OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Martin Lauer

Martin Lauer (alemany: Karl Martin Lauer) (Colònia, 2 de gener de 1937 - 6 d'octubre de 2019) fou un atleta alemany, especialista en curses de velocitat i tanques i el decatló, que va competir durant la dècada de dècada de 1950.
El 1956 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Melbourne, on disputà dues proves del programa d'atletisme. En els 110 metres tanques fou quart, mentre en el decatló fou cinquè. Quatre anys més tard, als Jocs de Roma, tornà a disputar dues proves del programa d'atletisme. Formant equip amb Bernd Cullmann, Armin Hary i Walter Mahlendorf, guanyà la medalla d'or en els 4x100 metres, alhora que igualaven el rècord del món, mentre en els 110 metres tanques fou quart.
En el seu palmarès també destaca una medalla d'or en els 110 metres tanques al Campionat d'Europa d'atletisme de 1958. En aquesta mateixa disciplina el 1959 va establir el rècord del món, que no fou superat fins al 1972. El 1959 fou escollit Atleta de l'Any per la revista Track & Field News.
A finals de 1960 es va veure obligat a retirar-se per culpa d'una sèpsia que gairebé li provoca l'amputació d'una cama. Un cop retirat de l'atletisme fou un destacat cantant de música country, enregistrant més de 40 èxits en els anys següents i venent més de 2 milions de discos. Va participar en els Jocs Olímpics de 1964 com a periodista i als de 1972 fou el responsable del cronometratge com a representant de la Junghans Company. Posteriorment va treballar com a director de la companyia alemanya Triumph Adler.

## Millors marques

* 100 metres. 10.4" (1959)
* 200 metres. 21.1" (1958)
* 110 metres tanques. 13.2" (1959)
* 400 metres tanques. 51.2" (1958)
* Decatló. 7.955 punts (1959)

## Referències

* ↑ Martin Lauer's obituary Arxivat 2019-10-06 a Wayback Machine. (alemany)
* 1 2 3 Martin Lauer a Sports Reference (arxivat)
* 1 2 3 4 5 «Olympedia – Martin Lauer». [Consulta: 29 gener 2021].
* ↑ «Medallistes per prova». rfea.es. Federació Espanyola d'Atletisme. Arxivat de l'original el 26 d’octubre 2020. [Consulta: 22 abril 2020].
* ↑ «Track and Field Statistics». [Consulta: 29 gener 2021].
# Renate Breuer

Renate Breuer (Berlín, 1 de desembre de 1939) és una piragüista d'aigües tranquil·les alemanya que va competir durant les dècades de 1960 i 1970.
El 1968 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Ciutat de Mèxic, on va guanyar la medalla de plata en la prova del K-1, 500 metres del programa de piragüisme. Quatre anys més tard, als Jocs de Múnic, fou sisena en el K-2, 500 metres.
En el seu palmarès també destaquen tres medalles d'or al Campionat del Món de piragüisme en aigües tranquil·les, d'or el 1970 i de plata el 1966 i 1971. Al Campionat d'Europa guanyà tres medalles de plata i tres de bronze entre el 1965 i 1969. A nivell nacional guanyà cinc campionats alemanys del K-1 entre 1968 i 1972.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Renate Breuer». [Consulta: 5 juny 2023].
* ↑ «Deutsche Meisterschaften (Damen - Teil 1)». [Consulta: 5 juny 2023].
# Nuno Ribeiro

Nuno Jorge Ribeiro Gaspar, conegut com a Nuno Ribeiro, (Sobrado, Valongo, 29 de juny de 1975) va ser un ciclista portuguès, que fou professional des del 2000 fins al 2014.
El 2005, durant un control al Giro d'Itàlia, va tenir uns resultats alts en hematòcrits i va ser exclòs de la cursa.
El 2006, el seu nom va aparèixer relacionat amb l'Operació Port però no va arribar a ser sancionat.
El 2009 va donar positiu per EPO, juntament amb els seus companys d'equip Héctor Guerra i Isidro Nozal. El juliol de l'any següent va ser sancionat amb dos anys i amb la pèrdua dels resultats aconseguits des del control positiu.
Actualment és el director esportiu de l'equip W52-FC Porto-Porto Canal.

