OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Akira Suzuki

Akira Suzuki (鈴木 章, Suzuki Akira, 12 de setembre de 1930, Mukawa, Hokkaidō) és un químic japonès, guardonat amb el Premi Nobel el 2010, que va publicar per primer cop la reacció de Suzuki, una reacció orgànica d'un àcid aril- o vinil-borònic amb un halur d'aril o vinil catalitzat per un complex de pal·ladi(0), el 1979.

## Biografia

Suzuki va estudiar a la Universitat de Hokkaidō i després d'obtenir el seu doctorat hi treballà com a professor ajudant. De 1963 a 1965, Suzuki va treballar com a postdoctorand amb Herbert Charles Brown a la Universitat de Purdue i després, quan tornà a la Universitat de Hokkaido, hi esdevingué professor. Arran de la seva retirada de la Universitat de Hokkaido el 1994 va treballar en diferents llocs de treball en altres universitats: la Universitat de Ciències d'Okayama de 1994 a 1995 i la Universitat de Ciències i d'Arts de Kurashiki de 1995 a 2002. Va rebre el Premi Nobel de Química el 2010 conjuntament amb Richard F. Heck i Ei-ichi Negishi.

## Referències

* ↑ Miyaura, N. et al. Tetrahedron Lett. 1979, 3437.
* ↑ Miyaura, N.; Suzuki, A. Chem. Commun. 1979, 866.
* ↑ Suzuki, A. Pure Appl. Chem. 1991, 63, 419-422. (Review)
* ↑ Suzuki, A. J. Organometallic Chem. 1999, 576, 147–168. (Review)
* ↑ Miyaura, Norio.; Suzuki, Akira. «Palladium-Catalyzed Cross-Coupling Reactions of Organoboron Compounds». Chemical Reviews, 95, 1995, pàg. 2457. DOI: 10.1021/cr00039a007.
* ↑ Royal Swedish Academy of Sciences (6 octubre 2010). "The Nobel Prize in Chemistry 2010". Nota de premsa. Consulta: 6 octubre 2010.
# Tatsugo Kawaishi

Tatsugo Kawaishi (japonès: 河石達吾) (Etajima i Higashi-Nōmijima, 17 de desembre de 1911 - Iwo Jima, 17 de març de 1945) va ser un nedador japonès que va competir durant les dècades de 1920 i 1930.
Va estudiar a la Universitat de Keiō, on es graduà en dret i va començar a practicar la natació. El 1932 va prendre part en els Jocs Olímpics de Los Angeles, on va guanyar la medalla de plata en els 100 metres lliures del programa de natació.
Entre 1933 i 1935 fou instructor a l'Acadèmia Naval Imperial d'Etajima. Tot seguit es traslladà a Osaka, on treballà per la precursora de Kansai Electric, però poc després es va allistar a l'exèrcit imperial japonès, incorporant-se a l'11è Regiment d'Infanteria, amb base a Hiroshima. Va servir a primera línia a la Xina durant la Segona Guerra sinojaponesa i va ser ascendit a primer tinent després de cinc anys. Després de ser llicenciat tornà a treballar a la Kansai Electric, però durant la guerra del Pacífic, a mesura la situació empitjorava al Japó, va retornar al servei actiu el juny de 1944. Fou assignat a la guarnició d'Iwo Jima, on el general Tadamichi Kuribayashi el va convertir en comandant del districte nord de l'illa. Va morir en combat durant la batalla d'Iwo Jima el 17 de març de 1945 i va ser ascendit a títol pòstum a capità.

## Referències

* ↑ «Tatsugo Kawaishi Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 29 de desembre 2008. [Consulta: 12 juny 2019].
* ↑ «Olympians Who Were Killed or Missing in Action or Died as a Result of War». Sports Reference. Arxivat de l'original el 17 d'abril 2020. [Consulta: 24 juliol 2018].
# 811

El 811 (DCCCXI) fou un any comú començat en dimecres del calendari julià.

## Esdeviments

* 26 de juliol: un exèrcit romà d'Orient cau en una emboscada dels búlgars i és anorreat en la batalla de Pliska; entre les baixes romanes d'Orient hi ha l'emperador Nicèfor I, que mor durant l'enfrontament, i el seu fill i successor, Estauraci, que sucumbeix a les seves greus ferides uns mesos després.

## Referències

* ↑ «Krum» (en anglès). Encyclopædia Britannica, 9 abril 2020. [Consulta: 20 febrer 2021].
# Alfred Karindi

Alfred Karindi (nascut Alfred-Nikolai Karafin; 30 de maig de 1901 - 13 d'abril de 1969) va ser un organista i compositor estonià.

