OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Emilie Martin

Emilie Martin (Elizabeth, 30 de desembre de 1869 - South Hadley, 8 de febrer de 1936) va ser una matemàtica d'els Estats Units d'Amèrica.

## Vida i obra

Martin va estudiar a Filadèlfia fins al 1890 en que va ingressar al Bryn Mawr College en el qual es va graduar en matemàtiques i llatí el 1894. Els anys següents va continuar al Bryn Mawr ampliant estudis de matemàtiques sota la direcció de Charlotte Angas Scott i James Harkness. El 1899 va ser professor a de matemàtiques a la Misses Kirk's School de Rosemont (Pennsilvània).
El curs següent, amb una beca, va completar estudis a la universitat de Göttingen juntament amb Virgínia Ragsdale i en retornar el 1901 va obtenir el doctorat a Bryn Mawr amb una tesi sobre els grups de grau quinze i divuit.
El 1903 va ser nomenada professora de matemàtiques del Mount Holyoke College (Massachusetts) en el qual es va jubilar el 1935. Va ser membre de l'Associació americana per l'avanç de la ciència, de la Societat Americana de Matemàtiques i de l'Associació Matemàtica d'Amèrica.

## Referències

* ↑ Green i LaDuke, 2009, p. 236.
* ↑ Green, Judy; LaDuke. Pioneering Women in American Mathematics: The Pre-1940 PhD's. Providence, Rhode Island: American Mathematical Society, 2009. ISBN 978-0-8218-4376-5.
* ↑ Singer, 2003, p. 91.
* ↑ Ogilvie i Harvey, 2003, p. 848.

## Bibliografia

* Alumnae Association, Mount Holyoke College «One Hundred Year Biographical Directory of Mount Holyoke College 1837-1937» (en anglès). Mount Holyoke College Bulletin, Vol. 30, Num. 5, 1937. OCLC: 31224543.
* Green, Judy; LaDuke, Jeanne. Pioneering Women in American Mathematics (en anglès). American Mathematical Society, 2009. ISBN 978-0-8218-4376-5.
* Ogilvie, Marilyn; Harvey, Joy. The Biographical Dictionary of Women in Science (en anglès). Routledge, 2003. ISBN 978-1-1359-6342-2.
* Singer, Sandra L. Adventures abroad (en anglès). Praeger Publishers, 2003. ISBN 0-313-32371-2.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Emilie Martin» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
* Riddle, Larry. «Emilie Norton Martin». Agnes Scott College, 2016. [Consulta: 29 juny 2019]. (anglès)
* Macho Stadler, Marta. «Emilie Norton Martin, matemática». Euskal Herriko Unibertsitatea, 2015. [Consulta: 29 juny 2019]. (castellà)
# Cal Fàbregues

Cal Fàbregues és un edifici del municipi d'Esparreguera (Baix Llobregat) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un habitatge entre mitgeres, estructurat en planta baixa i dos pisos superiors. Té dues entrades que inicialment eren d'arc de mig punt amb gran dovelles ben escairades però, en algun moment, es van mutilar per allindar l'entrada. Al primer pis, alineades amb les obertures de la planta baixa, trobem dues finestres amb motllures i ampits amb decoracions vegetals i de caps humans. El pis superior té una galeria correguda d'arcs de mig punt suportats per petites columnes de secció poligonal. La coberta és amb bigues de fusta i teula àrab amb un ràfec de gran voladís.

## Referències

* ↑ «Cal Fàbregues». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 febrer 2015].
# Fàrnaces

Fàrnaces (grec antic: Φαρνάκης, llatí: Pharnaces) fou un nom persa portat per diversos reis del Pont i sàtrapes perses:
* Farnaces de Capadòcia, segon sàtrapa conegut de Capadòcia (ca. 500 aC)
* Farnaces de Dascilios, sàtrapa de la Frígia Hel·lespòntica (430-420 aC)
* Farnaces (noble), lloctinent persa a la batalla del Grànic (334 aC)
* Farnaces I, rei del Pont (190-155 aC)
* Farnaces II, rei del Pont i del Bòsfor (63–47 aC)
# George Mehnert

George Nicholas Mehnert (Newark, Nova Jersey, 3 de novembre de 1881 - Newark, Nova Jersey, 8 de juliol de 1948) va ser un lluitador estatunidenc que va prendre part en els Jocs Olímpics de Saint Louis de 1904 i de Londres de 1908.
El 1904, a Saint Louis, va guanyar la medalla d'or en la categoria de pes mosca, en guanyar en la final a Gustave Bauer. Quatre anys més tard, a Londres, tornà a guanyar una medalla d'or, en aquesta ocasió en la categoria de pes gall.

