OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Menina (Orlando Pelayo)

L'escultura urbana coneguda pel nom Menina, situada a l'avinguda Pepe Cosmen 1, a la ciutat d'Oviedo, Principat d'Astúries, Espanya, és una de les més d'un centenar que adornen els carrers de l'esmentada ciutat espanyola.
El paisatge urbà d'aquesta ciutat, es veu adornat per obres escultòriques, generalment monuments commemoratius dedicats a personatges d'especial rellevància en un primer moment, i més purament artístiques des de finals del segle xx.
L'escultura, d'estil expressionista abstracte, feta a bronze, és obra d'Orlando Pelayo, i està datada la seva inauguració a 2005.
L'obra original va ser creada l'any 1979, a partir d'una figureta de plastilina, amb el traçament i esgrafiat que avui podem observar, després pel sistema de "cera perduda" es va passar a bronze. Les dimensions de l'original eren petites, la seva alçada no arribava a 30 centímetres, per això, un taller proporcionar les dimensions adequades per a la col·locació com estàtua pública. Aquesta obra escultòrica, pot classificar-se dins de l'etapa de la vida artística d'Orlando Pelayo, en què reinterpreta grans obres i que ell va cridar "Reflexions sobre el passat”. L'obra presenta una placa amb la següent inscripció: "MENINA" AUTOOR: ORLANDO PELAYO DONADA A LA CIUDAD DE OVIEDO POR CONCESCO MAYO 2005.
L'empresa asturiana CONCESCO donar aquesta obra a la ciutat d'Oviedo l'any 2005.

## Referències

* 1 2 3 «Centro urbano» (en castellà). Oficina de Turismo de Oviedo. Arxivat de l'original el 2019-07-13. [Consulta: 1r gener 2019].
* 1 2 «Escultura p�blica en Oviedo». Arxivat de l'original el 2014-07-17. [Consulta: 1r gener 2019].
* ↑ CLAVEROL, MANUEL GUTIÉRREZ; ARIAS, ALBERTO CARLOS POLLEDO. Guía total turística y monumental de Oviedo. 6 itinerarios para disfrutar de una ciudad de cuento (en castellà). Ediciones Nobel, 2016. ISBN 9788484597384.
* ↑ Serafín Rodríguez, «La Menina de Oviedo y el vanguardismo», diario La Nueva España de Oviedo, 26-8-2005, pág. 6
* ↑ «Fotos desde Oviedo, Asturias, España y demás.» (en anglès). [Consulta: 1r gener 2019].
# Menú del dia

El menú del dia és un tipus de menú servit en els restaurants on es pot escollir entre diferents plats, dins d'una oferta limitada, i amb un preu fix. Per regla general, el menú del dia té dos grups d'elecció entre primers i segons plats. Aquest tipus de menú és molt habitual en els restaurants espanyols. La denominació del dia ve a aclarir que el menú va canviant d'oferta cada dia. És considerat sempre un menú econòmic.

## Característiques

El menú del dia té com a possibilitats la gestió estratègica dels menús durant una setmana en els restaurants. El seu disseny permet que es pugui calcular la despesa d'ingredients oferint una opció als clients. Aquesta estimació del consum fa que es pugui oferir amb els menús del dia una varietat de plats de forma econòmica. El preu sol incloure la beguda i el pa. L'opció oferta al client pot incloure entre una diversa varietats de plats entre el primer i segon plat (incloent les postres). El servei de taula pot no estar inclòs en el preu. De vegades hi ha variants com el menú executiu , ofert de la mateixa forma però a les persones de major poder adquisitiu.