## Palmarès

* 2000
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Portugal del Futur
* 2001
** Vencedor de 3 etapes a la Volta a Portugal del Futur
* 2002
** 1r al Gran Premi Abimota i vencedor d'una etapa
* 2003
** 1r a la Volta a Portugal i vencedor d'una etapa
* 2004
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Tras os Montes e Alto Douro
* 2008
** 1r al Gran Premi Internacional CTT Correios de Portugal
** 1r a la Volta a Tras os Montes e Alto Douro i vencedor d'una etapa
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Portugal
* 2004
** 1r a la Volta a Portugal i vencedor d'una etapa

## Referències

* ↑ «Nuno Ribeiro, excluido por hematocrito alto». abc.es, 06-05-2005 [Consulta: 20 febrer 2016].
* ↑ «Tres corredores del Liberty, positivo por EPO». elmundo.es, 18-09-2009 [Consulta: 20 febrer 2016].
* ↑ «David Blanco, proclamado campeón de la Vuelta a Portugal 09 tras la sanción por dopaje a Ribeiro». marca.com, 24-07-2010 [Consulta: 20 febrer 2016].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Pas del Rin

El pas del Rin per un grup heterogeni de bàrbars que incloïa vàndals, alans i sueus va tenir lloc, segons les fonts tradicionals, el 31 de desembre de l'any 406 i van penetrar en territori de l'Imperi Romà.

## Antecedents

L'any 406, l'Imperi Romà ja havia iniciat una fase de decadència. A partir de l'any 395, el govern era compartit entre els dos fills de l'emperador Teodosi I, Honori i Arcadi. Per la seva joventut tenien per tutor a Estilicó, que va intentar fer front a la invasió d'Itàlia pels gots, i va desposseir especialment les fronteres del Rin a Germània.
L'any 406, Radagais cabdill got, va envair Itàlia amb un gran exèrcit, que va poder ser aturat gràcies als auxiliars huns. Mentrestant, a Britànnia, l'exèrcit romà es va rebel·lar, per la falta d'atenció que li mostrava l'Imperi. Van aparèixer diversos usurpadors, Marc, Gracià i Constantí. Constantí va passar a la Gàl·lia i se li van ajuntar les legions d'aquell territori. Va lluitar contra els bàrbars invasors i va assegurar les fronteres del Rin. Estilicó va sortir amb el seu exèrcit no per lluitar contra els bàrbars, sinó per aixafar a Constantí.

## El pas del Rin

Les tribus, prop de 30.000 homes, que van creuar el Rin, les menciona Jeroni d'Estridó, i se suposa que va tenir lloc a Mogontíacum (Magúncia), o entre Mogontíacum i Augusta Vangionum (Worms), ja que van ser les primeres ciutats atacades. Segurament van creuar pel pont que hi havia a Mogontíacum. En tot cas és cert que la travessia va començar el 31 de desembre (data que dona Pròsper d'Aquitània), i que els grups van trigar diversos dies a creuar-lo.
Les poques tropes romanes que hi havia defensant la frontera no es van poder oposar eficaçment als invasors. No sembla, però, que la frontera s'hagués ensorrat del tot, ja que posteriorment es va restablir el ducat de Mogontíacum.

## Conseqüències

El pas del Rin va suposar una violació del que era el Limes Germanicus una de les fronteres més segures de l'Imperi Romà tardà i, per tant, va ser un moment crític en el declivi de l'Imperi Romà d'Occident que va desencadenar una onada de destrucció de ciutats romanes i va provocar l'ensorrament de l'ordre cívic romà al nord de la Gàl·lia. Aquests fets també van donar peu a l'alçament dels tres usurpadors a Britànnia, província que es va perdre. Així doncs, el pas del Rin va ser un punt d'inflexió en el transcurs de les invasions bàrbares, durant les quals diverses tribus germàniques van migrar cap a l'oest i cap al sud des del sud d'Escandinàvia i el nord de Germània.

## Referències

* ↑ Morin, G. A. La fin de l'Empire romain d'Occident: 375-476. Mònaco: Rocher, 2007, p. 83-85. ISBN 9782268061870.

