OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Imam dvije mame i dva tate

Imam dvije mame i dva tate (en croat "tinc dues mares i dos pares") és una pel·lícula dramàtica iugoslava del 1968 dirigida pel croat Krešo Golik. Fou produït per la Filmska Radna Zajednica (FRZ) i Jadran Film i rodat a Zagreb.
El 1999 una enquesta de crítics de cinema croats la van considerar una de les millors pel·lícules croates que mai s'havien fet.

## Sinopsi

Després de divorciar-se, dos ex-pares organitzen una mena de família extensa: Zoran, el fill adolescent, viu amb el seu pare i la seva nova esposa, una bella jove que recentment també s'ha convertit en mare; el seu fill petit, Duro, viu amb la seva mare i el seu nou marit, un flautista, pare del petit Drasko. Els dos nois intercanvien la família diumenge: Zoran va a dinar amb la seva mare, Duro va al seu pare al seu lloc. Els llaços entre els dos grups familiars són cada cop més complexos i inextricables.

## Repartiment

* Mia Oremović... Primera mare
* Relja Bašić... primer pare
* Fabijan Šovagović... Pare de Drugo
* Vera Čukić.. mare de Drugo
* Davor Radolfi... Djuro
* Igor Galo... Zoran
* Tomislav Žganec... Drasko

## Guardons

La pel·lícula va guanyar l'Arena d'Or a la millor actriu (Mia Oremović) i l'Arena d'Or a la millor fotografia (Ivica Rajković) al Festival de Cinema de Pula de 1968, els premis nacionals de cinema iugoslaus.

## Referències

* ↑ Imam dvije mame i dva tate a Filmski-programi.hr (croat)
* ↑ «"Tko pjeva, zlo ne misli" najbolji hrvatski film svih vremena!» (en croatian). Slobodna Dalmacija, 28-11-1999 [Consulta: 8 febrer 2013].
* ↑ «15. Festival igranog filma u Puli» (en croatian). Web archive. Pula Film Festival. Arxivat de l'original el 23 juliol 2011. [Consulta: 4 juny 2010].

## Enllaços externs

* Imam dvije mame i dva tate a YouTube
# García Álvarez de Toledo y Pimentel-Osorio

García Álvarez de Toledo y Pimentel - Osorio (Villafranca del Bierzo, Corona de Castella, 29 d'agost de 1514 - Regne de Nàpols, 31 de maig de 1578) fou militar i polític castellà, quart marquès de Villafranca del Bierzo, duc de Fernandina i Gran d'Espanya.

## Biografia

Era fill de Pedro Álvarez de Toledo y Zúñiga, virrei de Nàpols i Juana Pimentel, segona marquesa de Villafranca, i net de Fadrique Álvarez de Toledo y Enríquez de Quiñones, segon Duc d'Alba.
Va començar servint a les ordres d'Andrea Doria a les galeres de Nàpols, essent amo de dos vaixells. El 1535 ja era general de sis galeres i es va distingir a les batalles de la Goleta, Tunis, Alger, Sfax, Calibria i Mebredia, on se li va concedir el títol de Capità General de les Galeres de Nàpols. Va ser Capità General de l'expedició a Grècia i Capità General del Mar, títol que se li va donar el 1544 després de derrotar el pirata Khair ed-Din Barba-rossa.
També va lluitar a les ordres del seu cosí Fernando Álvarez, duc d'Alba, a les guerres de Flandes.
Fou el Virrei de Catalunya entre el 29 de novembre de 1558 i el 1564, on va potenciar la producció militar de les drassanes barcelonines i va impulsar la fortificació de tot el litoral del Principat, sense descuidar la frontera amb França (convulsionada per les seves guerres de religió). També va tenir els càrrecs de Coronel General de la Infanteria del Regne de Nàpols, i va deixar Catalunya en ser nomenat nou virrei de Sicilia (1564- 1566). La conquesta del Penyal de Vélez el 1564, empresa considerada irrealitzable, i el socors a l'illa de Malta li van valer la concessió, per part de Felip II de Castella, del Ducat de Fernandina i el Principat de Montalbán el 24 de desembre de 1569.