## Referències

* ↑ Wayne Gisslen, (2004), «Essentials of professional cooking» , John Wiley & Sons, pp: 93
* ↑ Brian Cooper, Brian Floody, Gina McNeill, (2002), Com iniciar i administrar un restaurant , Madrid, ed. Norma, pp: 140

## Vegeu també

* Table d'hôte - Variant de menú de preu fix
* Menú turístic
# Província de Bubanza

La província de Bubanza és una de les divuit províncies de Burundi, situada al nord-oest del país. Cobreix una àrea de 1.089 km² i el 2008 tenia 338.023 persones. La capital és Bubanza.
# Michael Mansfield

Michael Mansfield (12 d'octubre del 1941) és un advocat anglès reconegut.
És republicà, vegetarià i socialista, l'han anomenat “socialista d'aparença" tot i que afirma que treballa bàsicament com a advocat d'ofici. A les memòries que ha escrit recentment, Memoirs of a Radical Lawyer, es descriu com a "advocat radical".

## Vida personal

Va créixer a Finchley, al nord de Londres, i va anar a la Holmewood Preparatory School (Woodside Park) abans d'estudiar a la Highgate School i a la Universitat de Keele. En aquesta mateixa universitat es va llicenciar en història i filosofia, abans de convertir-se en el secretari del Sindicat d'Estudiants de Keele. El 1967 es va incorporar al cos d'advocats del Gray’s Inn. Uns anys més tard, el 1989, es va convertir en un dels ministres del consell privat de la corona, el Queen's Counsel. El 2007, va ser elegit representant del Gray’s Inn. És patrocinador de l'organització per a la protecció dels drets dels animals “Viva!” (Veu Internacional Vegetariana pels Animals) i considera la producció animal un “genocidi”. S'ha casat dues vegades. El primer matrimoni va durar 19 anys. Avui en dia està casat amb Yvette. Té sis fills (Johnathan, Anna, Louise, Leo, Kieran i Fred). Actualment és el president de l'Associació d'Advocats Socialistes Haldane.

## Casos famosos

Mansfield ha representat casos molt coneguts del Regne Unit i de la resta del món. Els condemnats injustament pels atacs amb bomba de l'IRA als pubs de Guildford (Surrey) i Birmingham; l'Angry Brigade; l'antic dirigent de l'IRA, Brian Keenan; James Hanratty, un dels últims condemnats a mort d'Anglaterra; les persones involucrades amb el bombardeig de l'ambaixada israeliana a Londres; la família de Stephen Lawrence; les famílies del Diumenge Sagnant; el líder miner Arthur Scargill; Angela Cannings, acusada injustament d'haver matat dos nadons; Fatmir Limaj, líder albanokosovar processat a la Haia; Mohamed al-Fayed en la investigació per la mort del seu fill Dodi al-Fayed i Diana, la princesa de Gal·les, i la família de Jean Charles de Menezes, jove que va morir tirotejat per la policia de Londres el 2005.

## Referències

* ↑ «pàgina web de tooks chambers». Arxivat de l'original el 2008-08-07. [Consulta: 18 febrer 2010].
* ↑ «Times OnLine». Arxivat de l'original el 2011-06-12. [Consulta: 18 febrer 2010].
* ↑ Memoirs of a Radical Lawyer. London, Bloomsbury. 2009.
* ↑ «Viva! - Vegetarians International Voice for Animals - Star Supporters». Arxivat de l'original el 2008-04-18. [Consulta: 18 febrer 2010].

## Bibliografia

* Michael Mansfield, Memoirs of a Radical Lawyer. London, Bloomsbury. 2009. ISBN 9780747576549

## Enllaços externs

* Tooks Chambers Arxivat 2010-02-04 a Wayback Machine. (anglès)
# Martha Langbein

Martha Langbein (Heidelberg, 22 de maig de 1941), de casada Pensberger, és una atleta alemanya, ja retirada, especialista en curses de velocitat, que va competir entre finals de la dècada de 1950 i mitjans de la de 1960.
El 1960 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Roma on, formant equip amb Annie Biechl, Brunhilde Hendrix i Jutta Heine, va guanyar la medalla de plata en la prova del 4x100 metres del programa d'atletisme. Quatre anys més tard, als Jocs de Tòquio fou cinquena en la mateixa prova.
En el seu palmarès també destaca una medalla de plata al Campionat d'Europa d'atletisme de 1962 i un campionat alemany dels relleus curts el 1960. Formà part tres vegades de l'equip que millorà el rècord alemany dels 4x100 metres i del què millorà el rècord d'Europa el 1964.

