OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Llengües germàniques occidentals

Les llengües germàniques occidentals són un subgrup de la branca germànica de les llengües indoeuropees, el més important pel que fa al nombre de parlants.
A diferència de les llengües escandinaves, les germàniques occidentals no provenen d'una llengua originària comuna. Tanmateix, el fet d'agrupar-se no és només per conveniència geogràfica (al sud del mar del Nord, entre les escandinaves, les cèltiques, les romàniques i les eslaves) sinó també per moltes similituds i característiques compartides.

## Classificació

Tot i la jerarquització mostrada a continuació, les llengües germàniques occidentals presenten sovint un continu dialectal que en fa difícil la separació, i són dialectes físicament propers de llengües teòricament diferents intel·ligibles entre si.
* Grup ànglic (provinent de l'anglosaxó)
** Anglès (amb una significativa influència del francès, especialment en el vocabulari)
** Escocès
* Frisó
* Baix alemany
** Baix fràncic
*** Neerlandès
**** Afrikaans (amb influències africanes i malaies)
** Baix saxó
** Plautdietsch
* Alt alemany
** Llengües centreoccidentals
*** Mittelfränkisch
*** Luxemburguès
*** Rheinfränkisch (Pfälzisch, Hessisch)
** Llengües centreorientals
*** Thüringisch-Obersächsisch
*** Berlin-Brandenburgisch
*** Ostmitteldeutsche Dialektgruppe (Lausitzisch-Schlesisch)
** Ostfränkisch
*** Mainfränkisch
** Süd-Rheinfränkisch
** Alamànic
*** Suabi (Schwäbisch)
*** Alsacià
*** Alemany suís
** Bairisch
*** Südbairisch
*** Mittelbairisch
*** Nordbairisch
** Ídix

## Referències

* ↑ Voyles, Joseph B. (1992). Early Germanic Grammar: pre-, proto-, and post-Germanic Language. San Diego: Academic Press
* ↑ Orrin W. Robinson, Old English and Its Closest Relatives : A Survey of the Earliest Germanic Languages, Stanford University Press, 1992,
# Lobulogobius omanensis

Lobulogobius omanensis és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 5 cm de longitud total.
* Aleta caudal arrodonida.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i demersal que viu entre 35-45 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Golf d'Aden, el Golf d'Oman, Austràlia i el Vietnam.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Blegvad H. & Løppenthin B., 1944. Fishes of the Iranian Gulf. Danish Scient. Invest. Iran, Einar Munksgaard, Copenhaguen, Dinamarca. 1-247.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Blegvad, H. & Løppenthin, B., 1944. Fishes of the Iranian Gulf. Danish Scient. Invest. Iran, Einar Munksgaard, Copenhaguen: 1-247, Pl. 1-12.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 «Lobulogobius omanensis» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Randall, J.E., 1995. Coastal fishes of [Oman]. University of Hawaii Press, Honolulu, Hawaii. 439 p.
* ↑ Larson, H.K., 1983. A new species of Lobulogobius (Teleostei: Gobiidae) from the Arafura Sea. Jap. J. Ichthyol. 30(2):146-149.

## Bibliografia

* 伍汉霖. 拉汉世界鱼类系统名典 (en xinès). 中国海洋大学出版社, 2017. ISBN 978-7-5670-1538-8.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Milà-Sanremo 1958

La Milà-Sanremo 1958 fou la 49a edició de la Milà-Sanremo. La cursa es disputà el 19 de març de 1958 i va ser guanyada pel belga Rik van Looy que s'imposà a l'esprint en l'arribada a Sanremo. El català Miquel Poblet acabà en segona posició.
215 ciclistes hi van prendre part, acabant la cursa 140 d'ells.

## Classificació final

| | Ciclista | Equip | Temps |
| 1 | Rik van Looy | Faema | 6h 41' 09" |
| 2 | Miquel Poblet | Ignis-Doniselli | m. t. |
| 3 | André Darrigade | Helyett-Potin-Hutchinson | m. t. |
| 4 | Angelo Conterno | Carpano | m. t. |
| 5 | Giorgio Albani | Legnano | m. t. |
| 6 | Alfred de Bruyne | Carpano | m. t. |
| 7 | Alphonse van den Brande | Libertas-Dr. Mann | m. t. |
| 8 | Pierino Baffi | Chlorodont | m. t. |
| 9 | Gilbert Bauvin | Saint-Raphael | m. t. |
| 10 | 60 ciclistes | - | m. t. |

## Referències

* ↑ La 10a plaça no fou atribuïda a ningú. 60 ciclistes consten com a desens classificats.