## Enllaços externs

* Bury, J. B. «The greman invasions under Honorius». A: History of the later Roman Empire. Vol. I, p. 174-185. Lacus Curtius [Consulta 20 de novembre de 2022]
# Setge de Càndia

El setge de Càndia (960-961) fou l'episodi principal de la campanya de l'Imperi Romà d'Orient per recuperar l'illa de Creta, que portava des de la dècada del 820 en mans d'àrabs musulmans. La campanya seguí una sèrie d'intents fallits d'arrabassar l'illa als musulmans des del 827, pocs anys després de la conquesta inicial de l'illa pels àrabs, i estava encapçalada pel futur emperador Nicèfor Focas. S'allargà des de la tardor del 960 fins a la primavera del 961, quan caigué Càndia (actual Iràklio), la principal fortalesa musulmana i capital de l'Emirat de Creta. La reconquesta de Creta fou un gran èxit per als romans, car tornà a situar el litoral del mar Egeu sota el seu domini i conjurà el perill que representaven els pirates sarraïns, que havien fet servir Creta com a base operativa. Focas fou recompensat amb un triomf a la seva tornada a Constantinoble.

## Notes

* ↑ Conegut igualment pel nom anacrònic de Imperi Bizantí.

## Referències

* 1 2 Treadgold, 1997, p. 495.

## Bibliografia

* Treadgold, W. T. A History of the Byzantine State and Society (en anglès). Stanford University Press, 1997. ISBN 0-804-72630-2.
# Batalla d'Adrianòpolis (1913)

La batalla d'Adrianòpolis de 1913 es va lliurar durant la Primera Guerra dels Balcans, a partir de mitjans de novembre de 1912 i fins al 26 de març 1913, quan el segon exèrcit búlgar va assetjar i conquerir la ciutat d'Edirne (Adrianòpolis). L'exèrcit búlgar, després de cinc mesos de setge i dos atacs nocturns, va prendre la fortalesa otomana, que s'havia reforçat amb experts alemanys que havien fet noves defenses que havien de ser inexpugnables. La pèrdua d'Edirne va significar el cop decisiu final sobre l'exèrcit otomà, que conduí al final de la Primera Guerra dels Balcans. Els vencedors van actuar sota el comandament del general Nikola Ivanov, mentre que el comandant de les forces búlgares al sector oriental de la fortalesa era el general Georgi Vazov, germà del famós escriptor búlgar Ivan Vazov i del general Vladimir Vazov.

## Referències

* ↑ Monroe, Will Seymour. The Page Company. Bulgaria and her people: with an account of the Balkan wars, Macedonia, and the Macedonia Bulgars (en anglès), 1914, p. 114 [Consulta: 6 setembre 2013].
# Kappa (desambiguació)

«Kappa» té aquests significats:
* Kappa, capa o Κ, lletra de l'alfabet grec
* Kappa (Illinois), població dels Estats Units a l'estat d'Illinois
* Kappa (corba), corba algebraica bidimensional que s'assembla a la lletra grega κ
* Kappa (mitologia), criatura de la mitologia japonesa
* Kappa Aquarii, estrella binària de la constel·lació d'Aquarius
* Kappa Andromedae, estrella de la constel·lació Andròmeda.
* Kappa Arietis, estrella binària de la constel·lació d'Àries
* Kappa Velorum, estrella de la constel·lació Vela, la vela de la nau Argo
* Kappa Coronae Borealis b, gegant gasós a la constel·lació de la Corona Boreal
* Kappa (empresa), empresa italiana de roba esportiva.
Viccionari
# Batalla d'Aversa

La batalla d'Aversa de 1394 fou un dels combats de la guerra civil pel Regne de Nàpols entre Lluís II de Provença i el seu cosí Ladislau I de Nàpols.

## Antecedents

Lluís II de Provença rivalitzà amb el seu cosí Ladislau I de Nàpols pel tron napolità i el 1390 manà una expedició vers la ciutat de Nàpols i aconseguí capturar-la i expulsar-ne Ladislau.
El 10 d'abril de 1392 Tommaso da San Severino i Bernabò da San Severino, en favor de Lluís II de Provença van derrotar i capturar en una emboscada a Ascoli Satriano Alberico da Barbiano i Otó de Brunswick, que lluitaven per Ladislau I de Nàpols.
Lluís II de Provença va retenir el tron, i l'abril de 1393 la flota de Bernabò da San Severino va aixecar el nou setge a Nàpols que Ladislau havia iniciat, i a continuació es va dirigir a aixecar el setge de Sorrento que havia establert Giovanni di Trezzo.

## Batalla

L'any següent Bernabò da San Severino va atacar Aversa, i mentre les tropes estaven acampades, els assetjats van fer una sortida atacant les posicions de la lleva napolitana, fins que la cavalleria va atacar, fent recular els aversans a la ciutat.

