OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La boya

La boya és una pel·lícula de l'Argentina filmada en colors dirigida per Fernando Spiner sobre el seu propi guió escrit en col·laboració amb Aníbal Zaldívar i Pablo De Santis que es va estrenar el 6 de desembre de 2018.

## Sinopsi

Fernando Spiner es troba a Villa Gesell, on va passar la seva adolescència, amb el poeta i amic de la infància i de la joventut, Aníbal Zaldívar, periodista i poeta que allí resideix, i a més de nedar fins a una antiga boia que aquest deixés anar en la mar a comanda del pare d'Anníbal de qui era molt amic, i al mateix temps que indaga sobre la seva vida, investiga el seu propi passat.

## Repartiment

Van col·laborar al film, com ells mateixos:.
* Aníbal Zaldívar
* Ricardo Roux
* Pablo Mainetti
* Juan Forn
* Guillermo Saccomanno
* Fernando Spiner

## Crítiques

Pablo O. Scholz a Clarín va opinar:
| « | ”...la poesia és central a La boya. Però no sols els versos o la rima -que es llegeixen i es reciten a càmera...sinó per l'ús, líric, es diria, que el realitzador utilitza en les imatges en les quals reflecteix com neden ell i Aníbal...I també hi ha una certa poesia quan el film relata, en breus entrevistes, aparicions, a altres artistes notables establerts allí…Spiner mostra sensibilitat en tot moment. La utilització de la cambra subaquàtica no era imprescindible, però és oportuna i apropiada…la música va ser composta per Natalia Spiner, en aquest film documental amb preconcebuda posada en escena, que beneficia cert to de melangia.” | » |
La crònica de Página/12 va dir:
| « | ”Més enllà de les diverses seqüències de nedo..., La boya es ramifica en una sèrie de segments documentals de diferent tenor: entrevistes tradicionals a càmera, converses íntimes amb una mica de posada en escena ficcional, seqüències on el frasejo poètic és imitat per les imatges i potenciat per la música, … de Natalia Spiner… No totes les seccions posseeixen la mateixa força o pertinència i, per moments, la pel·lícula ingressa en una zona de deriva amb trets capritxosos. En uns altres, en canvi, el lirisme aflora; un lirisme melancòlic, tristón, hivernal.... És la reconstrucció d'una història familiar: l'arribada amb vaixell...del besavi...una carta paterna, aparentment segellada durant dècades, que és oberta per primera vegada durant el rodatge. Són moments intensos i emotius que, no obstant això, no aconsegueixen cohesionar-se del tot amb la resta de la pel·lícula. Són riscos que es prenen en apostar per una estructura narrativa lliure, decisió que el realitzador pren conscientment i que li permet, en certa manera, construir un retrat comunitari a partir d'una forta sensació de pertinença.” | » |

## Premis i nominacions

El film ha estat nominat en la XIII edició dels Premis Sur de 2018 a la Millor Pel·lícula Documental.

## Referències

* 1 2 3 4 «El mar como fuente de dolores y placeres». Página/12, 06-12-2018.
* 1 2 3 4 Scholz, Pablo O. «Crítica de “La boya”: Historia de una amistad». Clarín, 05-12-2018. [Consulta: 20 agost 2019].

## Enllaços externs

* Informació sobre La boya a cinenacional.com
* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Maria Antònia Besora i Soler

Maria Antònia Besora i Soler (Manresa, 1918 - ?, 2008) fou una promotora social catalana.
Fou membre de la Creu Roja de Manresa i el 1963 va fundar la secció de Manresa de l'Associació Espanyola Contra el Càncer, on va donar suport durant gairebé 40 anys. També va ser membre del Grup Catalònia, amb el qual va promoure la creació de llars-residències per a malalts. Per aquest motiu va rebre la Creu de Sant Jordi el 1992. Va estar casada amb Joan Balaguer i Golobart.

## Referències

* 1 2 «Maria Antònia Besora i Soler». Generalitat de Catalunya, 1992. [Consulta: 4 novembre 2024].
* ↑ «Treball de recerca». La bellesa en el dolor, L’Exposició-Subhasta de Pintures Contra el Càncer a Manresa, 2023-2024.
* ↑ «Maria Antònia Besora i Soler». El Pou de la Gallina, abril 2009, pàg 12. [Consulta: 2024].
* ↑ «Creu de Sant Jordi 1991-2000 | enciclopedia.cat». [Consulta: 4 novembre 2024].