## Família

Es va casar a Nàpols, el 5 d'abril de 1536 amb Vittoria Colonna, filla d'Ascanio Colonna, segon Duc de Paliano, i de Juana d'Aragó. Fills:
* Pedro Álvarez de Toledo i Colonna, V Marquès de Vilafranca i Gran d'Espanya
* María de Toledo, dona de Don Fadrique Álvarez de Toledo, IV Duque de Alba
* Juana de Toledo, casada amb Bernardino Pimentel, III Marquès de Távara
* Elionor de Toledo, esposa del seu cosí Cosme I de Mèdici, gran duc de la Toscana
* Anna de Toledo, casada amb Gómez Dávila, III Marquès de Velada
* Inés de Toledo, dona de Juan Pacheco, II Marquès de Cerralbo.
* Delia de Toledo, dona de Gómez Suárez de Figueroa, barón de Gaypuli.

## Referències

* ↑ «García Álvarez de Toledo y Pimentel-Osorio». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 Diccionari d'Història de Catalunya; ed. 62; Barcelona; 1998; ISBN 84-297-3521-6; p. 36
* 1 2 Biblioteca Maritima Española (en castellà). Editorial MAXTOR, p. Tom 2, p.540. ISBN 8497615115.
* ↑ «Marques de Villafranca del Bierzo» (en castellà). Grandes de España.org. [Consulta: 8 maig 2011].
# Mare de Déu de la Mercè de Cirera

Mare de Déu de la Mercè de Cirera és una capella del mas cal Cirera, al municipi de Borredà (Berguedà), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Petit oratori independent situat al mig del camp. Està tot construït de pedra amb una teulada a dues aigües. Presenta una porta de fusta amb llinda conopial que sembla construïda posteriorment de la mateixa manera que l'òcul situat sobre la porta. L'òcul i la porta són de carreus de pedra picada; els paraments de pedra irregular, amb els angles de pedra més treballada.
El presbiteri, de forma quadrada, està situat a llevant; la porta d'accés es va obrir a ponent i té una llinda amb la data de la construcció al mig, 1777, sota l'escut de la família Cirera.

## Història

El lloc de Cirera està documentat des de l'any 905 com a "villa que dicunt Cereisa" esmentat com un dels límits de l'església de Sant Jaume de Frontanyà. A partir del segle xv es documenta la família Cirera, pagesos, que esdevenen una de les famílies més riques del terme parroquial de Santa Maria de Borredà entre els segles XVII i XIX. La masia tenia, a més de la capella pròpia, un molí fariner i una gran casa a la plaça del Padró de Borredà. La masia fou enderrocada a la dècada dels setanta del segle xx.
La Capella inicià el seu procés de deteriorament als anys cinquanta del segle XX quan la masia de cal Cirera va quedar deshabitada, i la teulada va acabar esfondrada. Actualment l'edifici s'utilitza com a estable.

## Enllaços externs

* Catalunya Medieval: conté imatges significatives.

## Referències

* ↑ «Capella de la Mercè». Patrimoni Gencat Arquitectura. Departament de Cultura. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2016].
* 1 2 «Mare de Déu de la Mercè del mas Cirera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2016].
* ↑ Ballo, R; Tañá, M.. «Capella de la Mercè – Borredà / Berguedà». Catalunya Medieval. [Consulta: 23 setembre 2016].
# Kraljeva završnica

Kraljeva završnica (Joc final del rei) és una pel·lícula croata-iugoslava del 1987 escrita i dirigida per Živorad Tomić.