## Referències

* «George Mehnert» (en anglès). sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2012-11-12. [Consulta: 23 agost 2012].
# Dofí de l'Amazones

El dofí de l'Amazones (Inia geoffrensis) o dofí rosat (boto cor-de-rosa en portuguès brasiler), és un dofí d'aigua dolça endèmic dels sistemes fluvials de l'Amazones i l'Orinoco. És el dofí de riu més gros —el pes dels mascles adults arriba als 185 kg i poden mesurar fins a 2,5 m. Com a caràcter distintiu, els adults adquireixen un color rosat, més accentuat en els mascles. És un dels cetacis amb dimorfisme sexual més evident, ja que els mascles mesuren i pesen un 16% i 55% més que les femelles. Com els altres odontocets posseeix un òrgan anomenat meló que utilitza per a l'ecolocalització. L'aleta dorsal té poca alçada però és molt llarga i les seves aletes pectorals són grans. Aquesta característica, juntament amb la seva mitjana grandària i la falta de fusió de la vèrtebres cervicals, li confereix una gran capacitat de maniobra per desplaçar-se pel bosc inundat i per capturar les seves preses.
Posseeix la dieta més àmplia entre els odontocets; s'alimenta principalment de peixos, dels quals s'han identificat 53 espècies diferents, entre els quals hi ha les corvines, tetres i piranyes. Complementa la seva dieta amb tortugues de riu i crancs. No se l'ha de confondre amb el dofí d'estuari sud-americà (Sotalia fluviatilis), la distribució del qual s'encavalca amb la del dofí de l'Amazones, però no és un autèntic dofí de riu.

## Referències

* ↑ Entrada «Inia geoffrensis» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ «Dofí de l'Amazones». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Vegeu també

* Bufeo Colorado
Espècies vivents de cetacis :
Regne Animalia  · Embrancament Chordata  · Classe Mammalia  · Infraclasse Eutheria  · Superordre Laurasiatheria  · (sense categoria) Artiodactyla  · (sense categoria) Whippomorpha :
Subordre Mysticeti :
Subordre Odontoceti (continua més avall) :
Subordre Odontoceti (contina més amunt) :
# London Gay Men's Chorus

El London Gay Men's Chorus és un cor d'homes homosexuals amb seu a Londres (Regne Unit).
El cor va ser fundat l'any 1991, i en l'actualitat és el cor gai més gran d'Europa i un dels que té més prestigi tant a nivell britànic com internacional. Amb gairebé 200 cantaires ha actuat arreu del Regne Unit i també arreu del món. El seu repertori, que varia en funció de l'època de l'any, inclou un ampli ventall que va des del Jazz clàssic fins a la música negra o cançons de televisió, interpretant autors tan diferents com Beethoven, John Tavener, Paul Anka o Aaron Copland entre d'altres. El cor ha treballat amb estrelles del famoses com sir Elthon Jhon o els Pet Shop Boys i ha aparegut en diverses ocasions a la televisió i emisores de ràdio britàniques en programes de gran audiència. En altres ocasions han actuat als Pride, els Jocs Gais de Sidney, el festival Settembre de música de Torí, etc. A banda de l'èxit en directe, també han enregistrat 5 discs i obtingut milers d'euros durant els darrers anys per a obres de caritat, en especial la lluita contra el VIH.
L'any 2008 varen fer una gira a Catalunya dins de la 2a trobada internacional de cors d'homes, actuant a Juneda, Figueres, La Garriga, Gelida, Castellar del Vallès, Palau-solità i Plegamans, Berga, Vila-seca, Cubelles, Castelldefels, Vilafranca del Penedès, Gavà, Sant Just Desvern, Sant Cugat, Viladecans i Barcelona.

