OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dave Doran

Dave Doran (Albany, Nova York, EUA, 4 d'octubre del 1909 - Gandesa, abril del 1938), de nom de naixement David Dransky, va ser un activista nord-americà d'origen jueu i de pensament comunista que formà part de les Brigades Internacionals durant la Guerra Civil espanyola.
S'havia afiliat al Partit Comunista dels Estats Units el 1930 i actuà com a sindicalista amb treballadors agrícoles d'Alabama, treballadors tèxtils de Carolina del Nord i miners de carbó a Pennsilvània. El 1936 era el director d'activitats del sindicat.
El 1937, Doran s'integrà al Batalló Abraham Lincoln, disposat a lluitar pel govern del Front Popular durant la Guerra Civil espanyola.
L'estiu del 1937, Doran fou nomenat comissari polític de la brigada quan Steve Nelson fou ferit a Belchite i es feu càrrec dels defensors capturats. Fou un home proper a Robert Minor, el representant nord-americà del komintern a Espanya.
En la retirada republicana del front d'Aragó, Dave Doran fou mort prop de Gandesa, juntament amb Robert Hale Merriman.

## Referències

* ↑ Fisher, Harry. Comrades, tales of a brigadista in the spanish civil war, pàg. 83 (anglès)

## Enllaços externs

* Ressenya biogràfica i fotografia de Dave Doran al front Arxivat 2009-03-27 a Wayback Machine. (castellà)
* Una altra ressenya biogràfica i fotografia de Dave Doran Arxivat 2011-10-20 a Wayback Machine. (anglès)
# De Leeuw van Vlaanderen

De Leeuw van Vlaanderen (en neerlandès El lleó de Flandes) és una pel·lícula belga en neerlandès del 1984 dirigida per Hugo Claus, Dominique Deruddere i Stijn Coninx. El guió es basa en el llibre Lleó de Flandes d'Hendrik Conscience.

## Argument

La pel·lícula relata la revolta flamenca en l'època de la Batalla dels Esperons d'Or el 1302 durant la qual els flamencs van obtenir una gran victòria contra els cavallers francesos.

## Repartiment

* Frank Aendenboom - Robert de Béthune
* Jan Decleir - Jan Breydel
* Theu Boermans - Jacques de Châtillon, graaf van Leuze
* Julien Schoenaerts - Pieter de Coninck
* Josine van Dalsum - Reina Joana de Navarra
* Robert Marcel - Gui de Dampierre
* Patricia Linden - Machteld
* Hans De Munter - Adolf de Nieuwland
* Peter te Nuyl - rei Felippe de França
* Herbert Flack - Guillermo de Juliers
* Jo De Meyere - Bauden de Vos
* Jules Croiset - Robert d'Artois
* Hans Boskamp - St.Pol
* Ralph Wingens - Pierre Flote
* Jules Hamel - Raoul de Nesle
* Maxim Hamel - Comte de Valois
* Chris Boni - Moeder Breydel
* Ronny Waterschoot - Guiu de Namur
* Werther Vander Sarren - Willem van Saeftinghe
* Hans Royaards - Filips van Lichtervelde
* Roelof Pieters - Joan d'Aumale
* Vic De Wachter - Joan de Namur
* Ilma De Witte - Comtessa Negra
* Tania Van der Sanden - Katrien
* Ronnie Commissaris - Joan III de Renesse
* Ischa Meijer - Guillaume de Nogaret
* Bert André - Eremita
* Philippe Volter - Deschamps

## Producció

L'adaptació cinematogràfica del llibre de 1838 d'Hendrik Conscience va ser idea de Jan van Raemdonck, que havia treballat prèviament amb Hugo Claus a Mira, Pallieter i Vrijdag. El projecte va ser concebut d'una manera molt ambiciosa per a una pel·lícula flamenca. La intenció era fer una autèntica reconstrucció de la història. La producció va costar 75 milions de francs belgues. Aquesta quantitat va ser pagada per la Comunitat Flamenca, l'VRT i el KRO. En el rodatge han participat 150 actors, 3.000 figurants i 80 tècnics. Claus va haver de trucar als codirectors per a la producció. Juntament amb la pel·lícula, s'havia de fer una versió televisiva de quatre capítols. Guido Henderickx va editar el material en quatre episodis de 50 minuts.
La pel·lícula es va estrenar als cinemes flamencs el 1984 i es va projectar als cinemes holandesos el 14 de març de 1985.
Els crítics no van ser amables amb la pel·lícula, ni amb la versió televisiva. Els experts han assenyalat inexactituds històriques. Els crítics de cinema van trobar els diàlegs massa artificials i la música de Ruud Bos massa emfàtica.

