OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# William Stevenson

William Stevenson (Chicago, 25 d'octubre de 1900 - Fort Myers, 2 d'abril de 1985) va ser un atleta estatunidenc, especialista en els 400 metres, que va competir durant la dècada de 1920. Posteriorment fou advocat i diplomàtic.
Nascut a Chicago, Illinois, Stevenson va guanyar els campionats de l'AAU de les 400 iardes el 1921. Va estudiar a la Phillips Academy i a la Universitat de Princeton, abans de guanyar la beca Rhodes que li va permetre estudiar dret a la Universitat d'Oxford.
El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on guanyà la medalla d'or en la prova dels 4x400 m relleus del programa d'atletisme. Formava equip amb Commodore Cochran, Alan Helffrich i Oliver MacDonald.
En tornar als Estats Units va exercir d'advocat assistent del districte sud de Nova York i el 1931 va fundar l'associació de dret de Nova York Debevoise, Stevenson, Plimpton and Page, ara coneguda com a Debevoise & Plimpton L.L.P. Durant la Segona Guerra Mundial conjuntament amb la seva dona Eleanor, va organitzar i administrar les operacions de la Creu Roja Americana a la Gran Bretanya, Nord d'Àfrica, Sicília i Itàlia. Ambdós foren guardonats amb l'Estrella de Bronze pel suport donat durant les operacions militars. Entre 1946 i 1960 fou director de l'Oberlin College.
El 1962 John F. Kennedy l'anomenà ambaixador a les Filipines, càrrec que conservà fins a 1965, quan passà a dirigir l'Aspen Institute d'Estudis Humanístics a Colorado.

## Millors marques

* 400 metres llisos. 48.3" (1921)

## Referències

* 1 2 3 «Bill Stevenson Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 1 de gener 2014. [Consulta: 17 octubre 2018].
* 1 2 3 Nova, Susan, "Manor is rich with history: Offer has been accepted to buy 5,300-peu-quadrat (490 m$^2$) home", news article in the Real Estate section of The Advocate of Stamford (daily newspaper), Friday, abril 20, 2007, pp R1, R4
* ↑ «Presidents of Oberlin College». Oberlin College Archives. Arxivat de l'original el 21 d’octubre 2013. [Consulta: 21 octubre 2013].
# David Gilbarg

David Gilbarg (Boston, 17 de setembre de 1918 - Palo Alto, 20 d'abril de 2001) va ser un matemàtic estatunidenc.
Nascut a Boston, va fer els estudis secundaris al City College de Nova York. Va estudiar matemàtiques a la universitat d'Indiana Bloomington en la qual es va doctorar el 1941 amb una tesi d'àlgebra sota la direcció d'Emil Artin. Durant la Segona Guerra Mundial va treballar en dinàmica de fluids al Institut Nacional d'Estàndards i Tecnologia i al Naval Ordnance Laboratory, retornant a Bloomington com professor ajudant en acabar la guerra. El 1957 va ser nomenat professor de la Universitat Stanford, en la qual va dirigir el departament de matemàtiques des de 1959 fins a 1970, convertint-lo en un dels departaments de matemàtiques més potent dels Estats Units. Es va retirar el 1989, però va continuar sent actiu fins a la seva mort el 2001.
Els seus treballs més notables van ser en hidrodinàmica i en equacions diferencials parcials. El seu llibre Elliptic Partial Differential Equations of Second Order (1977), escrit conjuntament amb el seu deixeble Neil Trudinger, és considerat l'obra definitiva sobre el tema i s'ha reeditat en nombroses ocasions.

## Referències

* ↑ Chang, 2011, p. 436.
* ↑ Hager, 2015, p. 2075.
* ↑ Greene, 2001, p. x.
* ↑ Royden, 1989, p. 270.
* ↑ Editors, 2008, p. 486.