## Sinopsi

Branko Kralj, pare de família i home de negocis aficionat als escacs, veu com el matrimoni amb l’atractiva Visnja trontolla i busca una amant. En un viatge en tren deixa la seva dona per jugar als escacs en un compartiment llunyà, cosa que aprofiten tres homes per aprofitar-se d'ell.

## Repartiment

* Irfan Mensur - Branko Kralj
* Ena Begović - Višnja Kralj
* Vladislava Milosavljević - Irena
* Milan Štrljić - Inspektor
* Bogdan Diklić - Božo
* Ivo Gregurević - Prodavac pića u vozu
* Zdenko Jelčić - Kondukter
* Vlatko Dulić - Konobar
* Zvonimir Torjanac - Psihijatar
* Mirjana Majurec - Sekretarica
* Franjo Majetić - Prvi šahista
* Ivo Fici - Drugi šahista
* Ilija Ivezić - Temelj

## Referències

* ↑ «Kraljeva završnica» (en croat). Baza HR kinematografije. Croatian Film Association. [Consulta: 22 gener 2021].

## Bibliografia

* Radić, Damir (28 June 2001). «Puka žanrovska priča» [A mere genre story]. Vijenachr (191) (Matica hrvatska).
* Velisavljević, Ivan «Žanrovski model filmova Živorada Tomića» (en croat). Hrvatski Filmski Ljetopis. Croatian Film Association [Zagreb], vol. 18, 72, 2012, pàg. 78–92.
# Garray

Garray és un municipi de la província de Sòria, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Dintre del seu terme municipal s'hi troben les restes arqueològiques de la ciutat celtibera de Numància.
Durant la primera part de la guerra civil espanyola, l'aeròdrom de Saragossa va ser la base d'una de les unitats de Savoia-Marchetti SM.81 de l'Aviació Legionària, que va participar en la batalla de Madrid, i duent a terme el bombardeig de Durango i el Bombardeig de Lleida en 1937.
El 9 d'abril de 2012 Garray va aparèixer a tots els mitjans de comunicació espanyols perquè Felipe Juan Froilán, net de l'aleshores rei d'Espanya, Joan Carles I, es va disparar a si mateix, accidentalment, ferint-se al peu esquerra, a la finca que la seva família paterna tenia al municipi. Felipe es va disparar un cartutx de perdigons amb una escopeta del calibre 36, mitjançant la qual estava realitzant pràctiques de tir. El seu pare va haver de comparèixer davant la Guàrdia Civil, ja que la legislació espanyola no permet l'ús d'armes de foc a menors de 14 anys, com era el cas de Felipe en aquell moment. La jutgessa va arxivar la causa contra Jaime de Marichalar, al no apreciar imprudència greu. No obstant, va obrir un judici de faltes per aquests fets.

## Referències

* ↑ «Provincia de Soria (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 5 març 2021].
* ↑ Mattioli, Marco. Savoia-Marchetti S.79 Sparviero Bomber Units (en anglès). Bloomsbury Publishing, 2017. ISBN 1472818857.
* ↑ ABC
* ↑ Jaime de Marichalar declaró ayer ante la Guardia Civil de Soria en ABC (15 de abril de 2012)
* ↑ Archivo causa
# Batalla de Badajoz

La batalla de Badajoz fou una batalla ocorreguda a l'agost de 1936 durant la Guerra civil espanyola.