## Enllaços externs

* Resultats complets a les-sports.info
* Resultats complets a milansanremo.co.uk
# Benet Juncà

Benet Juncà (Banyoles, 1756 - Barcelona, 1821) fou un organista i compositor català.
De 1773 a 1775 organista de l'església de Sant Felip Neri, després fins al 1780 organista del Reial Monestir de monjes Jerònimes (Sant Maties) ambdós carrecs a Barcelona. El 1781 va ser elegit organista de la basílica de Santa Maria del Mar, de Barcelona i quedar-s'hi fins a la seva mort el 1821. La majoria d'obres que d'ell se'n conserven són per a orgue, llevat d'un Rosari a dos veus i acompanyament conservat a l'Arxiu Històric Musical de Montserrat

## Referències

* ↑ «Benet Juncà». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Gran Enciclopèdia de la Música
* Category:Juncà, Benet – IMSLP
# Riphagen. El carnisser holandés

Riphagen. El carnisser holandés (títol original en neerlandès, Riphagen) és una pel·lícula dramàtica neerlandesa del 2016 dirigida per Pieter Kuijpers sobre Dries Riphagen, un criminal neerlandès que va col·laborar amb l'Alemanya nazi. S'ha produït una versió de tres episodis en forma de sèrie de televisió, que s'ha doblat al valencià per a À Punt.

## Referències

* ↑ «Riphagen: The Untouchable». Atlanta Jewish Film Festival. [Consulta: 27 juliol 2018].
* ↑ «Riphagen». Nederlands Film Festival. [Consulta: 27 juliol 2018].
* ↑ «Riphagen. El carnisser holandés». [Consulta: 5 novembre 2024].
# Jacob Grønlykke

Jacob Grønlykke (nascut el 6 de febrer de 1960,) és un director de cinema i guionista danès.
Grønlykke va debutar com a guionista de la pel·lícula Sekten l'any 1997. L'any següent va debutar com a director de cinema amb Lysets hjerte, on també va escriure el guió. Abans d'això, Grønlykke havia estat assistent de producció a Thorvald og Linda (1982) i director de producció a Et skud fra hjertet (1986).
A més de la seva participació en el cinema, Grønlykke també ha estat propietari i gestor de l'empresa d'aliments Løgismose durant diversos anys, i és copropietari de Falsled Kro.
Jacob Grønlykke és fill de Lene Grønlykke i Sven Grønlykke, i germà de l'autora Maria Grønlykke.

## Filmografia

* Lysets hjerte (1998, també guionista)
* Ude af rute (2000, també guionista)
* Den serbiske dansker (2001)
* Opbrud (2005, també guionista)

## Referències

* ↑ Jacbo Grønlykke. dfi.dk. Hentet 4/8-2020
* ↑ Jacob Grønlykke vil gerne diskutere, »hvad fanden det er for noget fisk, vi egentlig spiser«. Finans.dk. Hentet 4/8-2020
# Ephestia elutella

Ephestia elutella es una espècie de lepidòpter ditrisi de la família dels piràlids (Pyralidae) probablement oriünda d'Europa, però que ha estat introduïda àmpliament, fins i tot a Austràlia.
És una petita arna que té una envergadura de 14-20 mm que vola als mesos d'estiu, per exemple, entre abril i octubre a Bèlgica i Països Baixos. Les seves erugues sovint es consideren una plaga, ja que s'alimenten de productes vegetals secs, com els grans de cacau i del tabac, així com cereals i fruits secs. Aliments menys habituals inclouen fusta seca, carn i cadàvers d'animals, i espècimens en col·leccions entomològiques.