## Bibliografia

* Chang, Sooyoung. Academic Genealogy of Mathematicians (en anglès). World Scientific, 2011. ISBN 978-981-4282-29-1.
* Editors «2008 Steele Prizes» (en anglès). Notices of the American Mathematical Society, Vol. 55, Num. 4, 2008, pàg. 486-490. ISSN: 0002-9920.
* Hager, Wili H. «Gilbarg». A: Hydraulicians in the USA 1800-2000 (en anglès). CRC Press, 2015, p. 2075. ISBN 978-1-138-02828-9.
* Royden, Halsey. «A History of Mathematics at Stanford». A: Peter L. Duren, Richard Askey, Uta C. Merzbach (eds.). A Century of Mathematics in America, Part II (en anglès). American Mathematical Society, 1989, p. 237-278. ISBN 978-0-8218-0130-9.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «David Gilbarg» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* Greene, Katie. «David Gilbarg, mathematics professor emeritus, dies at 82». Stanford University, 2001. Arxivat de l'original el 19 d’agost 2022. [Consulta: 19 novembre 2022]. (anglès)
# Yoriko Shōno

Yoriko Shōno (japonès: 笙野 頼子, Shōno Yoriko) és una escriptora japonesa. El seu nom real és Yoriko Ishikawa. Naixé a Yokkaichi i creixé a Ise. Estudià a la Universitat Ritsumeikan de Kyoto i començà a escriure als seus anys universitaris.

## Bibliografia (sel.)

* Nani mo Shitenai (1991) Premi Noma
* Ni Hyaku Kaiki (1994) Premi Mishima Yukio
* Time Slip Kombinat (1994) Premi Akutagawa.
* Gokuraku (1994)
* Haha no Hattatsu (1996)
* Yūkai Morimusume Ibun (2001)
* Suishōnai Seido (2003)

## Referències

* ↑ http://www.booksfromjapan.jp/authors/item/503-yoriko-shono Arxivat 2018-07-31 a Wayback Machine.
# Naim Qassem

Naim Qassem (àrab: نعيم قاسم, Naʿīm Qāsim; Kfar Fila, 1953) és un clergue i polític xiïta libanès, secretari general d'Hezbol·là.

## Biografia

Qassem va néixer en una família xiïta a Kfar Fila el 1953. Va estudiar teologia i el seu mestre va ser l'aiatol·là Mohammad Hussein Fadlallah. També va rebre una llicenciatura en química per la Universitat Libanesa.
Qassem va ser un dels fundadors del sindicat d'estudiants musulmans libanesos que es va crear a la dècada de 1970. Es va unir al moviment Amal quan estava encapçalat per l'imam Musa Sadr. Qassem va ser el cap de l'associació d'educació religiosa islàmica de 1974 a 1988. També va ser l'assessor de les escoles al-Mustafa. Llavors Qassem va participar en les activitats de fundació d'Hezbol·là i va esdevenir-ne el secretari general adjunt d'Hezbol·là el 1992.
Quan Mustafà Badreddine va substituir Imad Mughniyah com a cap de les activitats militars d'Hezbol·là el 2009, Qassem no el va recolzar, i va afavorir el seu parent Samir Shehade.
Qassem va publicar un llibre el 2006 titulat en anglès Hezbol·là: The Story from Within. L'1 d'agost de 2011, Qassem va assistir a una cerimònia per a la vuitena edició del seu llibre, on va declarar «ens han ofert milers de milions de dòlars per reconstruir el desfavorit sud del Líban a canvi de lliurar les nostres armes i aturar la feina de la resistència, però els vam dir que no necessitem [els seus diners] i que la resistència continuarà independentment de les conseqüències».
El 29 d'octubre de 2024 fou escollit secretari general d'Hezbol·là en substitució d'Hashem Safieddine, mort durant la Invasió israeliana del Líban el 3 d'octubre de 2024 en un atac aeri contra el quarter general d'intel·ligència de Hezbol·là en un búnquer subterrani a Dahieh quan assistia a una reunió amb alts membres de Hezbollah i Esmail Qaani, comandant de la Força Quds.