## Enllaços externs

* Blogspot.com - Manresanes que han fet història
# Pithiviers

Pithiviers és un municipi francès situat al departament de Loiret i la regió de Centre - Vall del Loira. El 2018 tenia 8.935 habitants. Es troba a la riba del riu Œuf.
El castell de Pithiviers, construït cap a l'any 1000, incloïa la col·legiata de Saint-Georges i la torre encarregada per Héloïse de Pithiviers al mestre d'obres Lanfred, que també va treballar al castell d'Ivry-la-Bataille.
Aquesta torre de 33 metres va dominar la ciutat durant gairebé 840 anys abans de la seva demolició el 1837. Avui el Théâtre du Donjon evoca la seva memòria a prop.
Durant la Vuitena Guerra de Religió, la ciutat va ser presa pels dos Enrics (el rei de França Enric III i Enric de Navarra) el 1589 .
Entre el 29 de gener i el 8 de febrer de 1939, més de 2800 refugiats que fugien de l'enfonsament de la Segona República Espanyola davant les tropes de Franco, van arribar al Loiret. Davant la insuficiència d'estructures d'acollida a Orléans, s'obren 46 centres rurals d'acollida, inclòs un a Pithiviers. Els refugiats, principalment dones i nens (els homes estan desarmats i retinguts al sud de França), foren subjectes a una quarantena estricta, vacunats, amb el correu limitat i els subministraments, encara que no són gaires, variats i cuinats a l'estil francès; no obstant això, estaven segurs. Alguns d'aquests refugiats tornen a Espanya, encoratjats pel govern francès que facilita les condicions de retorn, els que prefereixen quedar-se s'agrupen al camp de la cristalleria d'Aydes, a Fleury-les-Aubrais.

## Referències

* ↑ Stéphane William Gondoin «Les châteaux forts au temps de Guillaume le Conquérant». Patrimoine normand, 94, juillet-août-septembre 2015, pàg. 45. ISSN: 1271-6006..
* ↑ «« Inventaire général du patrimoine culturel », sur culture.gouv.fr»..
* ↑ Jeanine Sodigné-Loustau, « L'accueil des réfugiés civils espagnols de 1936 à 1940. Un exemple : la région Centre », Matériaux pour l'histoire de notre temps. 1996, no 44. p. 43.
* 1 2 Jeanine Sodigné-Loustau, Plantilla:Opcit, p. 47.
* ↑ Jeanine Sodigné-Loustau, Plantilla:Opcit, p. 43-44.
# Sangue blu

Sangue blu és una pel·lícula italiana del 1914 dirigida per Nino Oxilia. La protagonista de la pel·lícula és Francesca Bertini.

## Argument

La princesa de Monte Cabello, divorciada del seu marit, té la custòdia de la seva filla. L'amant del seu exmarit contracta investigadors privats que aconsegueixen obtenir fotografies aparentment incriminatòries de la princesa amb Jacques Wilson. La princesa està devastada; Li prenen la seva filla i cau sota les urpes de Wilson, que l'obliga a humiliar-se apareixent en un joc per pagar els seus deutes de joc. La princesa envia una nota al príncep de Monte Cabello declarant que ja no comprometrà el seu nom.

## Repartiment

* Francesca Bertini: Princesa de Montebello
* Amedeo Ciaffi
* Anna Cipriani: Diana
* Angelo Gallina
* Andrea Habay (com Andrè Habay)
* Fulvia Perini: Comtessa de la Croix
* Elvira Radaelli

## Restauració

La pel·lícula va ser restaurada per l’ Eye Filmmuseum en col·laboració amb la Cineteca di Bologna, aquesta edició restaurada està disponible en dvd a partir de 2013 com a part de la sèrie "Cinemalibero" de la Cineteca di Bologna.

## Notes

* ↑ Moliterno, Gino. The A to Z of Italian Cinema. 109. Scarecrow Press, 2009, p. 33. ISBN 0810868962.
* ↑ Ma l'amor mio non muore! al web de la Cineteca de Bolonya
* ↑ Tempio del Video

## Enllaços externs

* Sangue blu a YouTube
# Bernhard Kohl

Bernhard Kohl (Viena, 4 de gener del 1982) és un ciclista austríac que fou professional entre el 2005 i el 2008. Bon escalador, el 2005 passà a professional amb l'equip de l'UCI ProTour T-Mobile Team, equip amb qui guanyà el campionat austríac de ciclisme en ruta i quedà tercer al Critèrium del Dauphiné Libéré 2006.
El 2008 guanyà el mallot de la muntanya al Tour de França i pujà al podi com a tercer classificat, a 1' 13" del guanyador final, Carlos Sastre. Mesos més tard es va demostrar que s'havia dopat, per la qual cosa va perdre aquelles classificacions. A conseqüència d'aquells fets Kohl es va retirar i passà a col·laborar amb les autoritats per tal d'esclarir diverses trames de dopatge.