## Referències

* ↑ Marianne Thys, René Michelems e.a., Belgian Cinema - Le cinéma belge - De Belgische film, Koninklijk Belgisch Filmarchief, 1999
* ↑ De Leeuw van Vlaanderen, IMDb
* ↑ 'De Leeuw van Vlaanderen wil ik zo gauw mogelijk vergeten': over de productie en receptie van de film en televisieserie De Leeuw van Vlaanderen (1984) a researchgate.net

## Enllaços externs

* De Leeuw van Vlaanderen a YouTube
# Deífon

Deífon (en grec antic Δείφονος) nascut al segle v aC a Apol·lònia, una ciutat de la costa d'Il·líria, va ser un endeví grec, fill d'Eveni.
Va viure a l'època de les guerres mèdiques, i les fonts que parlen d'ell diuen que estava al servei de la flota de Corint, ciutat on vivia. Corint era la metròpoli d'Apol·lònia. Aquesta flota va vèncer els perses a la batalla de Mícale. Poc abans, Deífon havia ofert un sacrifici a Delos, i els resultats li havien permès vaticinar aquesta victòria.
Heròdot fa referència al rumor que en realitat Deífon no era fill de l'endeví Eveni, però que va usar aquest parentiu per fer vaticinis més endavant contra Grècia al servei dels perses.

## Referències

* ↑ Montero, Santiago. Diccionario de adivinos, magos y astrólogos de la sntigüedad. Valladolid: Trotta, 1997, p. 119. ISBN 8481641618.
# Duc Mu de Qin

El Duc Mu de Qin (秦穆公) (mort el 621 aEC), nascut com Ying Renhao (嬴任好), va ser un governant de l'Estat de Qin de 659 o 660 al 621 aEC en la Xina. Una de les cinc potències hegemòniques del període de Primaveres i Tardors, que va ampliar considerablement el territori de Qin durant el regnat del Rei Xiang de Zhou.
Va adquirir molts assessors amb talent, tals com Baili Xi, Jian Shu (蹇叔), Pi Bao (丕豹), i Gong Sun (公孫).
Ell era fill del Duc De i el germà menor del Duc Cheng. Es va casar amb la fill del Duc Xian de Jin (晉獻公), i va casar la seva filla, Huaiying (懷嬴), amb el Duc Wen de Jin. Va ajudar el seu gendre a guanyar la batalla de Chengpu (城濮之戰) contra Chu; aquests dos casaments van desembocar a la dita de 'l'Amistat de Qin i Jin' (秦晉之好) per referir-se als matrimonis polítics i aliances basades en llaços conjugals. El seu nom a títol pòstum Mu significa "reverent".

## Referències

* Watson, Burton. (1993). Records of the Grand Historian by Sima Qian. Traduït per Burton Watson. Edició revisada. Columbia University Press. ISBN 0-231-08167-7.
Duc Mu de QinCasa de Ying Mort: 621 aEC :
| Precedit per: Duc Cheng | Duc de Qin 660 aEC – 621 aEC | Succeït per: Duc Kang |
# El Mont Dingjun

El Mont Dingjun (Dìngjūn Shān o Dingjunshan; en xinès tradicional 定軍山; en xinès simplificat 定军山) és una pel·lícula muda xinesa de 1905 dirigida per Ren Qingtai (任慶泰), pseudònim de Ren Jingfeng (任景豐), qui va ser assistit pel seu cinematògraf Liu Zhonglun (劉仲伦). Aquesta pel·lícula, realitzada pel Fengtai Photography Studio (豐泰照相館) de Pequín, constitueix la primera pel·lícula xinesa de la història.
La pel·lícula consistida en un enregistrament de l'estrella de l'Òpera de Pequín, Tan Xinpei, disfressat de Huang Zhong i cantant alguna ària de l'òpera de Pequín del mateix nom. La interpretació és una dramatització de la batalla del Mont Dingjun (219 AD), basada en un episodi de la novel·la històrica del segle xiv, el Romanç dels Tres Regnes. L'única còpia va ser destruïda en un incendi al final dels anys 1940.

