dels objectius de la publicitat és de provocar el sentiment de necessitat en el consumidor potencial, aprofitant emocions com l'enveja, les ànsies de poder, la reeixida o els afectes.

## Referències

* ↑ Max-Neef, Manfred A; Antonio Elizalde; Martin Hopenhayn (1991). Human Scale Development. The Apex Press. p. 106. ISBN 0-945257-35-X.
# Fundació de la República d'Islàndia

La fundació de la República d'Islàndia es va produir al principi del 1944 quan el Parlament d'Islàndia va decidir el 25 de febrer de manera formal tallar tots els lligams amb el Regne de Dinamarca amb qui compartia la sobirania sota l'Acta d'Unió del 1918 que reconeixia a Islàndia com a país sobirà, però sota Dinamarca. Tot plegat va iniciar-se en vista de la invasió nazi a Dinamarca. El parlament va celebrar llavors un referèndum d'autodeterminació en què majoritàriament (99%) de la població va votar-hi a favor, i amb una altra majoria aclaparadora en el referèndum d'aprovació de la constitució (95%).

## Vegeu també

* Moviment independentista islandès
# Enrico Poggi

Enrico Poggi (Gènova, 30 de gener de 1908 - Gènova, 16 d'octubre de 1976) va ser un regatista italià, vencedor d'una medalla olímpica. Era germà del també regatista Luigi Poggi.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Berlín, on va guanyar la medalla d'or en la competició de 8 metres, a bord de l'Italia, del programa de vela. Una vegada finalitzada la Segona Guerra Mundial va participar en els Jocs de Londres de 1948, on fou vuitè en la competició de Classe 6 metres. La seva tercera i darrera participació en uns Jocs fou el 1952, a Hèlsinki, on fou vuitè en la competició de Classe 6 metres.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Enrico Poggi». [Consulta: 18 octubre 2021].
# Avena

Avena és un gènere de plantes de la família de les poàcies, ordre de les poals, subclasse de les commelínides, classe de les liliòpsides, divisió dels magnoliofitins.
L'avena és un gènere de plantes que es distribueix per Euràsia i Africa. Conegudes col·lectivament com a civada, inclouen algunes espècies que s'han conreat durant milers d'anys com a font d'aliment per als humans i el bestiar. El seu cultiu està molt estès per Europa, Àsia i el nord-oest d'Àfrica. Diverses espècies s'han naturalitzat a moltes parts del món i es consideren males herbes invasores on competeixen amb la producció de cultius. Tota la civada té llavors comestibles, encara que són petites i difícils de collir en la majoria de les espècies.
El seu consum per part de poblacions amb individus amb celiaquia està en entredit per un possible efecte tòxic.

## Taxonomia

* Avena abyssinica
* Avena barbata
* Avena brevis
* Avena fatua
* Avena maroccana
* Avena nuda
* Avena occidentalis
* Avena pubescens
* Avena pratensis
* Avena sativa (Civada)
* Avena sterilis (Cugula)
* Avena strigosa

## Referències

* ↑ «Avena L.» (en anglès). Plants of the World Online | Kew Science. [Consulta: 25 agost 2024].
* ↑ Loskutov, Igor G.; Rines, Howard W. «Avena». A: Wild Crop Relatives: Genomic and Breeding Resources: Cereals (en anglès). Berlin, Heidelberg: Springer, 2011, p. 109–183. DOI 10.1007/978-3-642-14228-4_3. ISBN 978-3-642-14228-4.
* ↑ Mancuso, Stefano. The Revolutionary Genius of Plants: A New Understanding of Plant Intelligence and Behavior (en anglès). Simon and Schuster, 2018-08-28. ISBN 978-1-5011-8787-2.
* ↑ Röser, Martin (et al) «Generic realignments in the grass tribe Aveneae (Poaceae)». Schlechtendalia, 2009, pàg. 27-38..
* ↑ Haboubi, N Y; Taylor, S; Jones, S «Coeliac disease and oats: a systematic review». Postgraduate Medical Journal, 82, 972, 01-10-2006, pàg. 672–678. DOI: 10.1136/pgmj.2006.045443. ISSN: 0032-5473. PMC: PMC2653911. PMID: 17068278.
* ↑ Isabel Comino, Mar&iacute; a de Lourdes Moreno, Carolina Sousa «Role of oats in celiac disease» (en anglès). World Journal of Gastroenterology, 21, 41, 07-11-2015, pàg. 11825–11831. DOI: 10.3748/wjg.v21.i41.11825. PMC: PMC4631980. PMID: 26557006.