## Conseqüències

Aversa va rebre reforços de Ladislau I de Nàpols, i amb l'arribada de l'hivern, els angevins van aixecar el setge.
En 1400, mort Bernabò da San Severino i amb Tommaso da San Severino passat al bàndol de Durazzo, un cop llicenciat Alberico da Barbiano del seu càrrec per a Joan Galeàs Visconti, aquest fou cridat en d'auxili de Ladislau I de Nàpols, que s'havia refugiat a Gaeta quan Lluís va prendre Nàpols, va acampar en Afragola, i quan els nobles napolitans van donar suport a Lluís, aquest va cridar la flota de i va desembarcar a la capital, posant setge al Castell Nou, del que Lluís II de Provença va fugir per mar a Provença.

## Referències

* ↑ Sumption, Jonathan. The Hundred Years War, Volume III: Divided Houses (en anglès). Faber and Faber, 2009, p. 781-782. ISBN 978-0-571-24012-8.
* ↑ Studi romagnoli (en italià). Volum 57. Fratelli Lega, 2007, p. 442.
* 1 2 Filograna, Roberto «Bernabó di Sanseverino, da capitano de guerra a signore de Nardo (1384-1400)» (en italià). Spicilegia Sallentina, 2, 2010.
* 1 2 di Constanzo, Angelo. Istoria del Reame di Napoli (en italià). Mattia Cancer, 1579, p. 209-210.
* ↑ Pagano, 1835, p. 500.
* ↑ Pagano, 1835, p. 501.

## Bibliografia

* Pagano, Filippo Maria. Istoria del regno di Napoli (en italià). Volum 2. Marotta e Vanspandoch, 1835.
# Batalla d'Idistaviso

La batalla d'Idistaviso (llatí: Idistaviso, -onis) va ser una batalla entre els queruscs dirigits per Armini i l'Imperi Romà, dirigit pel general Germànic, l'any 16.
Armini va sofrir una gran derrota. El lloc és esmentat per Tàcit però la seva localització és impossible. Tàcit només diu que es trobava a prop del riu Visurgis. D'entre les moltes localitzacions proposades, hi ha autors que diuen que la batalla va tenir lloc entre Bückeburg i Rinteln, a la contrada de l'anomenada Porta Westfalica, a la Baixa Saxònia. Hans Dobbertin (1983) concreta més proposant una localització de la batalla entre Evesen i Bückeburg.

## Notes

* ↑ O Batalla d'Idisiaviso, si s'accepta la proposta d'esmena del topònim germànic en Idisiaviso ('el prat de la donzella') proposada per primer cop per Jacob Grimm.

## Referències

* ↑ «Idistaviso». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
* ↑ Smith, William (ed.). «Idistavisus Campus». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 20 novembre 2022].
* ↑ Dobbertin, Hans: Neues zur Flottenlandung des Germanicus. Dins: Niedersachsen 1983/3, pàg. 105

## Bibliografia

* Jahn, Ralf G.: Der römisch-germanische Krieg (9-16 n. Chr.). Inaugural-Dissertation zur Erlangung der Doktorwürde der Philosophischen Fakultät der Rheinischen Friedrich-Wilhelms-Universität zu Bonn. Bonn 2001.
* Nedoma, Robert: “Idistaviso”. Dins: Reallexikon der Germanischen Altertumskunde (RGA). Segona Edició. Volum 15. Berlín: de Gruyter, 2000. Pàgs. 323–324.
* Petrikovits, Harald von: “Arminius”. Dins: Bonner Jahrbücher 166 (1966), 175-193, esp. pp. 181-183.
* Rappaport, Bruno: “Idistaviso”. Dins: Realenzyklopädie der klassischen Altertumswissenschaft (RE) volum 9,1 (1914), columnes 903-905.
* Wiegels, Rainer: “Idistaviso”. Dins: Der Neue Pauly (DNP) - Enzyklopädie der Antike volum 5 (Gru - Iug). Stuttgart/Weimar: J. B. Metzler, 1998, col. 893.
# Batalla de Barbalissos

La batalla de Barbalissos es va lliurar a Barbalissos l'any 253, entre l'imperi Sassànida i Roma.
Sapor I va utilitzar les incursions romanes a Armènia com a pretext i va reprendre les hostilitats amb els romans. Els romans i els sassànides es van enfrontar a la ciutat de Barbalissos. La derrota dels romans va permetre a Sapor I, capturar les ciutats d'Antioquia i Dura Europos a Síria.
Les incursions dels sassànides van obligar a l'emperador Valerià a intervenir directament, però va ser vençut i fet presoner a la batalla d'Edessa l'any 260.