## Antecedents

L'estiu de 1936, uns 10.000 soldats de tropes regulars de l'Exèrcit d'Àfrica van ser transportats en ponts aeris alemanys i italians al sud d'Espanya superant l'Estret de Gibraltar. El bàndol revoltat es va reunir a Sevilla i l'1 d'agost el general Francisco Franco va ordenar dirigir-se cap al nord per enllaçar amb les forces del general Mola.
Dirigits pel coronel Asensio i el comandant Castejón, el bàndol nacional es va dirigir cap al nord amb un destacament motoritzat, parant per bombardejar i capturar poblacions frontereres. El 10 d'agost, el tinent coronel Juan Yagüe va arribar per agafar el comandament a prop de Mèrida, i el bàndol revoltat havia assegurat 300 km de la frontera amb Portugal. Mèrida va caure després d'una dura lluita en les ribes del Guadiana a mans de la columna de Tella, deixant a la veïna Badajoz aïllada i com l'última posició de la República a la frontera. Yagüe va marxar cap a Badajoz amb 2.250 legionaris, 750 regulars marroquins i cinc bateries, deixant al comandant Tella enrere per mantenir Mèrida.
Dins de la ciutat-fortalesa, el coronel Ildefons Puigdendolas dirigia a uns 6.000 milicians republicans. Quan l'exèrcit revoltat s'apropava, un grup de guàrdies civils va intentar desertar al bàndol revoltat. Puigdendolas va aixafar la revolta, però va minar la confiança dels seus homes.

## Batalla

El 13 d'agost de 1936 els rebels van prendre posicions pròximes a la ciutat, ocupant Badajoz l'endemà. Aproximadament 4.000 milicians, havien instal·lat ametralladores damunt les antigues muralles de la ciutat i van aixecar barricades als antics portals. Els enginyers rebels van dinamitar una d'aquestes portes per poder atacar els defensors per la rereguarda. En vint segons els nacionals van tenir més de 100 baixes, però aconseguiren ocupar la ciutat.

## Conseqüències

El 14 d'agost al matí, Puigdendolas i altres caps polítics i militars van fugir a Portugal. La derrota republicana va comportar que el bàndol nacional pogués unir les àrees controlades al nord, i les controlades a la zona sud. Després de la batalla, hi va haver una gran repressió contra els republicans, la massacre de Badajoz: s'hi comptaren uns dos mil afusellaments.

## Referències

* ↑ Thomas, Hugh. La guerra civil española: 1936-1939 (en castellà). 9a ed.. Grijalbo, 1985, p. 405. ISBN 8425306930.
* ↑ Jackson, Gabriel. BREVE HISTORIA DE LA GUERRA CIVIL ESPAÑOLA (en castellà). Colección/80. Barcelona: Ediciones Grijalbo, s.a., 1986, p. 55. ISBN 8425318378.
# Zara Rutherford

Zara Rutherford (Brussel·les, 5 de juliol de 2002) és una aviadora belgobritànica. Es féu conéixer internacionalment durant el 2022 ja que esdevingué la pilot més jove que haja pegat la volta al món en solitari i alhora la primera dona en realitzar-ho a bord d'un ultralleuger. El seu viatge va començar a la ciutat belga de Kortrijk el 18 d'agost del 2021, i es va finalitzar el 20 de gener del 2022 tornant a la mateixa ciutat.

## Referències

* ↑ «Une pilote de 19 ans devient la plus jeune femme à faire un tour du monde en solo», 20-01-2022. [Consulta: 20 gener 2022]. Arxivat 2022-01-20 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2022-01-20. [Consulta: 20 gener 2022].
# Pad Italije

Pad Italije (en croat La caiguda d'Itàlia) és una pel·lícula iugoslava de guerra del 1981 dirigida per Lordan Zafranović.
Va guanyar el Velika zlatna arena a la millor pel·lícula al Festival de Cinema de Pula de 1981.

## Sinopsi

A l'illa de Dalmàcia, el comandant partisà Davorin (Danijel Olbricki) liquida, segons les directrius del partit, l'amic i camarada immoral Nika (Frano Lasić) i la seva amant, la col·laboradora italiana Krasna (Snežana Savić). Després es casa amb la bella Veronika (Ena Begović), filla d'un home ric local. Gràcies a la negligència de Davorin, nazis, ústaixes i txetniks van desembarcar a l'illa després de la capitulació italiana.
La caiguda d'Itàlia mobilitza exèrcits, provoca pànic, escaramusses, crueltat, venjança. Tot això deixa empremtes profundes a la ciutat insular. El comandant d'un destacament partisà, una mena d'ascètic revolucionari, dedicat a la lluita, les decisions i les actituds coherents, cau en el parany de l'amor d'una noia el pare de la qual és terratinent i traïdor. A partir d'aquest moment, identificarà l'amor i la llibertat, i com a lluitador i revolucionari serà cada cop més feble. El seu germà petit, que va créixer durant la revolució, jutjarà el comportament irresponsable del seu germà gran.