## Referències

* 1 2 «Hezbollah names Naim Qassem as new chief to replace Nasrallah» (en anglès). al Jazeera, 29-10-2024. [Consulta: 29 octubre 2024].
* 1 2 3 4 5 «Sayyed Nasrallah re-elected for another term» (en anglès). The Weekly Middle East Reporter, 2009. [Consulta: 24 setembre 2024].
* 1 2 3 4 Avon, Khatchadourian i Todd, 2012, p. 210.
* ↑ «Lebanon-Hizbullah.» (en anglès). The Daily Middle East Reporter, 2009. [Consulta: 24 setembre 2024].
* ↑ «Who's Breathing Down Hezbollah Leader's Neck?» (en anglès). Haaretz, 25-02-2013. [Consulta: 24 setembre 2024].
* ↑ «Learning from Its Mistakes: Charles Glass on Hizbullah» (en anglès). Charles Glass, 17-02-2006. Arxivat de l'original el 2013-11-04. [Consulta: 24 setembre 2024].
* ↑ «Hezbollah offered billions to disarm: Qassem» (en anglès). The Daily Star, 01-08-2011. Arxivat de l'original el 2012-10-08. [Consulta: 24 setembre 2024].
* ↑ By Michael CrowleyFalih Hassan, Eric Schmitt. «U.S. Strike in Iraq Kills Qassim Suleimani, Commander of Iranian Forces» (en anglès). New York Times, 03-01-2020. [Consulta: 7 octubre 2024].

## Bibliografia

* Avon, Dominique; Khatchadourian, Anaïs-Trissa; Todd, Jane Marie. Hezbollah: A History of the "Party of God" (en anglès). Harvard University Press, 2012. ISBN 978-0-674-06752-3.
# Diazotípia

La diazotipia (en anglès Whiteprint), és una tècnica utilitzada per a la reproducció de documents mitjançant un procés químic que utilitza components diazo. També es coneix com el procés "blue-line", ja que el resultat són línies blaves sobre un fons blanc. És un procés d'impressió per contacte que reprodueix amb exactitud l'original en grandària, però no pot reproduir els tons o colors continus.
Una impressió "blue-line" no és permanent i s'esvaeix si s'exposa a la llum durant setmanes o mesos, però una còpia d'un plànol que dura només alguns mesos és suficient en molts casos per a molts propòsits.

## Història

La sensibilitat a la llum de certs productes químics utilitzats ja era coneguda durant la dècada de 1890 i diversos processos d'impressió relacionats amb dits productes van ser patentats en aquella època. El procés de diazotípia va substituir al procés de cianotípia per a la reproducció de dibuixos d'avantprojectes d'arquitectura i enginyeria, perquè la tècnica era més simple i emprava menys productes químics tòxics.
En la parla enginyers, arquitectes i dibuixants, el plànol resultant del procés de còpia tenia tradicionalment el nom de Blueprint, derivat del color del fons de la tècnica de cianotípia, (la tècnica anterior del procés de còpies de plànols). Quan la diazotípia a força de compostos de diazo va canviar el color de fons al blanc, en els entorns tècnics, als països de parla anglesa, es va mantenir per tradició, el nom de Blueprint, encara que es va intentar canviar el nom de Blueprint a Whiteprint.

## Operació

S'introdueix l'original conjuntament amb el paper sensibilitzat dins d'uns corrons que els arrosseguen exposant-los pas a pas a una font de llum ultraviolada, normalment una làmpada de llum negra, duna forma similar a l'acció manual d'exposar tots dos papers fortament units, enmig de dos vidres directament a la llum solar.
El paper una vegada exposat se submergeix en una solució de revelador feta a base d'amoníac (o vapor d'amoníac) que deixa sobre les parts del paper no exposades a la llum un característic color violat fosc.