## En la cultura popular

Dues pel·lícules expliquen de manera fictícia els esdeveniments d'aquesta pel·lícula.
Màgia d'ombra, una co-producció sinoamericana dirigida per Ann Hu, amb Xia Yu com a Liu Jinglun (basat en Liu Zhonglun), Liu Peiqi com a Mestre Ren (basat en Ren Qingtai), Li Yusheng com a Tan Linmei (basat en Tan Xinpei), Lü Liping coma la muller de Ren, i Li Bin com a l'Emperadriu Dowager Cixi. També apareixen Jared Harris i Xing Yufei.
La pel·lícula xinesa de 2005, Dingjun Muntanya (定軍山) va ser realitzada per celebrar els 100 anys del cinema xinès. Dirigida per An Zhanjun, apareixen Yang Lixin com a Ren Jingtai (basat en Ren Qingtai), Tan Yuanshou com el seu besavi Tan Xinpei, Hao Rongguang com a Liu Zhonglun, Lü Zhong com l'Emperadriu Dowager Cixi, i Qu Ning com a la muller de Ren. També actua Liang Jingke.

## Referències

* ↑ Hu, Jubin (2003). Projecting a nation: Chinese national cinema before 1949, Hong Kong University Press, p 39.
* ↑ Zhang; Xiao, Zhiwei. «The Fifth Generation». A: ' Encyclopedia of Chinese Film (en anglès). Taylor & Francis, 1998, p. 128.
# Emilio Kléber

Emilio Kléber (1895-1954), que també va utilitzar els noms de Lazar Stern, Lazar Manfred Stern, Manfred Stern, Moishe Stern o Mark Zilbertsegun, va ser un agent secret soviètic, militar i militant comunista, que comandà la XI Brigada Internacional a la Guerra Civil espanyola.
El nom de guerra Kléber procedeix del cognom d'un dels més llegendaris generals de la revolució francesa, Jean-Baptiste Kléber.
Va néixer a la Bucovina, llavors una província de l'Imperi Austrohongarès. Va fer estudis de medicina a Viena. En la Primera Guerra Mundial va ser cridat a files i va combatre fins a ser fet presoner per les tropes zaristes. Amb la Revolució d'octubre és alliberat i s'uneix als bolxevics, integrant-se a l'Exèrcit Roig. Combat en la Guerra Civil Russa i després realitza estudis militars a l'Acadèmia Frunze. En acabat, s'integra, el 1924, als serveis d'intel·ligència militar soviètics.
Va ser funcionari del Komintern i com a tal va realitzar missions per a l'URSS en diferents països del món: Estats Units, Xina, etc. Acudeix a la Guerra d'Espanya integrat en les Brigades Internacionals. Va dirigir la XI Brigada Internacional de l'Exèrcit Popular de la República espanyola durant els combats de la Casa de Campo, en la defensa de Madrid, entre l'1 i el 20 de novembre del 1936, abans de passar a dirigir una Divisió. Al comandament de la Brigada el va substituir l'alemany Hans Kahle.
Quan va deixar Espanya amb la retirada de les Brigades Internacionals, va ser cridat a Moscou, on fou represaliat per Stalin. Jutjat per un tribunal militar, se li van arrencar confessions de suposats actes de traïció i se'l va condemnar a 15 anys de privació de llibertat el 1939, cosa que el va portar al Gulag. El seu nom va ser esborrat de les històries oficials soviètiques de la Guerra Civil espanyola. Va morir en el camp de treball de Sosnovka el 1954.

## Referències

* ↑ Crusells, Magí. Las Brigadas Internacionales en la pantalla (en castellà). Univ de Castilla La Mancha, 2001, p. 115-116. ISBN 8484271498.
* ↑ «Quadre resum de les dades més rellevants de la XI Brigada Internacional». Arxivat de l'original el 2011-07-28. [Consulta: 26 abril 2008].

## Bibliografia

* Walerij Brun-Zechowoj, Manfred Stern - General Kleber. Die tragische Biographie eines Berufsrevolutionärs (1896-1954). Wolfgang Weist, Berlin 2000, ISBN 3-89626-175-4.
* David Dallin, Soviet Espionage, Yale University Press, 1955.
* Lloyd Eastman, The Abortive Revolution: China under Nationalist Rule, 1927-1937, Harvard University Press, 1990.
* Sidi Gross, General Manfred Stern alias Emilio Kleber - Die Familiengeschichte Der Sterns; Tel-Aviv: Papyrus, 1995.
* Walter Krivitsky, In Stalin's Secret Service, Enigma Books, 2000.
* Herbert L. Matthews, "Canadian Leader Praises Spaniards," al New York Times, 12 de desembre del 1936.
* Aleksandr Orlov, March of Time, St. Ermin's Press, 2004.
* Ronald Radosh, Mary R. Habeck, and Grigory Sevostianov, Spain Betrayed: The Soviet Union in the Spanish Civil War, Yale University Press, 2001.
# Enemic