## Repartiment

* Daniel Olbrychski com a Davorin
* Ena Begović com a Veronika
* Gorica Popović as Božica
* Mirjana Karanović com a Mara
* Dragan Maksimović com a Rafo
* Miodrag Krivokapić com a Andro
* Dušan Janićijević com a Ljubo
* Ljiljana Krstić as Antica
* Bata Živojinović com a Grgo Kusturin
* Frano Lasić com a Niko
* Snežana Savić com a Krasna
* Igor Hajdarhodžić com a Lovre

## Reconeixements

Va obtenir el primer premi a la III edició de la Mostra de València juntament amb Arais min kasab/Poupées de roseau de Jillali Ferhati.

## Referències

* ↑ «28. Festival igranog filma u Puli» (en croatian). Pula Film Festival. [Consulta: 21 maig 2010].
* ↑ «Пад Италије (1981)». Arxivat de l'original el 2021-01-16. [Consulta: 21 gener 2021].
* ↑ Pad Italije, Приступљено 17. 4. 2013.
* ↑ Los filmes yugoslavo y marroquí ganaron la Mostra del Mediterráneo, ABC, 12 d'octubre de 1982

## Enllaços externs

* The Fall of Italy a Filmski-Programi.hr (croat)
# Església parroquial de Sant Pere (Rellinars)

L'Església parroquial de Sant Pere és un edifici del municipi de Rellinars (Vallès Occidental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de planta rectangular del qual d'una nau coberta amb voltes de mocador i capelles laterals entre els contraforts.
Les obertures són poques i senzilles i estan ubicades a la capçalera. L'aparell és de paredat i als laterals les parets es troben arrebossades.
A l'interior de l'església, s'aprecia un estil de reminiscències neoclàssiques amb barreja autòctona que es dona a la majoria d'edificis religiosos de tipologia popular.
A cada tram ce la volta i en l'espai lateral hi ha un vitrall menys en el primer. A la línia d'imposta hi ha una motllura ressaltada i a partir d' ella per sota, s'obren les arcades laterals que comuniquen la nau central amb les capelles laterals, que no estan comunicades entre si. Són arcades de mig punt i pilars adossats, per remarcar-les presenten un ressalt de pintura d'un altre color.
Totes les estructures i solucions utilitzades són senzilles i populars. L' absis és rodó semblant a una gran fornícula.
Portada classicista de pedra. De línies senzilles i rectes, presenta un coronament de frontó triangular de motllures treballades. Sobre la porta hi ha una petita fornícula que conté el Sant titular. Al damunt hi ha un ull de bou amb un quadrifoli calat.
Campanar
S'aixeca al costat esquerre de l'església i és d'espadanya, tot i que de nova factura. Està fet amb maó vist i presenta dues obertures per les campanes, entre pilars, amb arc rodó fet de maons a sardinell. La part superior té un acabament de teuladet amb voladís. Al mig del teuladet s'aixeca una creu.