## Referències

* ↑ 2a Trobada Internacional de cors d'homes. Barcelona:Federació de Cors Clavé.
# George Poage

George Coleman Poage (Hannibal, Missouri, 6 de novembre de 1880 – Chicago, Illinois, 11 d'abril de 1962) va ser el primer atleta afroamericà estatunidenc que va guanyar una medalla en uns Jocs Olímpics, en guanyar dos bronzes als Jocs de Saint Louis de 1904.

## Biografia

Nascut a Hannibal, Missouri, la seva família es va traslladar a La Crosse, Wisconsin el 1884. A l'escola de La Crose, Poage destacà tant en els estudis com a esportista. El 1899 fou el primer afroamericà en graduar-se a l'escola.
La tardor següent entrà a la Universitat de Wisconsin i el 1900 entrà a l'equip universitari d'atletisme. Poage va ser el primer atleta negre d'aquesta universitat especialitzat en curses de velocitat i tanques. El 1902 passà a exercir tasques d'entrenador d'aquest equip.
El 1903 es llicencià en història i una tesi de grau sobre la situació econòmica dels negres a l'Estat de Geòrgia durant entre 1860 i 1900. El curs següent estudià un postgrau en història, amb el suport del departament d'esports de la Universitat, que el va contractar com a entrenador per a l'equip de futbol. El juny de 1904 fou el primer afroamericà en guanyar un campionat individual de la Big Ten Conference. Això va fer que el Milwaukee Athletic Club el portés a disputar els Jocs Olímpics que s'havien de disputar a Saint Louis. En ells disputà quatre proves de velocitat del programa d'atletisme i guanyà dues medalles de bronze, en els 200 i 400 metres tanques. En els 400 metres fou sisè, i els 60 metres quedà eliminat en les sèries. Poage fou el primer afroamericà en guanyar una medalla en atletisme als Jocs Olímpics.
En acabar els Jocs es quedà treballant a St. Louis com a director d'una escola, abans de passar el 1905 a la Charles Sumner High School, on fou el cap del departament d'anglès i ajudà a entrenar els equips de l'escola. En 1914 va deixar el seu treball a Sumner i es traslladà a una granja de Minnesota. El 1920 marxà cap a Chicago per treballar durant quatre anys en un restaurant, i el 1924 entrà a treballar al United States Postal Service, fins a retirar-se durant la dècada de 1950. Morí a Chicago el 1962.

## Referències

* 1 2 3 4 «Celebrating UW's African-American Olympians: George Poage». Universitat de Wisconsin. [Consulta: 2 setembre 2013].
* 1 2 3 4 5 Bloom, Betsy «Monday profile: La Crosse's George C. Poage was first black medal winner in modern Olympics». La Crosse Tribune, 02-09-2013 [Consulta: 2 setembre 2013].
* ↑ «George Poage Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 de desembre 2012. [Consulta: 29 octubre 2015].
# L'avvertimento

L'avvertimento és una pel·lícula de ficció criminal giallo italiana del 1980 dirigida per Damiano Damiani.

## Argument

Roma. Durant una delicada investigació sobre diverses personalitats del món empresarial i bancari superior, en col·laboració amb el crim organitzat, el comissari en cap Vincenzo Laganà és assassinat al seu despatx per no haver acceptat cap suborn de 200 milions. Mentrestant, el comissari Barresi està a punt de dimitir, després d'haver trobat 100 milions acreditats al seu compte bancari i haver rebut una trucada telefònica de persones desconegudes que aclareixen com s'haurà de comportar durant la investigació que seguirà a l'assassinat de Laganà.
Després d'haver seguit els assassins en va, Barresi pren un acord amb el comissari per resoldre el cas. Silvia, vídua de Laganà, és coaccionada per una dona que diu que té proves que el comissari mort era un home corrupte: els xantatgistes són arrestats, però.
Llavors, Barresi pregunta a Silvia i descobreix que s'havia apropiat del suborn ofert al seu marit per subornar-lo i aconsegueix salvar-la només un moment abans que la dona intenti suïcidar-se, desesperada. En aquest moment, el comissari Barresi decideix jugar-s'ho tot i continuar amb la seva investigació.