## Característiques

Un tènue olor d'amoníac i el to lleugerament morat del paper són les característiques principals d'una còpia de diazotípia. Les línies fosques de l'original queden com línies d'un color violeta fosc i els espais blancs d'un to blanc lleugerament violat. La part posterior dels plànols és d'un color crema que amb el pas del temps es va degradant i els doblecs queden d'un altre color.
El paper emprat en diazotípia està sensibilitzat a la llum ultraviolada

## Vegeu també

* Diatype
* Cianotípia
* Ozalid
* Copiadora heliogràfica
* Copiadora a l'alcohol

## Referències

* ↑ Sougez, Marie-Loup et al. Historia General de la Fotografía. Ediciones Cátedra, S.A., 2006. ISBN 84-376-2344-8.
* ↑ David L. Taylor. Blueprint Reading for Machine Trades. Cengage Learning, 2004, p. 3–. ISBN 1-4018-9998-6.

## Bibliografia

* Blacklow, Laura. (2000) New Dimensions in Photo Processes: a step by step manual. 3rd ed.
* Ware, M. (1999) Cyanotype: the history, science and art of photographic printing in Prussian blue. Science Museum, UK

## Enllaços externs

* Ministeri de cultura
# Batalla de Déols

La batalla de Déols va ser una batalla de l'antiga Roma esdevinguda a la Gàl·lia en el segle v, possiblement el 469(o potser el 470 o el 471).
Els bretons (no se sap si d'Armòrica o de l'actual Gran Bretanya) i el seu rei Riothamus, aliat de l'Imperi Romà d'Occident i amic de Sidoni Apol·linar amb 12.000 homes (segons el testimoniatge de Jordanes) es van enfrontar als visigots d'Euric després de la crida de l'emperador Procopi Antemi per defensar Aquitània.
No obstant això, els bretons van ser derrotats a Déols (a la rodalia de Châteauroux) sense ser capaços de connectar amb els seus federats, els francs de Khilderic I i el comte Pau, successor amb Afrani Siagri del general Egidi. Pau i els francs van poder mantenir Tours i Bourges.

## Referències

* ↑ De re militari
* ↑ Jordanes. De origine actibusque Getarum ('L'origen i fets dels gots') LXII
* ↑ Gregori de Tours. Historia Francorum, II, 18
# Mirmídon

Mirmídon (en grec antic: Μυρμιδών) era, a la mitologia grega, l'avantpassat i l'heroi epònim dels mirmídons, un poble de Tessàlia, que Aquil·les va conduir a la guerra de Troia.
Era fill de Zeus i d'Eurimedusa, una filla de Clítor, rei d'Arcàdia. Va tenir dos fills, Àctor i Àntif, que al seu torn van tenir fills, amb Pisídice, una de les filles d'Èol. A través de la seva filla Eupolèmia era avi de l'argonauta Etàlides. En parla Apol·lodor a la Biblioteca.

## Referències

* ↑ Apol·lodor. Biblioteca, I, 7, 4
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 369. ISBN 9788496061972.
# Diego de Aguilera y Gamboa

Diego de Aguilera y Gamboa (Olías del Rey, 1606 - Espanya, abans de 1667) fou un militar espanyol, governador de Puerto Rico de 1649 fins 1655. Fou cavaller de la orde de Sant Jaume, amb experiència militar a Flandes i Itàlia. Es va casar amb Elena Menéndez de Valdés de Lugo, filla del militar Alonso Menéndez de Valdés i neta del també governador de Puerto Rico Diego Menéndez de Valdés (1582-1593). Entre 1654 i 1664 se li va fer un procés inquisitorial, acusat de proferir «paraules malsonants, impies i blasfèmies hereticals», que va ser utilitzat per l'elit de Puerto Rico en les seves disputes per exercir el poder econòmic i polític en la colònia. Va fer testament el 1666 i va morir a Espanya abans de 1667.