## Palmarès

* 2002
** Campió d'Àustria en ruta sub-23
** 1r al Gran Premi de Frankfurt sub-23
* 2004
** 1r al Tour dels Pirineus
* 2006
** Campió d'Àustria en ruta

### Resultats al Tour de França

* 2007. 31è de la classificació general
* 2008. 3r de la classificació general i guanyador de la classificació de la muntanya Desqualificat per dopatge.

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2005. 111è de la classificació general
* 2006. Abandona

## Referències

* ↑ Bernard Kohl, tercer classificat del passat Tour, dona positiu per EPO d'última generació a 324.cat (16 d'octubre de 2008)

## Enllaços externs

* Web oficial (alemany)
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a sitiodeciclismo.net
# Manuel Eduardo Medina Mariño

Manuel Eduardo Medina Mariño (Aragua de Barcelona, Anzoátegui, 14 de juliol de 1976) és un ciclista veneçolà, professional des del 2004.
Del seu palmarès destaca la victòria final a l'UCI Amèrica Tour de 2008, així com un campionat nacional en ruta i tres triomfs a la Volta al Táchira.
El 9 d'agost de 2013 va ser suspès per dos anys per un positiu mentre disputava la Volta a Guatemala.

## Palmarès

* 2002
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Veneçuela
* 2004
** Vencedor d'una etapa de la Volta al Táchira
* 2005
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Colòmbia
* 2006
** Campió de Veneçuela en ruta
** 1r a la Volta al Táchira i vencedor de 2 etapes
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Colòmbia
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Veneçuela
** Vencedor d'una etapa al Clàssic Ciclista Banfoandes
* 2007
** Vencedor de 2 etapes de la Volta a Colòmbia
** Vencedor de 2 etapes de la Volta al Táchira
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Guatemala
* 2008
** 1r a l'UCI Amèrica Tour
** 1r a la Volta al Táchira i vencedor de 4 etapes
** 1r a la Volta a Guatemala i vencedor de 3 etapes
** 1r a la Volta a Trujillo i vencedor d'una etapa
* 2011
** 1r a la Volta al Táchira i vencedor d'una etapa
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Veneçuela
** Vencedor d'una etapa de la Volta a la Independència Nacional
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Trujillo
* 2012
** Vencedor d'una etapa de la Volta al Táchira
* 2013
** Vencedor de 2 etapes de la Volta al Táchira

## Referències

* ↑ Positivo de Manuel el Gato Medina, suspendido dos años biciciclismo.com

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Aerospiza

Aerospiza és un gènere que conté astors i un esparver de la família Accipitridae que es troben a l'Àfrica. Les tres espècies del gènere estaven classificades anteriorment al gènere Accipiter.

## Taxonomia

El gènere Aerospiza va ser introduït l'any 1922 pel zoòleg sud-africà Austin Roberts amb Falco tachio, Daudin, 1800 (l'astor taixiró) com a espècie tipus. El nom combina el grec antic αηρ (aēr), αερος (eros) que significa "aire" amb σπιζιας (spizias) que significa "falcó".
Segons el el Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) el gènere conté tres espècies:
* Aerospiza toussenelii - astor de Toussenel
* Aerospiza tachiro - astor taixiró
* Aerospiza castanilius - esparver de flancs vermells
Estudis filogenètics moleculars van trobar que el gènere Accipiter era polifilètic i es va proposar reordenar les seves espècies en 5 gèneres monofilètics. El 2024, el COI aprovà la segmentació d'Accipiter. Per a tal fí, Aerospiza fou recuperat i hi traslladà les tres espècies esmentades.