## Repartiment

* Giuliano Gemma - Commissari Antonio Baresi
* Martin Balsam - Quaestor Martorana
* John Karlsen - Ferdinando Violante
* Guido Leontini - Gianfranco Puma
* Laura Trotter - Silvia Laganà
* Giancarlo Zanetti - Prizzi
* Marcello Mandò - Pastore
* Geoffrey Copleston - Fiscal Vesce
* Vincent Gentile - Ludovico Vella
* Elio Marconato - Nicola Vella

## Estrena

Fou estrenada a Itàlia el 15 d'agost del 1980, on fou distribuïda per Cineriz. El seu taquillatge fou de 1.011 milions de lires.

## Referències

* ↑ Alberto Pezzotta. Regia Damiano Damiani. Cinemazero, 2004. ISBN 8890121823.
* ↑ Roberto Chiti; Roberto Poppi; Enrico Lancia Dizionario del cinema italiano: I film. Gremese, 2000, 1996. ISBN 8877424230.
* ↑ Stefano Reggiani «Giallo mafioso di Damiani con Gemma commissario». La Stampa, 12-09-1980, p. 19.
* ↑ Curti, 2013, p. 280.
* ↑ Roberto Curti Italian Crime Filmography, 1968-1980, 2013 McFarland ISBN=0786469765
# Tanystropheus

Tanystropheus és un rèptil que tenia un coll llarg (mesurava tres metres, més que tota la resta del cos) format per 12 o 13 vèrtebres llarguíssimes i que li servia per a pescar sense la necessitat d'entrar a l'aigua. Va viure al període Triàsic; les seves restes fòssils foren trobats a Europa i l'Orient Pròxim.

## Descripció

Els Tanystropheus tenien la complexió d'un llangardaix, amb les potes esteses cap als costats. No obstant això, el seu coll se surt fora de l'habitual, per ser més llargs que el cos i la cua junts. La seva morfologia és tan estranya que desconcerta els paleontòlegs. Utilitzant el símil de la girafa, que també posseeix un coll molt llarg amb poques vèrtebres, es creu que els Tanystropheus es movien torpement al no poder girar el cap amb celeritat. Els Tanystropheus mesuraven fins a 4 metres de longitud.

## Paleobiologia

Els Tanystropheus s'alimentaven de peixos. Si bé les criatures es quedaven en terra ferma, els adults segurament s'aventuressin amb certa regularitat a pescar en l'aigua. Tanmateix, moltes vegades això no havia de ser necessari, doncs el seu coll li permetia atrapar peixos des de la riba, submergint el cap en l'aigua fins i tot tenint les quatre potes en la riba.

## Referències

* ↑ Entrada «Tanystropheus» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ Elbein, Asher «Making Sense of 'One of the Most Baffling Animals That Ever Lived' - Important mysteries have been solved about a reptile with a giraffe-like neck that hunted prey 242 million years ago.» (en anglès). The New York Times, 12 agost 2020.
* ↑ Rieppel, Olivier; Jiang, Da-Yong; Fraser, Nicholas C.; Hao, Wei-Cheng; Motani, Ryosuke; Sun, Yuan-Lin; Sun, Zuo-Yu «Tanystropheus cf. T. Longobardicus from the early Late Triassic of Guizhou Province, southwestern China» (en anglès). Journal of Vertebrate Paleontology, vol. 30, 4, 2010, pàg. 1082–1089. DOI: 10.1080/02724634.2010.483548. JSTOR: 40864387.
# Colonització d'Àfrica

La colonització de l'Àfrica és el procés d'explotació del recursos humans i materials del continent africà per diversos pobles al·lòctons.
Al llarg de la història el continent africà ha estat objecte de diversos processos colonitzadors que es poden dividir en dos períodes: el colonialisme antic, objecte d'aquest article i el de la cursa per l'Àfrica.

## Època antiga

Es tracta de la colonització de la part nord de l'Àfrica, especialment Tunísia, pels fenicis al segle iv aC que van establir la capital a Cartago (al costat de Tunis), ciutat i territori ocupat pels romans a partir de la tercera guerra púnica i successivament pels vàndals, romans d'Orient i àrabs musulmans des del segle vii dC. En aquests casos no es pot parlar de colonialisme en el sentit econòmic i polític de subordinació de la població autòctona sinó que es va tractar de conquestes militars i en part de repoblament.