## Referències

* ↑ Eutropi. Breviarium ab Urbe condita, IX, 2
* ↑ Hartmann, Udo. Das palmyrenische Teilreich. ttutgard: Steiner, 2001, p. 71. ISBN 9783515078009.
* ↑ Brosius, Maria. The persians: an introduction. Londres: Rouletge, 2006, p. 145. ISBN 9780415320900.
# Batalla de Bovianum

La batalla de Bovianum va tenir lloc l'any 305 aC entre la República Romana, sota comandament dels cònsols Luci Postumi Megel I i Tiberi Minuci Augurí, i els samnites, al comandament de Gel·li Estaci. El resultat va ser una victòria decisiva romana que va posar fi a la Segona Guerra Samnita.
El resultat de la Batalla de Bovianum va fer que minvés la moral dels samnites, els quals, incapaços de continuar la guerra, van ser obligats a acceptar els termes dictats per Roma. Els romans van provar amb aquesta victòria la major força que tenien sobre els samnites des del 314 aC, conduint a demanar la pau amb termes cada vegada menys generosos. El 304 aC els romans s'havien annexionat amb efectivitat un gran territori en detriment dels samnites, fundant nombroses colònies.

## Referències

* ↑ Outlines of the history of Rome - Page 41 by Henry White
# Batalla de Dornach

La batalla de Dornach del 22 de juliol de 1499 va ser l'última confrontació militar entre la Lliga de Suàbia, al comandament del comte Enric de Fürstenberg, i la Confederació Suïssa durant la Guerra de Suàbia.
Les tropes de la Lliga de Suàbia, enviades per l'emperador Maximilià I, avançaven des del Sundgau (Alsàcia) cap al castell de Dorneck al costat de Dornach, la primera fortificació en territori suís. També els confederats suïssos es dirigien a aquest castell per protegir-ho de l'atac imminent. El 21 de juliol a la tarda, l'exèrcit suabi va aconseguir la regió de Birseck, va muntar moltes peces d'artilleria i envoltà la fortalesa. El cap dels assetjats va aconseguir enviar a Liestal un missatger, que va creuar les línies enemigues sense que els sentinelles ho advertissin, amb l'encàrrec de constrènyer els compatriotes a acudir sense demora en auxili dels assetjats.
El 22 de juliol al matí, els suabis van començar a bombarbejar el castell, mentre la resta dels soldats romanien en les tendes de campanya. Des de l'altiplà del Gempen, les tropes de Berna i Soleura van poder contemplar el campament de l'enemic. Quan va arribar el contingent principal de Zúric i Berna, tots junts es van aproximar desapercebudament als suabis i els van sorprendre en el seu propi campament, matant-ne molts. Animats per la victòria inicial, els confederats van avançar precipitadamente i es van topar amb una guàrdia romanda que havia acampat a Reinach, en l'altra riba del riu Birs. La batalla va durar moltes hores i els suïssos van haver de replegar-se cap al castell de Dorneck. En fosquejar van baixar del Gempen altres 1000 soldats de reforç dels cantons de Llucana i Zug, i obligaren a les tropes de l'emperador a retirar-se.
Els confederats suïssos es van apoderar d'un gran botí, molts canons, la caixa de l'exèrcit i nombrosos estendards. Molts nobles van caure en el combat, entre ells el comandant Fürstenberg. La notícia de l'aclaparadora derrota en Dornach es va difondre ràpidament pel sud d'Alemanya i a Alsàcia. El 22 de setembre de 1499, Maximilià I d'Habsburg va signar la Pau de Basilea.

## Vegeu també

* Guerra de Suàbia
* Lliga de Suàbia
* Batalla de Fornovo
* Ruta Alpina
* Camí espanyol

## Referències

* 1 2 3 Fossedal, Gregory A. (2006). Direct Democracy in Switzerland. New Brunswick: Transaction Publisher, p. 23. El. El Cantó de Berna va aportar 5.000 homes, el de Zuric 400 i els de Uri, Zug, Lucerna, Solothurn i Unterwalden van enviar petits contingents fins que l'exèrcit suís va arribar als 6.000 homes.
* 1 2 3 D'Istria, Madame La Comtesse Dora (1858). Switzerland the pioneer of the Reformation or la Suisse allemande. Tomo I. Londres: A. Fullarton & Company, p. 147.