El concepte enemic és l'expressió radical de l'enemistat, l'antagonisme exacerbat o el desacord extrem, innegociable i intolerant entre ens socials, polítics, religiosos, etc.
Es considera enemic a una persona o grup de persones, que s'oposen a un altre grup de persones ja sigui per les seves idees, pensaments, activitats o per motius polítics radicals com ara envair un altre país per la captura dels seus Recursos naturals.
En el cas de la Declaració de guerra es considera com a enemic a les forces armades d'un altre país i, depenent de les regles d'enfrontament, als seus civils com hostils.
Quan es captura a un enemic del bàndol contrari se li podria considerar presoner de guerra i el qual ha de ser tractat, d'acord amb els Convencions de Ginebra si els bàndols estan subscrits.
A la Segona Guerra Mundial, el Japó imperial no es va adherir a les convencions de Ginebra i va realitzar innombrables actes de barbàrie en contra dels seus presoners de guerra, especialment a aquells nàufrags d'embarcacions enfonsades per l'arma de submarins com és el cas del I-26 i el I-8. Els civils enemics no van córrer millor sort com és el cas de la batalla de l'Illa Wake en què es van executar a 98 civils i militars el 1943.
Tampoc van escapar a aquestes pràctiques contràries a la convenció de Ginebra, Alemanya, EUA ni Anglaterra. En el cas de l'Alemanya nazi, aquesta recórrer als presoners russos per massacrar directament a les borses, en experiments amb armes biològiques, experiments en condicions extremes o gaseamiento en camps de concentració.
Paradoxalment, es van donar casos de cooperació simbiòtica entre enemics, com és el cas del presoner rus que va accedir a cooperar amb els alemanys fins i tot en passar-se de bàndol, se'ls va cridar HiWi.
En les guerres civils, els enemics del bàndol perdedor o antagonista no estan emparats ni per la llei ni convencions, pel que són més cruents els tractes entre connacionals.
Viccionari
# Ermenguer

Ermenguer fou el primer comte d'Empúries (~813- ~817). Quan la regió va quedar estabilitzada, després de ser conquerida pels francs, el pagus d'Empúries es va separar del comtat de Girona i Ermenguer, que és probable que fos un noble got local, en fou nomenat comte per l'emperador Carlemany (o pel seu fill Lluís el Pietós). Això va ser cap a l'any 813.
L'any 812, diversos comtes de Septimània i Gòtia, entre ells el comte d'Empúries, van viatjar fins a la cort de Carlemany a Aquisgrà per assistir a un judici referent a una acusació d'imposició de tributs excessius sobre la terra que un grup de terratinents hispans feia contra ells. És possible doncs que pel 812 ja hi hagués un comte privatiu d'Empúries i que aquest fos Ermenguer.
El fet principal del govern d'Ermenguer va ser una victòria naval contra els pirates sarraïns obtinguda prop de les Illes Balears l'any 813. Ermenguer, al capdavant d'una flota carolíngia creada de fresc, va salpar cap a les Balears per lluitar contra la pirateria que llavors assolava les costes mediterrànies. Quan es trobaven prop de les Balears, es van topar amb vaixells sarraïns que tornaven de saquejar Còrsega i Sardenya. En la batalla naval que es va succeir, els pirates foren derrotats, perdent vint naus i cinc-cents presoners cristians van ser alliberats. Llavors els francs van prendre les Balears com a protectorat del comtat d'Empúries però les van perdre a mans dels musulmans a tot tardar l'any 848.
Vers el 817, fos per la mort d'Ermenguer o a causa d'una reorganització carolíngia en la distribució dels comtats a Aquitània, la Gòtia, el comtat d'Empúries va passar a Gaucelm, que també era comte de Rosselló.