## Època moderna

Fins a l'arribada del comerç d'esclaus a gran escala del segle xvii l'Àfrica no era un objectiu del comerç europeu ni àrab sinó un lloc de pas cap a l'Índia. Les primeres colònies es van fundar poblant illes fins aleshores deshabitades com Madeira, Sao Tomé o Cap Verd i on es va establir ràpidament el conreu de la canya de sucre com a base econòmica.

### Comerç d'esclaus

Va ser el factor decisiu de l'interès per l'Àfrica per part dels europeus dels musulmans i amb la col·laboració de molts caps de les tribus africanes. El tràfic d'esclaus va començar al segle xv i va ser legal fins a mitjans o finals del segle xix. De 8 a 10 milions de persones esclavitzades van arribar a les colònies europees i un gran nombre van morir durant la captura o el viatge. Les manufactures europees van trobar un mercat en l'Àfrica i l'economia de les zones d'on venien els esclaus va acabar essent destruïda.

### Sud-àfrica

A partir de 1652 els neerlandesos van colonitzar Sud-àfrica, però poblant la zona amb colons dedicats a fer de camperols, cosa que els distingia d'un colonialisme clàssic però que implicava la subordinació de la població autòctona.

### Algèria

França ocupà la ciutat d'Alger el juny del 1830. El 1848 Algèria va ser declarada territori francès, però fins a 1875 no va tenir el domini militar complet del país. També en el cas d'Algèria es va fer un poblament del territori conquerit amb europeus, als quals els algerians donaren l'apel·latiu de pieds noirs, que eren 110.000 el 1847 el 60% no eren francesos (molts d'ells eren alacantins i menorquins). El model colonial francès es basava en l'agricultura especialment la viticultura. Només tenien drets polítics els ciutadans europeus i les revoltes de la població autòctona van ser contínues, però fins a 1962 no van obtenir la independència.

## Vegeu també

* Llista de colònies europees a l'Àfrica
# Pere Tarrés i Claret

Pere Tarrés i Claret (Manresa, 29 de maig de 1905- Barcelona, 31 d'agost de 1950) fou un metge i capellà català. És venerat com a beat per l'Església catòlica.

## Biografia

Nascut a Manresa, l'octubre de 1905 es traslladà a Barcelona, on s'instal·là a casa d'un matrimoni manresà sense fills que vivien al carrer Vallfogona de Gràcia.
El 12 de març de 1925 va pronunciar la seva primera conferència de caràcter mèdic a la seu del Centre Moral i Instructiu de Gràcia, entitat a la qual es va vincular, així com a l'Oratori de Sant Felip Neri on va tenir en el pare Joaquim Serra un orientador espiritual.
El 1928 va acabar la carrera de medicina. Quan a començaments de la dècada dels anys trenta s'organitzà el moviment de la Federació de Joves Cristians de Catalunya (FEJOC), Tarrés s'hi integrà i, amb el temps, es convertiria en un dels seus més destacats líders, ocupant importants responsabilitats a nivell nacional. A Gràcia va promoure el Grup Número 1 de la FEJOC, el Torras i Bages, en el si de Sant Felip Neri. Ja després de la guerra civil espanyola, durant la qual fou mobilitzat amb l'Exèrcit popular, Tarrés s'ordenà sacerdot el 30 de maig de 1942.
Va ser anomenat vicari de la parròquia de Sant Esteve Sesrovires l'any 1943.
Tarrés va desenvolupar la seva professió mèdica durant onze anys al barri de Gràcia; al de les Corts va bastir la Clínica Sanatori "Mare de Déu de la Mercè" per a atendre malalts, principalment els més necessitats, afectats de tuberculosi, malaltia molt difosa en els anys posteriors a la guerra civil.
Va morir el 31 d'agost de 1950.

## Obra

* El meu diari de guerra 1938-1939. (2004) Una descripció de la guerra escrita sobre el terreny, acompanyada de reflexions i de pregàries.

## Veneració

El diumenge 5 de setembre de 2004, al santuari de la Santa Casa de Loreto, Pere Tarrés fou beatificat per l'església catòlica. La seva festivitat és el 30 de maig, aniversari de la seva ordenació sacerdotal.
Al carrer Numància 149-151 de Barcelona hi té la seu la Fundació Pere Tarrés, amb un centre de Formació al carrer Carolines número 10, una Facultat d'Educació Social i Treball Social al carrer Santaló, 37, i amb l'alberg Pere Tarrés, també situat al carrer Numància.