## Millors marques

* 100 metres. 11,5" (1964)

## Referències

* 1 2 3 Martha Langbein a Sports Reference (arxivat)
* ↑ «Leichtathletik - Deutsche Meisterschaften (Staffeln - Damen - Teil 1)». [Consulta: 17 novembre 2020].
* ↑ Waśko, Janusz (1953-).. Athletics National Records Evolution : 1912-2006. GreenArt Jacek Kardasz, 2007, p. 314. ISBN 978-83-925457-0-5.
* 1 2 Fitxa a trackfield.brinkster.net
# Josephoartigasia monesi

Josephoartigasia monesi és un rosegador fòssil molt gros, aproximadament de la mida d'un toro. Aquest rosegador, el més gran de tots els temps conegut fins ara, tenia un pes estimat de 350 quilograms i podia mossegar amb una força de 1.400 N. Aquest rosegador, que formava part de la megafauna que tingué èxit durant el Quaternari, visqué durant el Pliocè i el Plistocè inferior a Sud-amèrica.

## Descripció

J. monesi és relacionat provisionalment amb el pacaranà, l'única espècie encara vivent de la família dels dinòmids. Aquesta espècie només pesa 15 quilograms, mentre que Josephoartigasia monesi podia assolir una llargada d'aproximadament tres metres. Aquest rosegador gegant també és comparat al capibara, el representant vivent més gran d'aquest ordre. L'hàbitat d'aquest animal eren probablement les selves pluvials que en aquell temps cobrien allò que avui és l'Uruguai, a les vores del Riu de la Plata. És probable que J. monesi utilitzés les dents del seu crani de 53 centímetres de llarg per defensar-se de depredadors com ara fèlids de dents de sabre o ocells del terror.

## Descobriment

El crani d'aquest rosegador fou trobat l'any 1987 per un paleontòleg afeccionat, però no fou descrit fins al 2008. La sorpresa fou gran, car el nou descobriment hauria estat dues vegades més gran que l'anterior rosegador més gran conegut.

## Nom

L'espècie fou anomenada en honor del fundador de l'Uruguai, José Gervasio Artigas, i deu el seu nom específic monesi al paleontòleg Álvaro Mones.

## Referències

* ↑ Rinderknecht, Andrés; Blanco, R. Ernesto «The largest fossil rodent» (pdf). Proceedings of the Royal Society B, 275, Gener 2008, pàg. 923-928. DOI: 10.1098/rspb.2007.1645 [Consulta: 27 maig 2008].
* ↑ «Giant rodent the size of a buffalo roamed earth three million years ago» (en anglès). The Daily Telegraph, 04-02-2015. [Consulta: 5 febrer 2015].

## Enllaços externs

* Descripció del descobriment a National Geographic.com (anglès)
* Descripció del descobriment a nrc.nl (neerlandès)
# Milange

Milange és un municipi de Moçambic, situat a la província de Zambézia. En 2007 comptava amb una població de 30.257 habitants.
En 198 Milange fou una de les 10 viles que foren elevades a municipis, amb un govern local electe, formant part d'un total de 33 municipis inicials. Aquesta llista inclou les ciutats de Mocuba i Gurúè i la capital Quelimane.