## Referències

* ↑ Savela, Markku (2009): Markku Savela's Lepidoptera and some other life forms – Ephestia elutella. 25 d'abril de 2009
* ↑ Grabe, Albert (1942): Eigenartige Geschmacksrichtungen bei Kleinschmetterlingsraupen ["Gustos peculiars d'erugues joves"]. Zeitschrift des Wiener Entomologen-Vereins 27: 105-109 (alemany) PDF

## Enllaços externs

* «Ephestia elutella (Hübner, 1796)» (en anglès). Vlaamse Vereniging voor Entomologie - Flemish Entomological Society. [Consulta: 24 febrer 2013].
* «1473 Cacao Moth Ephestia elutella» (en anglès). UK Moths. [Consulta: 24 maig 2013].
# Comte Estruc

El Comte Estruc, Estruch o Estruga, segons les llegendes, hauria estat Arnald Estruc, un hipotètic noble català medieval de l'època de Guillem de Torroja, tutor del rei Alfons el Cast cap al 1173. Segons una llegenda recollida per l'escriptor Salvador Sáinz al seu llibre Estruch (1991), el comte es va morir vell i va tornar a la vida convertit en un jove endimoniat, una mena de vampir que xuclava la sang a la gent d'aquella època, seduïa les noies i les deixava embarassades. Al cap de nou mesos aquestes noies parien petits monstres que morien només nàixer. La llegenda té lloc al castell de Llers (Alt Empordà), que va ésser destruït durant la Guerra Civil espanyola.
Malgrat que Salvador Sáinz afirma que recuperà la llegenda d'una història del segle xii, mai no n'ha establert la fidelitat ni n'ha aportat cap prova. Això, unit al fet que els experts no han pogut trobar aquest ni altres documents que incloguin la figura del comte, fa que, en general, els historiadors neguin la veracitat de la suposada llegenda i sostinguin que no hi ha rastres històrics de la figura d'Estruch.

## Referències

* ↑ Pancorbo, Luis. Abecedario de antropologías: bestiarios, creencias, chamanes, destinos ... (en castellà). Siglo XXI de España Editores, 2006, p.185. ISBN 8432312592.
* ↑ Riera, Marc. «El Comte Estruch: el primer vampir europeu». catalunyadiari.com. Catalunya diari, 27-07-2018. [Consulta: 3 maig 2023].
# Parken Stadion

El Parken Stadion (per raons de patrocini anomenat Telia Parken) és un estadi de futbol situat al districte d'Indre Østerbro a la ciutat de Copenhaguen, capital de Dinamarca. El recinte inaugurat el 1992 té capacitat per 42 305 persones. Ha acollit partits de la UEFA i FIFA.

## Història

El Parken Stadion va ser construït en el mateix lloc on hi havia hagut l'estadi nacional de Dinamarca, Idrætsparken entre 1990 i 1992. L'últim partit oficial de la selecció nacional a Idrætsparken va ser en les eliminatòries de l'Eurocopa 1992, en el partit que va perdre 0-2 contra Iugoslàvia el 14 de novembre de 1990. El 9 de setembre de 1992 es va realitzar un partit amistós contra Alemanya i hi va perdre per 1–2.
L'estadi va ser reconstruït per la companyia Baltica Finans A/S garantint a la Unió Danesa de Futbol, que tots els partits nacionals serien jugats a Parken almenys pels propers 15 anys. Tota la reconstrucció va costar 640 milions de corones daneses.
El 1998, Baltica Finans va vendre l'estadi al club FC Copenhaguen per 138 milions de corones daneses, i el club ara és propietari de l'estadi i les instal·lacions adjacents.
Parken va ser inclòs en la llista d'estadis 4 estels de la UEFA a la tardor de 1993, permetent que sigui seleccionat per albergar finals de la Copa UEFA així com de la desapareguda Recopa europea. Tot i que és un estadi de 4 estels, Parken encara no pot organitzar la final de la Lliga de Campions de la UEFA ja que aquesta requereix una capacitat per 50 000 espectadors.
El 2 de juny de 2007 al Parken Stadion un espectador va atacar l'àrbitre durant el partit entre Dinamarca i Suècia en les eliminatòries de l'Eurocopa 2008, i va rebre una sanció i una multa econòmica.

## Espectacles

L'estadi ha acollit una sèrie de concerts multitudinaris com Pink Floyd (en la seva gira The Division Bell el 1994), Madonna, Lady Gaga, Depeche Mode, Pet Shop Boys, Eminem, Tiësto, O2, Robbie Williams, Michael Jackson, etc. El 2001 va acollir el Festival d'Eurovisió concentrant el major aforament de la història d'aquest certamen, 38 000 espectadors.
L'11 de juliol de 2009, Britney Spears va passar per aquest estadi per presentar la seva gira "The Circus Starring: Britney Spears" promovent el seu àlbum Circus, davant de més de 50 mil persones, fent un "ple complet".