## Referències

* 1 2 3 Gill, Frank; Donsker, David. «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors – IOC World Bird List» (en anglès). IOC World Bird List v14.2. [Consulta: 25 octubre 2024].
* ↑ «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
* ↑ Roberts, Austin Annals of the Transvaal Museum, 8, 4, 1922, pàg. 187-272 [208].
* ↑ Sangster, G.; Kirwan, G.M.; Fuchs, J.; Dickinson, E.C.; Elliott, A. Vertebrate Zoology, 71, 2021, pàg. 419–424. DOI: 10.3897/vz.71.e67501 [Consulta: free].
* ↑ Jobling, James A. «Aerospiza». The Key to Scientific Names. Cornell Lab of Ornithology. [Consulta: 22 agost 2024].
* ↑ Mindell, D. «Phylogeny, Taxonomy, and Geographic Diversity of Diurnal Raptors: Falconiformes, Accipitriformes, and Cathartiformes». A: Sarasola. Birds of Prey: Biology and conservation in the XXI century (en anglès). Cham, Switzerland: Springer, 2018, p. 3-32. ISBN 978-3-319-73744-7.
* ↑ Sangster, G.; Kirwan, G.M.; Fuchs, J.; Dickinson, E.C.; Elliott, A. (en anglès) Vertebrate Zoology, 71, 2021, pàg. 419-424. DOI: 10.3897/vz.71.e67501 [Consulta: free].
* ↑ Catanach, T.A.; Halley, M.R.; Pirro, S. Biological Journal of the Linnean Society, 2024, pàg. blae028. DOI: 10.1093/biolinnean/blae028. Biological Journal of the Linnean Society, 2024, pàg. blae051. DOI: 10.1093/biolinnean/blae051 [Consulta: free].
# Calmodulina

La calmodulina (CaM) –un acrònim derivat de l'anglès "calcium modulated protein"– és una proteïna involucrada en els mecanismes de resposta de les cèl·lules a l'augment de calci intracel·lular. Per activar-se, la calmodulina ha de captar ions de calci (Ca$^{2+}$). Un cop unida al Ca$^{2+}$, la calmodulina interactua amb altres proteïnes com cinases i fosfatases, per tal de regular la seva activitat.

## Estructura

La calmodulina és una proteïna petita (16,7 kDa), formada per una seqüència de 148 aminoàcids altament conservada entre espècies. La calmodulina té dos dominis globulars aproximadament simètrics (dominis N-terminal i C-terminal) amb una forma similar a una pesa de gimnàs. Els dominis globulars estan separats entre si per una hèlix alfa molt flexible. Cadascun dels dominis globulars conté dos motius de mà EF separats per una petita làmina beta antiparal·lela. En total, la CaM conté quatre llocs d'unió a Ca$^{2+}$, dos a cada domini globular.
L'estructura de la calmodulina canvia de conformació en unir-se al calci: en absència de calci, les quatre mans EF es troben compactades, mentre que un cop unida a calci, les hèlix alfa dels motius s'orienten de forma perpendicular i la regió flexible s'estén. El canvi de conformació de la calmodulina influeix en la seva forma d'interactuar amb altres proteïnes i enzims, fet que permet la seva funció de regular l'activitat de les seves dianes en funció de la concentració de calci.

## Mecanisme

Diversos mecanismes de comunicació cel·lular utilitzen els ions Ca$^{2+}$ com a segon missatger, com ara els iniciats pels canals de calci i els receptors metabotròpics associats a fosfolipasa C/inositol 1,4,5‐trisfosfat. La CaM té una afinitat al Ca$^{2+}$ al voltant de 10$^{-6}$ M (10 μM). Aquest valor es troba en una posició central entre la concentració de calci en repòs d'una cèl·lula (0,1 μM) -que no és suficient per activar la CaM-, i la concentració de calci en estat d'activació (100 μM), concentració a la que la CaM es trobaria activada.
Un cop activada, la calmodulina reconeix un gran ventall de proteïnes gràcies a la seva flexibilitat. En particular, la CaM no té un motiu específic d'interacció, sinó que reconeix proteïnes amb una hèlix alfa de 16-35 aminoàcids que tingui una cara amb residus polars bàsics i a l'altra residus hidrofòbics.