## Referències

* ↑ «Instituto Nacional de Estatística». Arxivat de l'original el 2007-12-19. [Consulta: 19 desembre 2007].
* ↑ "Boletim da República (BR), I Série, Nº 16 de 1987" in Estudo "Desenvolvimento Municipal em Moçambique: As Lições da Primeira Década". p.24. Banco Mundial. Maio 2009. Acesso 2011 outubro 5
# Guèmol

Guémol és un petit nucli de població del municipi de Banyoles que havia estat un ens local independent fins a l'abolició del règim senyorial al primer terç del segle XIX.
Guèmol és directament vinculat a Banyoles i que va formar part de la seva expansió a partir d'un pont de desenvolupament urbà i comercial, igual que els nuclis desenvolupats a partir del Monestir, en l'Edat Mitjana, a la vila Vella i Nova.
L'església de Sant Pere de Guémol fou cedida «amb els seus delmes i obligacions», al Monestir de Banyoles l'any 957. És a dir, l'església estava ja documentada al segle x. La donació al monestir fou efectuada pel bisbe de Girona, Arnulfo, amb ocasió de la Consagració de l'església cenobial de Sant Esteve el 957. D'aquelles dates prové el nom d'Agemal, que en evolució fonètica davallà en el nom de Guémol el 1654. Amb anterioritat a l'any 1608 en que esdevenir sufragània de la parròquia de Miànegues (un altre petit nucli de població igualment datat des de l'edat mitjana), l'església de Sant Pere havia estat parròquia, però depenent del Monestir en les principals festes i fets religiosos.
Més endavant, al Segle XVIII, l'Església del Remei de Guèmol va ser edificada al mateix lloc que l'antiga església romànica de Sant Pere.
Un dels masos principals d'aquest poble és Can Cisó, actualment enrunat malgrat la seva protecció com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Referències

* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
* ↑ «Església del Remei de Guèmol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 juliol 2017].
* ↑ «Guèmol | enciclopedia.cat». [Consulta: 6 octubre 2024].
# Svetlana Badulina

Svetlana Mikhailovna Badulina (26 d'octubre de 1960, Moscou) és una exjugadora de voleibol de Rússia. Va ser internacional amb la Selecció femenina de voleibol de la Unió Soviètica. Va competir en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1980 a Moscou en els quals va guanyar la medalla d'or i va jugar tres partits.

## Referències

* ↑ «Svetlana Badulina Bio, Stats, and Results» (en anglès). Arxivat de l'original el 2012-11-04. [Consulta: 4 desembre 2017].
# Mohmand

Mohmand (paixtu مومند, també Momand) és una subtribu dels paixtus sarbans. Viuen principalment a les Àrees Tribals d'Administració Federal al Pakistan, la major part a l'agència de Mohmand, i fins a la plana de Peshawar (i també a les grans ciutats del país); també viuen a l'Afganistan a la província de Nangarhar i la província de Kunar. Les principals subtribus són: Halimzai, Utmanzai, Bayezai, Kudaa Khel, Kaachi, Atmar Khel, Turkzai, Khwajazai, Nazar Khel, Essa Khel, Burhan Khel, Bara Khel, Khuga Khel, Mairo Khel i Baburzai. Pànini esmenta ja al segle V aC a la tribu dels madhumants (antecedent dels mohmands) a la confluència del riu Kabul amb l'Indus.

## Vegeu també

* Agència de Mohmand
* Mullagori

## Nota

* ↑ page 64 India and Central Asia per J. N. Roy, J.N. Roy i B.B. Kumar, Astha Bharati (Organització), Indian Council for Cultural Relations

## Enllaços externs

* Mohamnd Information
* Mohmand Agency Arxivat 2008-04-09 a Wayback Machine.
# Primera divisió espanyola de futbol 2002-2003
## Classificació general

Llegenda: J-partits jugats, G-guanyats, E-empatats, P-perduts, GF-gols a favor, GC-gols en contra, DG-diferència de gols, PTS-punts

## Resultats

* Lliga de Campions: Reial Madrid, Reial Societat
* Qualificació a la Liga de Campions: Deportivo, Celta de Vigo
* Copa de la UEFA: València CF, FC Barcelona i RCD Mallorca,
* Descensos: Rayo Vallecano, Alavés, Huelva
* Ascensos: Reial Saragossa, Albacete Balompié, Reial Múrcia
# Stevan Hristić