## Enllaços externs

* Sitio web del Parken Stadion Arxivat 2010-06-28 a Wayback Machine.
# Sota el sol de Satanàs

Sous le soleil de Satan és una pel·lícula francesa de Maurice Pialat, estrenada el 1987, Palma d'Or del Festival de Canes el 1987. Ha estat subtitulada al català com Sota el sol de Satanàs. La pel·lícula és una adaptació de la novel·la homònima de Georges Bernanos, publicada el 1926.

## Argument

Malgrat el suport de l'abat Menou-Segrais, l'abat Donissan dubta de la seva vocació. Quan la jove Bossell, que acaba de matar el seu amant, es dirigeix a ell, ell l'aclapara i l'empeny al suïcidi. Un vespre, sobre una carretera de camp, es creua amb un venedor de cavalls en el qual reconeix Satan. Nomenat rector de Lumbres, és considerat com un sant pels seus parroquians i, a canvi de la salvació de la seva ànima, realitza un miracle. Poc després, Menou-Segrais el troba mort al confessionari.

## Repartiment

* Gérard Depardieu: Donissan
* Sandrine Bonnaire: Mouchette
* Alain Artur: Cadignan
* Jean-Christophe Bouvet: Maquignon
* Yann Dedet: Gallet
* Maurice Pialat: Menou-Segrais
* Brigitte Legendre: La mare de Mouchette
* Jean-Claude Bourlat: Malorthy

## Premis

L'any 1987 va guanyar la Palma d'Or al Festival de Canes. Maurice Pialat, en el lliurament del guardó, es va adreçar als periodistes que xiulaven aquest premi: «Si no m'estimeu, jo tampoc us estimo».

## Referències

* ↑ «Sota el sol de Satanàs». goitaquefanara.cat. Fundació .cat. [Consulta: 6 novembre 2024].
* ↑ «Sous le solei de satan». The New York Times.
# Universitat de Garyunis

La Universitat de Garyunis (àrab: جامعة قاريونس, Jāmiʿat Qāryūnis), coneguda abans com a la Universitat de Bengasi, és una universitat pública que es troba a Bengasi, Líbia.
La universitat es va fundar el 15 de desembre de 1955 a Bengasi, la segona ciutat més gran de Líbia, sota el nom d'Universitat de Líbia, amb una matriculació inicial de 31 estudiants inscrits en les facultats d'art i educació.
Des de llavors, la universitat va créixer establint facultats a Trípoli (ciències el 1957, agricultura el 1966, petroli i minerals el 1972) i a Bengasi (economia el 1957, dret el 1962, medicina el 1970). El 1967 el Col·legi d'Estudis Tècnics Superiors i el Col·legi Superior de Professors van ser incorporats a la universitat. Els noms d'aquests dos col·legis després van canviar pels de Facultat d'Enginyeria i Facultat d'Educació.
La Universitat de Líbia es va separar en dues institucions diferents, la Universitat d'Al Fateh, a Trípoli, i la Universitat de Garyunis, a Bengasi. D'aquesta manera la Universitat de Garyunis va crear noves facultats: ciències, enginyeria i odontologia el 1974, i agricultura el 1976.

## Referències

* ↑ «Welcome to the University of Benghazi». Arxivat de l'original el 2016-03-25.
* ↑ «Army takes Benghazi University campus, however, not Al-Hawari cement factory». Libya Herald.

## Enllaços externs

* http://www.benghazi.edu.ly Arxivat 2012-05-22 a Wayback Machine.
# Al-Tahaddy SC Bengasi

L'Al-Tahaddy SC Bengasi és un club de futbol libi de la ciutat de Bengasi.

## Història

Va ser fundat l'any 1954. Disputà la primera divisió líbia fins a la temporada 2007/08, en què perdé la categoria.

## Palmarès

* Lliga líbia de futbol:
** 1967, 1977, 1997
* Supercopa líbia de futbol:
** 1997

## Referències

* ↑ «Lybia - List of Champions». rsssf.com. [Consulta: 16 desembre 2017].