## Referències

* 1 2 3 4 Hancock, John T. Cell Signalling. Bristol: Oxford University Press, 15 juliol 2021, p. 184. ISBN 9780198859581 [Consulta: 9 octubre 2024].
* ↑ «CALM1 - Calmodulin-1 Homo sapiens». UniprotKB. Uniprot. [Consulta: 9 octubre 2024].
# Rose-Claire Schüle

Rose-Claire Schüle (6è districte de París, 24 de desembre de 1921 - Morges, 28 d'abril de 2015) fou una etnòloga suïssa.
Va estudiar filologia romànica, àrab, persa i turc així com etnologia europea; el 1953 va obtenir el doctorat a la Universitat de Basilea, amb una tesi sobre el parlar de Nendaz. Abans, durant la mobilització de 1939, es va comprometre amb els grups escoltes i estudià medicina; en aquest període va treballar pels hospitals militars. Més tard, va deixar la medicina per dedicar-se a les llengües romàniques. Durant la seva carrera, va fer investigacions sobre els dialectes i també sobre la etnografia de Nendaz (al cantó de Valais, Suïssa). Va crear l'associació dels dialectes de la Val d'Aosta. El 1968, va esdevenir la primera etnòloga al servei del cantó del Valais; del 1978 al 1988 és presidenta central del Patrimoni suís (Heimatschutz). Del 1979 al 1983 va ser la directora dels Museus cantonals a Sion i va participar en la creació del museu del Gran Lens.

## Obres

* L'Inventaire lexicologique du parler de Nendaz (Valais) (3 vol.) :
** La Nature inanimée, la flore et la faune, vol. 1, Berna: Francke, 1963
** L'Homme être physique, vol. 2, Basel ; Tubinga: A. Francke, 1998
** L'Âme et l'intellect, vol. 3, Tubinga; Basilea: A. Francke, 2006, 461 p. ISBN 9783772080951
* Les Vouivres dans le ciel de Nendaz : ethnographie du ciel et des astres, du temps, de la terre, des plantes et des animaux réels et fabuleux à Nendaz (VS), 2011, 749 p. ISBN 9783039192427
* Assiettes valaisannes : nourritures d'hier et d'avant-hier, amb Isabelle Raboud-Schüle i Pierre Dubuis, éd. Monographic, coll. « Les cahiers de l'histoire locale », n° 5, 1993 ISBN 2883410259

## Premis

* Premi de la Fundació Divisionnaire F. K. Rünzi (1975).

## Referències

* ↑ «Schüle, Rose-Claire» (en francès). [Consulta: 1r abril 2017].
* ↑ «Patrimoine suisse, Section Valais romand | Hommage à Mme Schüle» (en anglès). Arxivat de l'original el 2017-02-12. [Consulta: 3 abril 2017].
* ↑ «L'ethnologue Rose-Claire Schüle s'en est allée» (en francès). [Consulta: 3 abril 2017].
# Volcà d'Izalco

El Volcà d'Izalco és el més jove dels volcans del Salvador i un dels més joves del continent americà. D'acord amb la versió popular es va originar l'any de 1770, quan un orifici a la falda del Volcà de Santa Anna va començar a emetre gasos i cendres. No obstant això, l'historiador Jorge Lardé y Larín indica que els seus orígens es remunten al 19 de març del 1722 quan es va formar «un nou cràter per on vomitar foc, lava i cendres», el qual va fer una important erupció el 1745.
Durant 196 anys el volcà es mantengué en erupció gairebé sense parar, tant, que l'erupció es veia fins a l'oceà, això va fer que es conegués amb el sobrenom de Far del Pacífic. La seva activitat era tal que es va formar un con de 650 metres sobre la plana veïnal (1.952 m), amb un cràter de 250 metres de diàmetre. La seva última erupció va ser l'any de 1966, i des d'aleshores s'ha notat una disminució gradual en activitat i temperatura de les seves fumaroles.

## Referències

* ↑ Jorge Lardé y Larín: El Salvador: Inundaciones e incendios, erupciones y terremotos, p. 47. ISBN 99923-0-049-3

## Enllaços externs

* Cronologia d'Erupcions (1770-1956) Volcà d'Izalco. Dirección General de Observatorio de Amenazas y Recursos Naturales. Gobierno de El Salvador (en espanyol)
# Planta EV Motors Barcelona

La Planta EV Motors Barcelona, també coneguda com a Ebro Factory, és una planta de muntatge d'automòbils situada a Barcelona. És la fàbrica principal d'EV Motors amb uns 440 treballadors.
La planta pertanyia a Nissan Motor Ibérica, motiu per la qual era coneguda com a Planta Nissan Barcelona. L'any 2023, els terrenys i els edificis van ser subarrendats per Hub Tech Factory, societat participada per Sustainable Mobility Vehicles, aquesta darrera filial d'EV Motors. Durant el mateix any, l'empresa Hub Tech Factory va comprar els actius productius de la fàbrica, principalment màquines.