Stevan Hristić (en ciríl·lic serbi: Стеван Христић, Belgrad, 19 de juny de 1885 - Belgrad, 21 d'agost de 1958) fou un compositor i director d'orquestra serbi. Va ser fill del ministre i diplomàtic Kosta Hristić (1852-1927) i net de Nikola Hristić (1818-1911), que va ser diverses vegades el cap de govern del Principat i del Regne de Sèrbia. Es considera el compositor serbi més talentós de la primera meitat del segle xx.
Estudià teoria, piano i violí a la seva ciutat natal i, posteriorment, direcció d'orquestra amb Arthur Nikisch al Conservatori de Leipzig (1904-1908), on es va diplomar. Va fer estades a Moscou, Roma i París per a ampliar els seus coneixements i familiaritzar-se amb les tendències europees de la música, i finalment va acabar establint-se a Belgrad. Fou director d'orquestra al Teatre Nacional i cofundador, el 1923, de l'Orquestra Filharmònica de Belgrad, formació que dirigí fins al 1934. També dirigí l'orquestra de l'Òpera de Belgrad (1923-1935)- i va ajudar a crear i va exercir com a rector de l'Acadèmia de Música (1943-1944), on també era professor de composició. El 1945 va tornar a participar en la creació de l'Associació de Compositors de Sèrbia, de la qual va ser un dels primers presidents, i el 1950 de la Societat de Compositors de Iugoslàvia.
El seu estil, força eclèctic, està molt inspirat en el folklore nacional serbi i conté elements impressionistes. Hristić va confiar en la tradició del romanticisme de Sèrbia i els colors musicals del seu país, i es va il·lustrar per exemple pel seu gran predecessor Stevan Stojanović Mokranjac.
Va mostrar un notable domini de l'orquestració i un ús dels jocs tímbrics molt descriptiu. La inventiva i l'amplitud de recursos rítmics i harmònics es mostren clarament en l'òpera Suton ('Capvespre', 1925; revisada el 1954) o en el ballet Ohridska legenda ('La llegenda d'Ohrida', 1933), obres en què els temes populars queden integrats en una brillant construcció. També cal destacar-ne l'oratori Voskrsenje ('Resurrecció', 1912) i dos rèquiems.
Stevan Hristić va morir 21 d'agost de 1958; està enterrat al Gran Carreró del Nou Cementiri de Belgrad

## Referències

* ↑ (serbi) «Stevan Hristić». http://www.sanu.ac.rs:+ Site de l'Académie serbe des sciences et des arts. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 17 juny 2011].
* ↑ (serbi) «Stevan Hristić». http://www.beogradskagroblja.rs:+ Site du Nouveau cimetière de Belgrade. Arxivat de l'original el 30 d’agost 2016. [Consulta: 17 juny 2011].
# Emil Petrovics

Emil Petrovics (Zrenjanin, 9 de febrer de 1930 - Budapest, 30 de juny de 2011) va ser un compositor hongarès.
Emil Petrovics va estudiar del 1949 al 1951 a Budapest amb Rezsö Sugár, després a l'Acadèmia de Música Franz Liszt amb Ferenc Szabó, Ferenc Farkas i János Viski. Va treballar com a director d'orquestra i del 1960 al 1964 com a director musical al teatre Petőfi de Budapest. Després es va convertir en professor a l'Acadèmia d'Arts Dramàtiques (Színház- és Filmművészeti Egyetem). El 1994 va ser elegit membre de l'Acadèmia Széchenyi (Széchenyi Irodalmi és Művészeti Akadémia). Va rebre el premi Kossuth el 1966 i el 2006.
A més d'obres de música de cambra, va compondre tres òperes, un oratori, un ballet, cantates, una simfonia de corda, un concert per a flauta travessera i trenta partitures per a pel·lícules.