## Enllaços externs

* Informació del club
# Københavns Idrætspark

El Københavns Idrætspark, normalmente anomenat Idrætsparken, també conegut com Parken, fou un estadi multiusos de la ciutat de Copenhaguen, capital de Dinamarca.
Va ser inaugurat el 25 de maig de 1911 amb capacitat per a 12.000 espectadors amb el partit entre la selecció de Copenhaguen i el The Wednesday anglès i demolit el 1990. Fou la seu de la selecció de futbol de Dinamarca i del club Kjøbenhavns Boldklub. La seva capacitat era per a 51.000 espectadors. Després de la seva demolició, en la seva mateixa ubicació fou construït el Parken Stadion el 1992.
A finals de la dècada de 1920, les instal·lacions de l'Idrætsparken incloïen l'estadi principal, una pista d'atletisme separada (1912), un pavelló cobert (1914), un camp d'hoquei i una piscina coberta (1929). La graderia principal fou inaugurada el 2 d'octubre de 1955 amb un Anglaterra 5 – Dinamarca 1.
Entre 1911 i 1990, la selecció de Dinamarca disputà 232 partits a l'estadi, guanyant-ne 125 i perdent-ne 66.

## Referències

* 1 2 3 4 Inglis, Simon. The Football Grounds of Europe, 1990, p. 90–92. ISBN 0-00-218305-6.
* ↑ «Landsholdsdatabasen lande information». www.dbu.dk. [Consulta: 27 setembre 2018].
# Anna Moliner

Anna Moliner (Badalona, 1984) és una actriu catalana.
Va estudiar Comunicació Audiovisual a la Universitat Pompeu Fabra de Barcelona. L'any 2004, quan encara estava estudiant, es va presentar al càsting de Mar i cel de Dagoll Dagom. Durant cinc anys va col·laborar amb la companyia en projectes com Boscos endins o la sèrie La sagrada família, mentre alhora actuava també al Super3. També ha treballat a les sèries Cites, Tiempos de guerra, Las chicas del cable, La catedral del mar, entre d'altres.
De 2009 a 2011 va formar part del projecte T6 del TNC, juntament amb Àngels Poch, Jordi Banacolocha, Míriam Iscla, i va representar sis projectes de diferents dramaturgs. El 2013, va actuar en la producció del TNC Barcelona, dirigida per Pere Riera. L'any 2014 va presentar l'àlbum de temes propis Scents.
Moliner ha estat guardonada al llarg de la seva carrera. Ha guanyat el Premi Gran Via a la millor actriu revelació (2006), el Premi Butaca a la millor actriu musical (2008 i 2019) i dos Premis de la Crítica (2016 i 2019).

## Trajectòria
### Teatre

* 2004: Mar i cel com a Maria, dona morisca.

### Televisió

* 2010-2011: La sagrada família com a Janis.
* 2012: Kubala, Moreno i Manchón com a Regina.
* 2013-2014: Club Super 3 com a Tru.
* 2016: Cites com a Victòria.
* 2017: Tiempos de guerra com a Magdalena Medina per Antena 3.
* 2018: La catedral del mar com a Margarida Puig.
* 2018 : Las chicas del cable com a Lucía per Netflix.
* 2019: Días de Navidad com a Adela jove per Netflix.
* 2023. Això no és Suècia
* 2024: ¿A qué estás esperando?

### Discografia

* 2014: Scents (àlbum).
Cinema
* 2023. La ternura com princesa Salmón.

## Referències

* ↑ «Anna Moliner» (en castellà). Associació d'Actors i Directors Professionals de Catalunya. [Consulta: 11 gener 2020].
* 1 2 3 Navarro, Paco «Anna Moliner: "Per primera vegada a l'audiovisual he pogut treballar un personatge a través de la música, ha sigut molt especial"». Diari de Barcelona, 05-02-2021.
* 1 2 Polls, Noemí «La badalonina Anna Moliner, imparable». Rac1, 06-10-2018.
* ↑ «Anna Moliner» (en castellà). Satélite K. Arxivat de l'original el 12 de gener 2020. [Consulta: 12 gener 2020].
* ↑ «Projecte T6». [Consulta: 11 juliol 2020].
* ↑ Barcelona al TNC
* ↑ «'Barcelona', un estreno de lujo para la Fira de Teatre de Manacor» (en castellà). UH Diviértete. Arxivat de l'original el 2013-10-14. [Consulta: 12 novembre 2013].
* ↑ «Anna Moliner - Scents». Enderrock. [Consulta: 12 gener 2020].
* ↑ NacióDigital. «Jordi Borràs - Efectivament, això no és Suècia». [Consulta: 14 desembre 2023].
* ↑ Oller, Xavi. «atresplayer posa data a '¿A qué estás esperando?', de les novel·les de Megan Maxwell», 26-09-2024. [Consulta: 1r novembre 2024].
* ↑ Piquer, Eva. «Anna Moliner canta les seves paraules», 28-12-2014. [Consulta: 11 juliol 2020].