## Referències

* ↑ Pablo Gil-Loyzaga. Cuatro siglos en Puerto Rico. Editorial Visión Libros, 2007, p. 84-89. ISBN 978-84-9821-781-0.
* ↑ Caamaño-Dones, Josué. «Palabras malsonantes, impías y blasfemias hereticales en Puerto Rico: El proceso inquisitorial contra el gobernador Don Diego de Aguilera y Gamboa, 1654-1664» (en castellà), 2007. Arxivat de l'original el 2017-10-21. [Consulta: 21 octubre 2017].
* ↑ Cahoon, Ben. «Puerto Rico - Governors, Captain-generals». [Consulta: 21 octubre 2017].
# Miquel Mai i Ça Rovira

Miquel Mai i Ça Rovira fou un polític català, que exercí de vicecanceller de la Corona d'Aragó des de 1533 fins a la seva mort.

## Biografia

Nascut a Tremp, fou el fill del regent la cancelleria de Joan Mai II i d'Elisabet Ça Rovira. El seu avi, Joan Mai I, també fou regent de la cancelleria, i el seu besavi, Ramon Mai, mestre de medicina al municipi de Tremp. Dels seus germans, Climent esdevingué abat del Monestir de Santa Maria de Ripoll i Joan del Monestir de Sant Benet de Bages. Doctorat en Dret, fou regent la cancelleria de Sardenya entre 1512 i 1517, i posteriorment del Consell d'Aragó entre 1519 i 1533. El 1528 fou nomenat ambaixador a Roma, prop del Vaticà, i organitzà a Bolonya la coronació de Carles I d'Aragó a mans del papa Climent VII. El 1533 inicià el càrrec de vicecanceller de la Corona d'Aragó, mandat que finalitzà amb la seva mort l'any 1546 a Madrid. Durant l'exercici del mandat, acompanyà el rei a Tunis el 1535, participà a les Corts de Montsó de 1542, que prorrogà, i presencià a Barcelona l'entrevista entre els consellers reials i el duc d'Alba sobre el programa de fortificacions de la ciutat.
A nivell cultural es vinculà de jove amb humanistes de renom, com Martí Ivarra, que el 1514 li dedicà un epigrama i el 1522 la segona edició barcelonina del vocabulari d'Elio Antonio de Nebrija. Així mateix, també participà amb el petit cercle d'erasmisme a Barcelona i esdevingué una de les figures clau d'aquest corrent ideològic a la cort reial, juntament amb Mercurino Gattinara. Comptà amb una vasta formació humanística d'arrel italiana, que es plasmà en una biblioteca personal de més de 1.800 obres impreses i 400 de manuscrites, en la que hi figuraren obres d'autors clàssics, italians i francesos però també d'Erasme de Rotterdam, algunes d'elles ja prohibides en aquell temps. També deixà en herència un gran nombre d'antiguitats al palau de Barcelona, que fou després casa dels Pinós. El catedràtic de Barcelona Rafael Mambla li dedicà l'obra Dialectica (1540), i l'arquebisbe de Tarragona Antoni Agustí Emendationum... (1543).

## Referències

* 1 2 3 «Miquel Mai i Ça Rovira». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Bellsolell Martínez, 2011, p. 21.

## Bibliografia

* Bellsolell Martínez, Joan «Notícies sobre Miquel Mai, el seu retrat i la decoració artística del seu casal barceloní». Locus Amoenus, 10, 2009, pàg. 103-111.
* Bellsolell Martínez, Joan. Miquel Mai (ca. 1480-1546). Art i cultura a la cort de Carles V. Universitat de Girona. Departament d'Història i Història de l'Art (tesi doctoral), 2011.