## Productes
### Passat

* Nissan Navara

### Actualment

* Ebro S700
* Ebro S800

## Referències

* ↑ «Documento informativo de incorporación al segmento de negociación BME Growth de BME MTF Equity de la totalidad de las acciones de EV Motors, S.A.». . Bolsas y Mercados Españoles Sociedad Holding de Mercados y Sistemas Financieros, 10-2024 [Consulta: 6 novembre 2024].
* ↑ «Adenda al documento informativo de incorporación al segmento de negociación BME Growth de BME MTF Equity de la totalidad de las acciones de EV Motors, S.A.». . Bolsas y Mercados Españoles Sociedad Holding de Mercados y Sistemas Financieros, 10-10-2024 [Consulta: 6 novembre 2024].
# Viquipèdia en gal·lès

La Viquipèdia en gal·lès (en gal·lès: Wicipedia Cymraeg) és l'edició en gal·lès de la Viquipèdia.
Va ser creada el juliol del 2003. El 23 de juny del 2007 va arribar als 10.000 articles i era la 66a Viquipèdia més grossa en nombre d'articles. El 20 de novembre del 2008 va arribar als 20.000 articles i, menys d'un any després, el 28 d'octubre del 2009 va superar els 25.000 articles. L'abril del 2010 va sobrepassar els 27.000 articles i en juliol de 2013 va superar els 50,000 articles, arribant a ser la 62na edició més gran de viquipèdia. Actualment, (novembre 2024) té 133.754 articles i és la 59a edició més gran de Wikipedia.
La Viquipèdia en gal·lès té un índex de creixement considerablement notable, ja que en menys de 18 mesos, entre el juny del 2007 i el novembre del 2008, s'han creat més de 10.000 articles, més del doble del total. Algunes revistes gal·leses com "Golwg" i "Y Faner Newydd" s'han referit a això com un resorgiment de la llengua gal·lesa.
Sa'ha afegit un enllaç directe a la Viquipèdia Gal·lesa a la pàgina Introducció de la versió en llengua gal·lesa del navegador web Mozilla Firefox on apareix com el primer dels quatre llocs web recomanats, per sobre de la Biblioteca Nacional de Gal·les.
En setembre de 2012 es va formar "Wici Cymru"; aquesta és una societat amb l'objectiu de desenvolupar la Wikipedia a Gal·les. Per octubre, l'actor guanyador del BAFTA Rhys Ifans s'havia convertit en el seu patró.

## Referències

* ↑ List of Wikipedias on Meta-Wiki.
* ↑ List of Wikipedias
* ↑ Jac Codi Baw, "Wiki-peidio", Golwg, 16 d'octubre de 2008, p. 30
* ↑ National Library of Wales
* ↑ Cychwyn Arni, Mozilla Firefox (Welsh).
* ↑ Wici Cymru
* ↑ "University honours for ex-Swans star Guillermo Bauza and actor Rhys Ifans", South Wales Evening Post, 20 July 2015. Accessed 12 February 2016
# Arna índia de la farina

L'arna índia de la farina (Plodia interpunctella) és una espècie de lepidòpter ditrisi de la família dels piràlids (Pyralidae) originària d'Europa i que ara està estès per tot el món. Ataquen als aliments emmagatzemats i podem trobar-la sobretot en fruita seca com a nous o ametlles, encara que també s'alimenten de xocolata i de vegades de cereals.

## Identificació

L'adult té les 2/3 parts inferiors de les ales són de color bronze o coure amb bandes fosques, mentre que el terç anterior és de color gris groguenc. La seva envergadura és de 16-20 mm.
La larva és blanquinosa amb el cap color cafè. Assoleix els 12 mm en la maduresa.

## Control de la plaga

Quan se n'han trobat larves o arnes s'han de llençar tots els grans (cereals, pa, pasta, arròs, etc.), espècies (sal, etc.), fruita seca (panses, prunes, etc.) i qualsevol altra font d'aliment que no es trobi en contenidors fermament segellats. Les arnes poden entrar en llocs sorprenentment ben segellats, incloent bosses segellades i contenidors tipus tupperware. La plaga és molt difícil d'eliminar, per la qual cosa, si se sospita que algun aliment pogués estar contaminat el més recomanable és llençar-lo.

## Referències

* ↑ «BioLib - Plodia interpunctella» (en anglès). [Consulta: 5 novembre 2024].