## Referències

* ↑ https://index.hu/kultur/2011/06/30/elhunyt_petrovics_emil_zeneszerzo/

## Enllaços externs

* https://www.klassika.info/Komponisten/Petrovics_Emil/wv_jahr.html
# Antoni Mestres

Antoni Mestres va ser un compositor i organista del segle xviii.Mort el 1786.
Fou organista del Palau Reial Menor de Barcelona entre 1771 i 1784. Va participar el 1758 en les oposicions per la plaça d'organista de la catedral de Girona i el 1763 va opositar sense èxit al magisteri de l'església de Santa Maria del Pi a Barcelona. Les seves obres per a tecla –principalment tocades en forma sonata binaria i versos– són molt nombroses, ja que es tracta d'un autor molt representatiu en la majoria de les antologies o quaderns d'organista del segle xviii. Es especialment important un quadern manuscrit de tocates datat el 1780, conservat a la Biblioteca de Catalunya a Barcelona, i que va ser transcrit per Civil. També es conserven altres obres per a tecla de Mestres en diversos arxius eclesiàstics catalans. Destaca la seva composició d'un salm a dotze veus per a la mencionada oposició del 1763 i la nadala «Venid, que os llama la gloria» que va ser qualificat per Pedrell com «farsa de mal gust».
En la seva música de tecla, pràcticament exclusiva per a orgue, es manifesta, segons paraules de Gregori Estrada, com un coneixedor del contapunt tradicional, sensible a l'estil melòdic del seu temps, àgil en la pulsació del tecla, expert en el colorit tímbric, delicat i cuidados en el fraseig, minuciòs en el dibuix de la corva musical, i profund i vigoros en l'expressió. Civil destaca el innegable interés que te la seva producció per la tècnica i la gracia que disimula la simplicitat del seu estil.

## Enregistraments

* Toccata in C major (Mestres, Antonio)
* Tocata de sexto tono (VI) (Antoni Mestres)
* Tocata pastoril
* Obra de quinto tono. Lleno Antoni Mestres (S. XVIII)

## Referències

* ↑ Diccionario de la música española e hispanoamericana (en castellà). Madrid: Sociedad General de Autores y Editores, 1999-2002. ISBN 84-8048-303-2.
* ↑ https://imslp.org/wiki/Category:Mestres,_Antonio
* ↑ https://imslp.org/wiki/Toccata_in_C_major_(Mestres%2C_Antonio)
* ↑ https://www.youtube.com/watch?v=xS6xbjtQckw
* ↑ https://open.spotify.com/track/0DBVEgclW3fdX2NptfcLvK
* ↑ https://www.filomusica.com/filo35/organo.html
# Francesc Anglada i Arrey

Francesc Anglada i Arrey fou un compositor català vinculat a la vida musical olotina del segle xix.
Es conserven obres seves als fons musical de l'església parroquial de Sant Esteve d'Olot (SEO), així com diverses còpies de la seva mà d'obres d'autors diversos, com ara B. Frigola.
Podria haver estat germà de Josep Anglada i Arrey. El Ms SEO: Au-439, conté un paper de carta imprès amb l'adreça de l'autor "Francisci de A. Anglada / S. Rafael, 20 pral / OLOT".

## Referències

* ↑ «Obres de Francesc Anglada i Arrey a l'IFMuC. Base de dades dels fons musicals de Catalunya». IFMuC- Inventari dels Fons Musicals de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2023].
* ↑ Gregori Cifré, Josep Maria; Monells, Carme. Fons de l'Església parroquial de Sant Esteve d'Olot i Fons Teodoro Echegoyen de l'Arxiu Comarcal de la Garrotxa. [Bellaterra] : Universitat Autònoma de Barcelona, Servei de Publicacions, 2012, p. 116. ISBN 9788449028915.
# Ricard Benavent i Feliu

Ricard Benavent i Feliu (València, 2 de juny de 1848 - València, 16 d'agost de 1929) va ser compositor i escriptor.