## Història

L'actual església parroquial de Rellinars està ubicada en el lloc anomenat Coll d'Horta, dins del principal nucli de població de "El Racó", el qual es coneix com a poble de Rellinars.
L'obra moderna data dels voltants de 1835.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 «Església parroquial de Sant Pere». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 novembre 2015].
# Garsenda de Forcalquier

Garsenda de Forcalquier o de Sabran (~1180 - ~1242) va ser comtessa de Forcalquier de 1209 a 1222 i comtessa de Provença per matrimoni. Era filla de Rainon de Sabran, senyor del Caylar i d'Ansouis, i de Garsenda de Forcalquier, i neta de Guillem IV de Forcalquier.
Quan tenia tretze anys, el seu avi i el seu besoncle van ser obligats de signar el tractat d'Aix, que estipulava que Garsenda seria l'hereva del comtat de Forcalquier i es casaria amb Alfons II de Provença, segon fill del rei Alfons el Cast, destinat a ser comte de Provença.
Es va casar amb ell poc després, el juliol de 1193 a Ais de Provença, i va ser la mare de:
* Ramon Berenguer V (1198 -1245), comte de Provença i de Forcalquier
* Garsenda de Forcalquier, casada amb Guillem II de Montcada, vescomte de Bearn
El 1209, el seu marit i el seu avi van morir. La tutela de Ramon Berenguer V va ser assegurada pel rei catalanoaragonès Pere el Catòlic, que va delegar la regència del comtat al seu oncle Sanç. El 1213, Pere va morir en la batalla de Muret, Sanç es va encarregar de la regència d'Aragó i va deixar la de Provença al seu fill Nunó Sanç I de Rosselló i Cerdanya. Van esclatar dissensions al si dels catalans de Provença, entre els partidaris de Garsenda i els de Nunó, que semblava voler desposseir el jove comte per prendre'n el seu lloc. La noblesa provençal ho va aprofitar per agitar-se. Va prendre finalment el partit de Garsenda, va desposseir Nunó, i van col·locar Ramon Berenguer sota la tutela de la seva mare; crearen un consell de regència.
El 1220, Guillem de Sabran, un nebot del comte Guillem IV de Forcalquier, que reivindicava el comtat del seu oncle i havia aprofitat els trastorns per apoderar-se de la regió de Sisteron, fou neutralitzat, gràcies a un arbitratge de l'arquebisbe d'Ais de Provença.
El 1222, la posició de Ramon Berenguer va quedar sòlidament assegurada, i Garsenda li va cedir el comtat de Forcalquier. Es va retirar el 1225 a l'abadia de la Celle, prop de Brignoles, on va morir el 1242 amb uns 80 anys.

## La trobairitz Garsenda de Proensa o comtessa Garsenda

La vida del trobador Elias de Barjols es refereix a una trobairitz anomenada "la comtessa Garsenda, dona d'aquell que era germà del rei d'Aragó". Encara que no hi ha certesa que la identitat de la reconeguda trobairitz sigui la de Garsenda de Sabran, es considera més que possible.
Se'n conserva una sola estrofa en dos manuscrits, en un com a anònima i, en l'altre, atribuïda a la "comtessa de Proessa" (Vos que·m semblatz dels corals amadors). L'estrofa té una resposta atribuïda a Gui de Cavalhon, la vida del qual el fa amant de la comtessa.
Ella fou la trobairitz de més alt rang. Garsenda es convertí en la cort d'Alfons II en dama protectora de poetes, i alguns trobadors (Ramon Vidal) la lloen pel seu mecenatge.

## Bibliografia

* Foundation for Medieval Genealogy: comtes de Forcalquier.
* Edouard Baratier, Histoire de la Provence, Tolosa, 1990, ISBN 2-7089-1649-1.
# Batalla de Baekgang

La batalla de Baekgang, també coneguda com la batalla de Hakusukinoe (白村江の戦い Hakusuki-no-e no Tatakai o Hakusonkō no Tatakai) fou una batalla lluitada entre el 27 i el 28 d'agost del 663 entre les forces del regne coreà de Baekje i el seu aliat, el Japó del Període Yamato, contra l'aliança de les forces del regne de Silla i la Xina de la Dinastia Tang.

## Antecedents

En 660, la península de Corea estava dividida en tres regnes, Baekje, Silla i Koguryö, que havien lluitat des del segle i entre si pel control de la península, i Goguryeo a més havia participat en guerres constants amb les dinasties xineses Sui i Tang. Si bé els tres regnes coreans no eren enemics perpetus, les seves aliances amb freqüència canvien.