## Bibliografia

* Kurz, Hans Rudolf (1977). Schweizerschlachten. Bern: Francke Verlag.
# Província Oriental (Sierra Leone)

La província Oriental és una de les quatre províncies de Sierra Leone. Té una superfície de 15.553 km² i una població de 1.641.012 habitants segons el cens del 2015. La seva capital i centre administratiu és Kenema. La província de l'Est, el centre de la indústria minera de diamants del país, és molt muntanyosa i té dues serralades, els turons de Gola i les muntanyes de Loma.

## Economia

Aquesta província és el cor de l'activitat minera de diamants de Sierra Leone. La pedra preciosa es va descobrir per primera vegada cap a la dècada de 1930 i ha tingut un paper important en la història de la regió des de llavors. La majoria de diamants són extrets i exportats per petites empreses locals, que sumen entre 200.000 i 300.000; algunes són il·legals, mentre que molts són oficialment sancionades. A més, hi ha un grapat de països estrangers que exploten mines de diamants a gran escala.

## Geografia

La província oriental limita amb la regió de Nzérékoré, a Guinea, al nord-est, amb els comtats liberians de Lofa, Gbarpolu i Grand Cape Mount, a l'est i el sud, i amb les províncies del sud i del nord de Sierra Leone, a l'oest i al nord-oest. La província de l'Est és l'única regió de Sierra Leone sense cap línia de costa.
Hi ha els turons de Gola, una zona de selva tropical amb fauna que inclou ximpanzés, colobus vermell occidental, moltes espècies endèmiques d'ocells i una escassa població d'hipopòtam pigmeu. L'altra àrea principal del desert són les muntanyes de Loma, que es troben principalment a la província del Nord, però també s'estenen a la part nord de la província de l'Est.

## Districtes

La província es divideix en 3 districtes. Són: el districte de Kailahun, amb seu a la ciutat de Kailahun ; El districte de Kenema, que té la seu central de la capital provincial Kenema ; i el districte de Kono, amb seu a Koidu.

## Referències

* ↑ Bah «Còpia arxivada». , 01-04-2016 [Consulta: 30 octubre 2020].
* ↑ University of Michigan. . ISBN 9780549511755.
* ↑ Manson, Knight i McClanahan, 2012, p. 253.
* 1 2 3 Manson, Knight i McClanahan, 2012, p. 272.
* 1 2 MapAction. «Reference Map of Eastern Province, Sierra Leone», 21-10-2014. [Consulta: 7 novembre 2016].
* ↑ Manson, Knight i McClanahan, 2012, p. 263-264.
* ↑ Manson, Knight i McClanahan, 2012, p. 312.

## Bibliografia

* Manson, Katrina; Knight, James; McClanahan, Paige. Sierra Leone. Bradt Travel Guides, 2012. ISBN 9781841624129.
# Alvin Loftes

Alvin Al Hjalmar Loftes (Providence, Rhode Island, 1 de gener de 1890 – Narragansett, juliol de 1971) va ser un ciclista estatunidenc que va competir a començaments del segle xx.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu d'Estocolm, on va disputar dues proves del programa de ciclisme. Va guanyar la medalla de bronze en la contrarellotge per equips, formant equip amb Carl Schutte, Albert Krushel i Walter Martin; mentre en la contrarellotge individual finalitzà en onzena posició.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Al Loftes». [Consulta: 28 gener 2022].
# Salsa napolitana

La salsa napolitana és una denominació genèrica donada (sobretot fora d'Itàlia) a una salsa derivada de la salsa de tomàquet de la cuina italiana. Se sol servir amb qualsevol tipus de pasta (principalment les blanques) empolvorant abundant formatge parmesà o pecorino sobre el plat abans de servir.

## Preparació

Consisteix en una salsa a base de tomàquet a la qual se li han afegit verdures finament picades tals com porro, ceba, all, safanòries i api.
La salsa napolitana està saborosament condimentada, principalment amb orenga i farigola. Els ingredients es sofregeixen amb oli d'oliva, es tapen i es deixen coure a foc lent una estona. De vegades s'afegeixen bolets a la barreja. Com a condiments també es poden afegir llorer, alfàbrega i romaní.

## Referències

* ↑ Salsa Napoletana
* ↑ La passata di pomodoro fatta in casa

## Enllaços externs

* Salses calentes Arxivat 2012-01-23 a Wayback Machine.