## Biografia

Ruiz de Lihory afirma que va néixer a València, i no a Barcelona, i que va ser batejat a la parròquia de Sant Pere. Va viure a Benissa (Alacant) fins als deu anys, quan es va traslladar a València. Va estar sota la direcció musical de Julio Fuster. Les primeres lliçons de llenguatge musical les va rebre del seu pare; per exigència paterna va estudiar piano i lleis.
Va ser un entusiasta per la música i un pianista amb talent. En la revista El Arte (8-III-1874, nº 23), hi ha un recull de la crònica d’un concert de la filharmònica de Madrid on es va interpretar, entre altres peces, La Carità de Rossini, arreglada per a un quintet de corda per Benavent.
Saldoni afirma que el dia 30 de novembre de 1873 va fer un discurs a la Sociedad Económica de Amigos del País de València, titulat “Música clásica”, que va recollir i publicar el seminari El Arte (nº 16 18-I-1874) a Madrid.
Benavent va ser col·laborador de la revista Boletín musical de València, dirigida per Antonio Sanchez Ferrís, i va redactar dotze articles.
Segons ens diu el Diario de Valencia del dia 11 de juliol de 1920 en Ricardo Benavent és nascut a València el 2 de juny de 1848, fill de Joan Benavent i Josefa Antònia Feliu. Es va casar amb l'escriptora Paulina de Ibarra Blasco que escrivia amb el pseudònim de Narciso del Prado.

## Obres

Va compondre diverses peces musicals que no es van publicar, aquestes són:
* Per a piano: Romanza sin palabras, Romanza y sombras y luz.
* Una obra històrica: Un paseo por Europa central y meridional.
* Fullet autobiogràfic crític: Haydn, Mozart y Beethoven y sus obras i un estudi titulat La obra de Wagner.

## Referències

* 1 2 «Recepción de Don Ricardo Benavent...». Diario de Valencia: Diario de Valencia - Año X Número 3289 - 1920 julio 11 (11/07/1920), 11-07-1920, pàg. 1.
* ↑ «esquela». Las Provincias : diario de Valencia: Año 64 Número 19615 - 1929 Agosto 17, 17-08-1929, pàg. 1.
* ↑ Alonso, Celsa. «Benavent Estivil, Ricardo». Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999-2002.
# Ernest Josep Ramon Suñer

Ernest Josep Raimon Sunyer (Portbou, 2 de setembre de 1889 - Mendoza, 19 de desembre de 1946) fou un director i compositor català.
Va estudiar juntament amb Enric Granados i Adrià Esquerrà. A més, va ser subdirector de la Schola Choral i director de l’Orfeó Fivaller de Barcelona.
A finals de 1910 va viatjar a l'Argentina. Va ser docent a Buenos Aires, on ensenyà piano, harmonia, contrapunt, fuga i composició. Va pronunciar diverses conferències a la mateixa ciutat, La Plata, Rosario i Montevideo.
El 1911 va fundar i dirigir l’Orfeó Català del Casal Català i va emparaular dos-cents concerts en catorze anys d’actuació. Va presentar obres d'Enrique Morera, Clavé, Bach, Mozart i Weber. També va dirigir la Schola Choral i Orfeó Argentí del conservatori nacional de Wilde. El 1946 el Cor d’Adults del Conservatori Nacional de Música de la Universitat Nacional de Cuyo Mendoza.

## Obres

Per a veu i acompanyament:
* Estampas de la Vida de Santa Teresita
Per a veus:
* A la nostra bandera
* El pardal
* Els estudiants de Tolosa
* La font
* La nostra dança
* Lliris i roselles
* Record
* Sota l'olivera
Per a conjunt instrumental:
* Cuarteto
* Faust Casals
* Adagio fúnebre
* Catalanesca
* Primera glossa de cançons

## Bibliografia

* Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana E. Casares (ed.) Madrid: SGAE, 1999