## Batalla

Amb l'ocupació de Silla per la Dinastia Tang, el Japó del Període Yamato va enviar una flota amb 40000 homes en suport de Baekje, i intentant desembarcar a la desembocadura del riu Geum, la va trobar bloquejada per una flota de Silla i Tang, que tot i una clara inferioritat numèrica van aguantar dos dies d'atacs, i el segon dia van llençar un contraatac pel flanc que va encerclar la flota enemiga i que els va donar una victòria decisiva.

## Conseqüències

La victòria va forçar a la retirada japonesa de Corea i que ha suposat la derrota més important del Japó premodern.

## Referències

* ↑ Shin, Harry. A Brief History of Korea (en anglès). vol.1. Ewha Womans University Press, 2005. ISBN 8973006193.
* 1 2 Grant, R.C.. Battle at Sea: 3000 years of naval warfare (en anglès). Dorling Kindersley Ltd, 2010, p. 54. ISBN 140533505X.
# Zaverkh

Zaverkh (en rus: Заверх) és un poble (un khútor) de l'óblast de Kursk, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 24 habitants. Pertany al districte de Kastórnoie.

## Referències

* ↑ «Общая Информация о районе». Официальный сайт Администрации Касторенского района. Arxivat de l'original el 2020-06-18. [Consulta: 3 desembre 2019].
# Estàtua de Sekhmet

L'estàtua de Sekhmet /ˈsɛkˌmɛt/, que actualment s'exposa a la Galeria de l'Antic Egipte del Museu Reial d'Ontario (ROM), és una escultura de mida natural d'una de les més antigues divinitats egípcies conegudes. El seu nom deriva de la paraula egípcia “sekhem” (“poder”) i és sovint traduït com el “Potent”. Representat com una dona amb el cap de lleona - de vegades amb l'afegit d'un disc solar i l'ureu serp per damunt del seu cap-, Sekhmet era la deessa egípcia de la guerra que es creia protectora de Ma'a (equilibri o justícia) i del poble egipci. També s'associa amb el guariment i la medicina, i els seus sacerdots van ser coneguts per ensenyar metges i cirurgians de gran nivell.
L'adquisició d'aquesta peça d'art egípcia va ser possible pel suport de la Fundació Louise Hawley Stone. Actualment és un dels objectes icònics del museu. La datació de l'estàtua la situa en els temps de la 18a dinastia (Regne Nou), cap al 1360 aC, durant el regnat del faraó Amenofis III, avi de Tutankamon, i es creu que prové del Temple de Mut a Karnak, Egipte. El Temple de Mut és conegut per la seva gran quantitat d'estàtues de Sekhmet, que es compten per centenars. Sekhmet és representat sovint amb una flor de lotus (simbolitzant l'Alt Egipte, el sol, la creació, i el renaixement) a la seva mà dreta, i un ankh (també conegut com la clau de vida, que simbolitza la vida eterna) a la seva mà esquerra. L'estàtua està tallada i polida en granit i representa la deessa en posició asseguda portant un ankh a la seva mà esquerra, i té una alçada d'aproximadament 184 cm.
La col·lecció egípcia del Museu Reial d'Ontario compta amb uns 25.000 objectes.

## Referències

* ↑ «Sekhmet». A: Dictionary.com. Random House, 2013.
* 1 2 3 4 Royal Ontario Museum.
* 1 2 "Gods of Ancient Egypt: Sekhmet" Arxivat 2006-03-04 a Wayback Machine..
* 1 2 El Adl, Omar.
* ↑ "Sekhmet, Ancient Egyptian Sun Goddess" Arxivat 2013-03-07 a Wayback Machine.
* ↑ "Brooklyn Museum: Features: Mut Precinct".
* ↑ "Egyptian Symbols and Definitions".