## Enllaços externs

* «Miquel Mai i de Sa Rovira». Repertori de col·leccionistes i col·leccions d'Art i Arqueologia de Catalunya. Institut d'Estudis Catalans.
# Joëlle Numainville

Joëlle Numainville (Laval, Quebec, 20 de novembre de 1987) és una ciclista canadenca professional des del 2007 i actualment a l'equip Cylance. Ha aconseguit una medalla d'or als Campionats Panamericans en ruta, així com diferents campionats nacionals tant en ruta com en contrarellotge.

## Palmarès

* 2009
** Campiona Panamericana en Ruta
** Campiona del Canadà sub-23 en ruta
** Vencedora d'una etapa al Trofeu d'Or
* 2010
** Campiona del Canadà en ruta
** 1a al Gran Premi de Gatineau
* 2012
** Vencedora d'una etapa al Tour de l'Ardecha
** Vencedora d'una etapa al Redlands Bicycle Classic
* 2013
** Campiona del Canadà en ruta
** Campiona del Canadà en contrarellotge
** Vencedora d'una etapa al Tour de l'Ardecha
** Vencedora d'una etapa al Joe Martin Stage Race
** Vencedora d'una etapa al Tour d'Elk Grove
* 2015
** Campiona del Canadà en ruta
* 2016
** 1a a la White Spot / Delta Road Race
** Vencedora d'una etapa al North Star Grand Prix

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Gai Cassi Quèrees

Gai Casi Quèrees (en llatí Caius Cassius Chaerea) va ser l'assassí de l'emperador Calígula. Era tribú d'una cohort pretoriana i es diu que va conspirar contra l'emperador en part pel seu noble esperit i amor a la llibertat, en part pel seu disgust davant les crueltats de Calígula, també per la sospita de què la confiança i el favor que li mostrava Calígula fos l'inici de la seva destrucció, i sobretot pels insults de l'emperador, que el ridiculitzava i l'acusava de ser efeminat i li deia Venus i Príap, cosa que divertia als soldats.
Va formar part d'una conspiració amb Corneli Sabí i altres nobles romans, i van decidir que actuarien durant els Jocs Palatins establerts en honor d'August. El quart dia dels jocs, quan l'emperador anava del teatre al seu palau, els conspiradors el van atacar en un carrer estret, i el van matar. Quèrees va donar el primer cop. Era el dia 24 de gener de l'any 41. En la confusió que va seguir, alguns dels conspiradors van ser morts per la guàrdia germànica de l'emperador, però uns altres, entre els quals hi havia Quèrees, van escapar cap al palau. Després, Cassi Quèrees va fer matar l'esposa de Calígula, Cesònia i la seva filla. Va proclamar la República des del palau i els senadors en un principi el van recolzar, i també els cònsols, que van donar com a consigna de la nit la paraula "Llibertat". Però l'endemà Claudi va ser proclamat emperador pels pretorians, i el seu primer acte va ser condemnar a mort a Quèrees i als altres conspiradors. Quèrees va afrontar la seva mort amb gran valentia i el botxí va fer servir, a petició de Quèrees, la mateixa espasa amb què havia assassinat Calígula. En els dies següents el poble va fer ofrenes als manes de Quèrees.

## En la ficció

Casi Quèrees es retrata de manera simpàtica a I, Claudius de Robert Graves, com tenint una llarga i distingida carrera al servei de Roma, inclòs el ser l'únic oficial supervivent de la massacre al Bosc Teutoburg. Més tard serviria sota Calígula, al qual havia protegit en la seva joventut. En la novel·la Quèrees insisteix que va matar Calígula pel bé de la república, i Claudi simpatitza amb ell. Quèrees és predit per la profecia de Sibil·la, sent "el cavall" que mata a Calígula; tot mentre Calígula cavalcava de nen sobre les espatlles de Quèrees, com de fet va fer segons Suetoni. El nou emperador Claudi decideix que ha d'ajusticiar Cassius Chaerea, no tant per l'assassinat demencial de Calígula, sinó per haver ordenat l'assassinat de l'esposa i l'infant de Calígula.
El 1976, a la sèrie de la BBC Jo, Claudi (I, Claudius) Casi Quèrees va ser interpretat per Sam Dastor. En la pel·lícula de 1979, Calígula, va ser interpretat per Paolo Bonacelli.