## Referències

* ↑ Pere, Tarrés. El Meu diari de guerra, 1938-1939. Barcelona: L'Abadia de Montserrat, 2004. ISBN 9788484156697.
* ↑ Pàgina de l'alberg Pere Tarrés

## Enllaços externs

* Extret de Graciapèdia Arxivat 2008-08-20 a Wayback Machine. (amb llicència GFDL).
* Joaquim Aloy, Jordi Basiana i Pere Gasol La República a Manresa en un clic (1931-1936)
* Lloc sobre la beatificació de Pere Tarrés, amb imatges i documents d'arxiu de la vida del beat Arxivat 2021-05-06 a Wayback Machine.
* Pere Tarrés i Claret - Galeria de Metges Catalans
# La Catalana

La Catalana era una empresa de transport amb autobusos de la ciutat de Barcelona. L'any 1921, la línia d'autobusos que unia el Clot amb el Poblenou des de principis de segle fou transferida a l'empresa de Rafael Martí Porqueres: La Catalana. El servei era realitzat fins aleshores pels ripperts (òmnibus lleugers tirats per dos cavalls o mules) de La Provensalense. El 1925 es van substituir per autobusos i se'n va modificar el recorregut. El 1980 va deixar de funcionar i es va substituir per un microbús, el 92, que unia l'Hospital de Sant Pau amb el Poblenou. El recorregut es va allargar posteriorment fins a l'Hospital del Mar, i el microbús es va convertir en un autobús normal i posteriorment fusionat amb l'autobús 25, que unia l'Hospital de Sant Pau amb el barri de Gràcia i pujava fins a Nostra Senyora del Coll.

## Referències

* ↑ DDAA. Enciclopèdia, El Poblenou en 135 veus. Arxiu Històric del Poblenou, 2005, p. 39

## Enllaços externs

* Lloc web on s'explica la història de la Catalana.
# Rata cangur

Les rates cangur (Dipodomys) són petits rosegadors natius de Nord-amèrica. El nom deriva de la seva forma bípeda: salten com petits cangurs. No obstant això, les rates cangur i els cangurs es relacionen només en què ambdós són mamífers.
Vint-i-dues espècies són actualment reconegudes. La seva grandària varia de 100 a 200 mm, amb una cua de grandària igual o lleugerament més gran; el pes pot ser entre 35 i 180 grams. La característica més distintiva de les rates cangur és les seves molt llargues potes del darrere.
Igual que els jerbus dels deserts d'Àfrica i Àsia i el ratolí furiós del desert australià, les rates cangur han desenvolupat potes del darrere altes, viuen en profunds caus que les refugien del pitjor de la calor desèrtic, i rarament beuen aigua. En canvi, tenen un metabolisme d'aigua altament eficient (els seus ronyons són almenys quatre vegades més eficients en la retenció d'aigua i l'excreció de sal que els dels humans) i manufacturen l'aigua mitjançant un procés metabòlic anomenat fosforilació oxidativa. Malgrat compartir tantes característiques amb els jerbus i amb el ratolí furiós, els tres grups no es relacionen molt properament: les similituds són el resultat d'una evolució convergent.
Les rates cangur es troben en àrees àrides i semiàrides dels Estats Units i Mèxic que mantenen una mica de pastura o una altra vegetació. La seva dieta inclou llavors, fulles, tiges, capolls, alguna fruita i insectes. La majoria de les espècies de rata cangur usa els seus caus i enterraments propers com a reserves de menjar contra la possibilitat de males temporades.

## Taxonomia

* D. agilis
* D. californicus
* D. compactus
* D. deserti
* D. elator
* D. gravipes
* D. heermanni
* D. ingens
* D. insularis
* D. margaritae
* D. merriami
* D. microps
* D. nelsoni
* D. nitratoides
* D. ordii
* D. panamintinus
* D. phillipsii
* D. spectabilis
* D. stephensi
* D. venustus

## Referències

* ↑ Entrada «Dipodomys» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ «rata cangur». Cercaterm. TERMCAT. [Consulta: 30 octubre 2023].