## Referències

* ↑ Pere Balanyà i Abadia, Les destruccions de l'Empúries medieval i la capitalitat comtal
* ↑ Rosselló Bordoy, Guillermo. L'Islam a les Illes Balears. Editorial Daedalus, 1968, p.28.
Viccionari
# Ernest III de Saxònia-Hildburghausen

Ernest III de Saxònia-Hildburghausen (en alemany Ernst von Sachsen-Hildburghausen) va néixer a Gotha (Alemanya) el 12 de juny de 1655 i va morir a Hildburghausen el 17 d'octubre de 1715. Era fill del duc Ernest I de Saxònia-Gotha-Altenburg (1601-1675) i de la princesa Elisabet Sofia de Saxònia-Altenburg (1619-1680).
A la mort del seu pare, el 1675, Ernest III governà el ducat conjuntament amb els seus germans. Però el 24 de febrer de 1680 s'acordà entre tots els germans dividir-ne el domini de manera que les ciutats de Hildburghausen, Helburg, i Königsberg passaren a mans d'Ernest que inicià així la branca del ducat de Saxònia-Hildburghausen. I a la mort dels seus germans Enric (1710) i Albert (1699) sense hereus, Ernest III en va rebre les poblacions de Sonnefeld i Behringen.
Ernest III va realitzar importants obres al seu castell de Hilburghausen, on el 1710 va donar refugi a les famílies protestants franceses desplaçades per l'Edicte de Nantes del 17 d'octubre de 1685.
Ernest va començar la seva carrera militar el 1675. Va participar com a capità de Cavalleria en la batalla de Viena el 1683, en les batalles de Gran i de Neuhaeusel, i després es va posar al servei d'Països Baixos contra Lluís XIV de França. Amb el rang de coronel, va participar en la batalla de Kaiserswerth i de Fleurus.

## Matrimoni i fills

El 30 de novembre de 1680 es va casar amb Sofia Enriqueta de Waldeck (1662-1702), filla de Jordi Frederic de Waldeck (1620-1692) i d'Elisabet Carlota de Nassau-Siegen (1626-1694). El matrimoni va tenir cinc fills:
* Ernest Frederic (1681-1724), hereu del ducat de Saxònia-Hildburghausen, casat amb Sofia Albertina d'Erbach-Erbach (1683-1742).
* Sofia Carlota 1682-1684)
* Sofia Carlota (1685-1710)
* Carles Guillem (1686-1687)
* Josep Frederic (1702-1787), casat amb Anna de Savoia-Carignan (1683-1763)

## Bibliografia

* Rudolf Armin Human: Chronik der Stadt Hildburghausen, Hildburghausen, 1886
* Heinrich Ferdinand Schoeppl: Die Herzoge von Sachsen-Altenburg. Bozen, 1917, Neudruck Altenburg, 1992
* Johann Samuel Ersch: Allgemeine Encyclopädie der Wissenschaften und Künste, S. 300 (format digital)

## Enllaços externs

* http://www.peter-hug.ch/lexikon/05_0806
# Espuri Nauci Rútil (militar)

Espuri Nauci Rútil (llatí: Spurius Nautius Rutilus) va ser un militar romà. Formava part de la gens Nàucia, una antiga gens romana d'origen patrici.
Era oficial a l'exèrcit del cònsol Luci Papiri Cursor l'any 293 aC i es va destacar notablement a la batalla d'Aquilònia contra els samnites el mateix any 293 aC. Per la seva actuació va rebre l'agraïment personal i una recompensa per part del cònsol.

## Referències

* ↑ 7. Sp. Nautius Rutilus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 682
# Esquadró Universitari de l'Aire

Els Esquadrons Universitaris de l'Aire (anglès: University Air Squadrons) són unitats d'entrenament de la Royal Air Force, que bàsicament ofereixen entrenament de vol bàsic als estudiants de les universitats britàniques. Aquestes unitats existeixen per oferir un tast de la vida al Servei i donar experiència als seus membres per iniciar una carrera com a oficial en qualsevol de les branques de la RAF.
S'espera que els membres assisteixin a classes nocturnes, normalment en cursets setmanals, així com assistint a diversos camps d'entrenament anual. Normalment es fan 31 sortides de vol, després de les quals es realitza l'Entrenament Elemental de Vol (EEV), que permet obtenir als estudiants entre 10 i 15 hores de vol. A més es fa entrenament terrestre.
Es considera part de la Reserva Voluntària de la RAF (RAF Volunteer Reserve - RAFVR). Molts estudiants obtenen el rang d'Oficial Cadet, amb l'estatus i els privilegis (però no el rang) d'un oficial. Alguns poden obtenir despatxos a la Reserva Voluntària de la RAF, amb rang d'Oficial Pilot en Funcions. Els estudiants de Medecina o Dentista, en obtenir el rang de Cadet, reben el nomenament a la RAF com a Oficial Pilot.
Just abans de la Segona Guerra Mundial van ser una important font de pilots per la RAF durant la batalla d'Anglaterra. Els ja membres de la RAFVR van ser cridats al servei actiu enmig dels estudis pels seus títols.