## Referències

* ↑ «Gai Cassi Quèrees». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 677.
# Batalla de Barcelona (512)

La Batalla de Barcelona de 510 fou un combat entre visigots, que pretenien deposar al rei Amalaric, i els visigots, que pretenien reinstaurar Gesaleic.

## Antecedents

El 507, derrotats els visigots a la batalla de Vouillé, els francs i els seus aliats borgonyons van ocupar sense resistència els territoris cap al sud; els francs van entrar a Provença i Septimània i van assetjar a Gesaleic, pretendent al tron visigot, a Narbona i van amenaçar Carcasona, però Teodoric el Gran ho va aturar i va enviar al general Ibba o Ibbas, que es va apoderar de Provença, i després va avançar fins Arle, on Tuluin va aixecar el setge franc.
El 510 Teodoric el Gran va tornar a enviar les seves forces contra borgonyons i francs, i Ibbas va derrotar altre cop a Clodoveu prop d'Arle.
Els francs foren expulsats del mediterrani, la Provença esdevingué una província ostrogoda i Teodoric el Gran es veié amb forces per derrocar Gesaleic com a rei visigot, i envià en 510 el general Ibba que prengué Carcasona i Narbona en 509, obligant-lo a refugiar-se a Bàrcino, on fou atacat i deposat en 510, obligant-lo a fugir i refugiar-se al Regne dels Vàndals d'Àfrica, demanant-los ajuda per recobrar el tron. Trasamund, davant pel poder de Teodoric el Gran i el seu general Ibbas, no li va prestar tropes per al seu projecte i el va enviar a l'exili, refugiant-se a Aquitània, on havia de conservar certes amistats, però on va haver de viure amagat durant un any. Teodoric va proclamar rei al net del Teodoric, Amalaric, de només 5 anys, va fer retirar després les seves forces del territori visigot; Arle fou declarada capital de la prefectura de les Gàl·lies dins el regne ostrogot, i nomenà prefecte a Liberi.

## Batalla

Gesaleic, mentrestant, romania a Aquitània on va poder reunir un exèrcit d'amics i mercenaris i el 512 l'exèrcit de Gesaleic va entrar a la Tarraconense pels passos pirinencs orientals però va ser derrotat per Ibbas a 20 km de Barcelona.

## Conseqüències

Gesaleic va fugir cap al nord, i després de travessar la Narbonense va intentar penetrar a Borgonya, però va ser capturat i mort en travessar el riu Durance, probablement per soldats ostrogots el 514.

## Referències

* 1 2 Wolfram, Herwig; Dunlap, Thomas J. History of the Goths (en anglès). University of California Press, 1990, p. 244. ISBN 0520069838.
* ↑ Jaques, Tony. Dictionary of Battles and Sieges: A-E (en anglès). Greenwood Publishing Group, 2007, p. 67-68. ISBN 0313335370.
* ↑ Arnold, Jonathan J. Theoderic, the Goths, and the Restoration of the Roman Empire (en anglès). ProQuest, 2008, p. 248. ISBN 0549818022.
* ↑ Wolfram, Herwig. History of the Goths (en anglès). University of California Press, 1990, p. 300. ISBN 0520069838.
* ↑ Salrach i Marés, Josep M.; Termes, Josep. Diccionari d'Història de Catalunya. Ed. 62, 1992, p. 500. ISBN 8429735216.
* ↑ Livermore, Harold. Twilight of the Goths (en anglès). Intellect Books, 2006, p. 51. ISBN 1841509663.
* ↑ Arnold, Jonathan J. Theoderic and the Roman Imperial Restoration (en anglès). Cambridge University Press, 2014, p. 271. ISBN 1107729874.