## Enllaços externs

* Perfil d'Anna Moliner a SensaCine
# Fantasia per a violoncel i orquestra (Weinberg)

La Fantasia per a violoncel i orquestra, op. 52, va ser composta per Mieczysław Weinberg entre el 1951 i el 1953. Es va estrenar a Moscou en una versió per a violoncel i piano, elaborada pel compositor el 23 de novembre de 1953, amb Danil Xafran al violoncel i Nina Musinian al piano.

## Moviments

* I. Adagio – Andante leggiero – Adagio
* II. Allegro con fuoco – Cadenza (Lento)
* III. Andantino leggiero – Adagio

## Enregistraments

* 1970: Al·la Vassilieva (violoncel), Orquestra de Cambra de Moscou, Rudolf Barxai (director), Melodiya
* 1997: Mark Drobinsky (violoncel) Orquestra cinematogràfica estatal, Walter Mnatsakanov (director), Russian Disc
* 2005: Claes Gunnarsson (violoncel), Orquestra Simfònica de Göteborg, Thord Svedlund (director), Chandos
* 2020: Raphael Wallfisch (violoncel), Kristiansand Symphony Orchestra, Lukasz Borowicz (director), CPO

## Referències

* ↑ Fanning, David. «Ressenya del disc» (en anglès). Chandos. [Consulta: 14 maig 2020].
* ↑ Hakobian, Levon. Music of the Soviet Era: 1917-1991. Taylor & Francis, 25 novembre 2016, p. 467. ISBN 978-1-317-09186-8.
* ↑ Torres, Claude. «Discografia de Weinberg» (en anglès). musiques-regenerees.fr. [Consulta: 4 juliol 2020].
# The Marriage

The Marriage (en anglès, El casament, també estrenada en txec com a Ženitba) és una òpera còmica en dos actes amb música de Bohuslav Martinů i llibret del mateix compositor, basat en l'obra de teatre homònima de Nikolai Gógol. L'òpera va ser un encàrrec de la televisió NBC, i l'NBC Opera Theatre va interpretar l'estrena mundial de l'obra al seu programa de televisió NBC TV Opera Theatre per a una retransmissió nacional als Estats Units el 2 de juliol de 1953. L'òpera ha estat posteriorment adaptada per a l'escenari, i es va estrenar una producció teatral en viu el 31 de març de 1954, a la Staatsoper d'Hamburg, Alemanya, on va ser dirigida per Horst Stein. Una versió revisada de l'òpera es va estrenar al Teatre de Bonn el 21 de setembre de 1989 amb la direcció d'Udo Zimmermann.

## Personatges

| Personatge | Tessitura | Repartiment de l'estrena, 2 de juliol de 1953 (Director: Peter Herman Adler) |
| Podkolyosin, un oficial governamental i solterón | baríton | Donald Gramm |
| Agafya, filla d'un comerciant i solterona | soprano | Sonia Stollin |
| Kokhkaryov, amic de Podkolyosin | tenor | Michael Pollock |
| Fyokla Ivanovna, una casamentera | mezzosoprano | Winifred Heidt |
| Arina, tia d'Agafya | contralto | Ruth Kobart |
| Ivan, un oficial governamental | baix | Lloyd Harris |
| Anuchkin, un oficial de l'exèrcit retirat | tenor | Andrew McKinley |
| Zhevakin, un oficial de l'armada retirat | tenor | Robert Holland |
| Stepan, criat de Podkolyosin | paper parlat | Leon Lishner |
| Dunyashka, donzella d'Agafya i Arina | paper parlat | Anne Pitoniak |

## Enregistrament

* Václav Nosek dirigint l'Orquestra de l'Òpera Janáček de Brno, Supraphon SU-33792.

## Referències

* ↑ «Martinu, Bohuslav "The Marriage" (1952)». www.boosey.com.
* ↑ Olin Downes. «MARTINU'S OPERA SCORES IN TV BOW; ' The Marriage,' Based on Play by Gogol, Offered by N.B.C. in Excellent Production». The New York Times, 08-02-1953.