## Unitats i Seus de les bases

* UAS de Birmingham / 8 AEF at DCAE Cosford
* UAS de Bristol / 3 AEF a Camp d'Aviació de Colerne
* UAS de Cambridge / 5 AEF at RAF Wyton
* UAS dels Midlands Orientals / 7 AEF at RAF Cranwell
* Esquadró de l'Aire Universitari de l'Est d'Escòcia / 12 AEF a RAF Leuchars
* UAS de Gal·les / 1 AEF a MOD St Athan
* Esquadró de l'Aire de les Universitats de Glasgow i Strathclyde / 4 AEF a l'Aeroport Internacional de Glasgow
* UAS de Liverpool a RAF Woodvale
* UAS de Londres a RAF Wyton
* UAS de Manchester & Salford / 10 AEF a RAF Woodvale
* UAS de Northumbria / 11 AEF a RAF Leeming
* UAS d'Oxford / 6 AEF a RAF Benson
* Southampton UAS (SUAS)/ 2 AEF a Boscombe Down
* UAS de Yorkshire / 9 AEF a RAF Church Fenton
# Esteve II de Blois

Esteve II de Blois - nom complet, Esteve II Enric, comte de Blois (c. 1048 - 19 de maig de 1102), en francès Étienne Henri, fou comte de Blois i de Chartres

## Orígens familiars

Era fill de Teobald III de Blois, també comte de Blois.

## Matrimoni i descendents

Es va casar amb Adela de Normandia, una de les filles de Guillem I d'Anglaterra, pels volts de l'any 1080 a Chartres.
* Guillem de Sully (d.1150), casat amb Agnès de Sully.
* Teobald II de Xampanya
* Odo, mort jove.
* Esteve d'Anglaterra, rei d'Anglaterra
* Lucia-Mahaut
* Agnes
* Leonor de Blois, casada amb Raúl I de Vermandois
* Alix
* Lithuise de Blois
* Enric de Blois, bisbe de Winchester
* Humbert, mort jove.

## Primera Croada

Esteve II fou un dels líders de la Primera Croada i és conegut per haver escrit cartes de caràcter molt entusiasta a la seva esposa Adela, en les quals far referència al progrés de la Croada. Fou un dels comandants de l'avantguarda croada durant la batalla de Dorilèon l'1 de juliol de 1097. Retornà a casa el 1098, durant el llarg Setge d'Antioquia i sense haver complert el seu vot d'arribar a Jerusalem. Fou pressionat per Adela per realitzar un segon pelegrinatge, per la qual cosa s'uní a la Croada de 1101, de menor entitat que l'anterior, junt amb d'altres que també havien tornat a casa abans de la finalització de la primera. El 1102, Esteve va morir en combat durant la Batalla de Ramla, a l'edat de cinquanta-set anys.
| Predecessor: Teobald III de Blois | Comte de Blois 1089–1102 | Successor: Guillem de Sully |

## Referències

* ↑ Nicolle, David. The First Crusade 1096-99: Conquest of the Holy Land (en anglès). Osprey Publishing, 2003, p.39-40. ISBN 1841765155. «Nicolle»
# Eteònic

Eteònic (en llatí Eteonicus, en grec antic Ἐτεόνικος) fou un militar espartà que va viure al segle iv aC i va morir després de l'any 389 aC.
El 412 aC era el lloctinent de l'almirall Astíoc i va cooperar amb el seu cap en les fallides operacions contra Lesbos, segons diu Tucídides. Després va ser harmost (governador) de Tasos, on es va instal·lar un govern oligàrquic, però el 410 aC el partit oligàrquic i ell mateix van ser expulsats del poder pels demòcrates, diu Xenofont.
L'any 406 aC apareix servint a les ordres de Cal·licràtides que el va deixar al front del bloqueig de Conó a Mitilene mentre Cal·licràtides anava a fer front als reforços atenencs. Després de la batalla naval de les Arginuses, per un estratagema, va aconseguir conduir les forces de terra cap a Metimna i ell dirigia les forces navals cap a Quios i més tard va poder rescatar a l'exèrcit de terra. Durant la seva estada a Quios va reprimir un complot preparat per part de les tropes sota el seu comandament per conquerir l'illa. Probablement és el mateix Eteònic que després va servir com oficial sota Anaxibi de Bizanci (400 aC) i que Xenofont menciona a l'Anàbasi. El 389 aC se'l menciona per última vegada com a harmost d'Egina.

## Referències

* ↑ Eteonicus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 53-54