## Vida i obra

Alfred Karindi va néixer el 30 de maig de 1901 al poble de Kõnnu, parròquia d'Illuka. El 1920 va ingressar a l'Escola Superior de Música de Tartu on va estudiar orgue amb Johannes Kärt i composició amb Heino Eller. Es va graduar el 1927, i després va estudiar amb August Topman i Artur Kapp com a estudiant extern d'orgue i composició al Conservatori de Tallin, on es va graduar el 1931. Va pertànyer a l'"escola Tartu" de músics que van estudiar amb Heino Eller, d'altres van ser Eduard Tubin, Eduard Oja, Olav Roots i Karl Leichter.
Karindi va ser professor de música a l'escola primària de Tartu (1921–1927), a l'Escola Superior de Música de Tartu (1925–1928) i a la Universitat de Tartu (1928–1932). Va ser organista de l'església de Tartu Maarja (1925-1929), de l'església de la Universitat de Tartu (1929-1933) i de l'església de Tallinn Kaarli (1933-1940). Va ser conegut com un hàbil improvisador a l'orgue. També va dirigir diversos cors a Tartu i Tallinn a partir de 1925. Com a director del cor mixt "Cantate Domino" de l'Església de la Universitat de Tartu entre 1929 i 1933 va fer concerts per tot Estònia, interpretant sovint el Rèquiem de Mozart.
Karindi va començar a ensenyar teoria i orgue al Conservatori Estatal de Tallinn el 1940. El 1944 va ser nomenat cap del departament de teoria i el 1946 va ser nomenat professor. Va tornar a ser organista a l'església de Tallinn Kaarli el 1948. Va ser detingut per les autoritats soviètiques el 1950 i retingut en un camp de presoners de Mòrdovia fins al 1954, quan se li va permetre tornar a casa. De 1955 a 1969 va ser novament professor al Conservatori Estatal de Tallinn. El 1957 va fundar el Cor Mixt de Graduats d'Escoles Superiors i en va ser el director principal fins al final de la seva vida. Karandi va escriure música per a cors, música per a orgue, cançons, peces de cambra, música orquestral i obres vocals simfòniques principals. Les seves cançons són serioses i complexes, i no s'interpreten sovint. La seva "Cançó de bressol", la segona part de la seva Tercera Sonata per a Orgue, és molt popular.
Alfred Karindi va morir a Tallinn el 13 d'abril de 1969. Es va erigir una placa commemorativa el 1986 al seu poble natal de Kõnnu.

## Referències

* 1 2 3 4 Alfred Karindi: EMIC.
* ↑ Eduard Tubin – a honorary guest of Alatskivi castle.
# Lissette Antes

Lissette Alexandra Antes Castillo (2 de maig de 1991), és una lluitadora equatoriana de lluita lliure. Va participar en els Jocs Olímpics de Londres 2012 en la categoria de 55 kg, aconseguint un 9è lloc. Va competir en quatre Campionats Mundials, va aconseguir la 5a posició el 2014. Va aconseguir dues medalles de bronze als Jocs Panamericans, de 2011 i 2015. Va obtenir dues medalles en els Jocs Sud-americans i en Jocs Bolivarians. Dues vegades al podi als Campionats Panamericans. Campiona sud-americana de 2009.
Les seves dues germanes Dennise Abans i Mayra Abans també competeixen en tornejos de lluita.

## Referències

* ↑ ««Biography and Olympic Results»». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2012-12-14. [Consulta: 27 febrer 2016].
* ↑ ««Loja s'enalteix en Lluita amb les germanes Abans»». elmercurio.com. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 27 febrer 2016].

## Enllaços externs

* Perfil en la página toronto2015.org Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)
* Datos en la página iat.uni-leipzig.de (anglès)
# El prófugo

El prófugo és una pel·lícula argentina de 2021 escrita i dirigida per Natalia Meta i protagonitzada per Érica Rivas, Nahuel Pérez Biscayart i Daniel Hendler.
Va ser seleccionada per a competir per l'Os d'Or de la secció oficial en la 70è Festival Internacional de Cinema de Berlín i per a representar a l'Argentina als Premis Oscar en la categoria «millor pel·lícula internacional». Va ser estrenada el 14 d'octubre de 2021.

## Sinopsi

Inés és una jove que, després d'un episodi traumàtic durant un viatge amb la seva parella, comença a confondre la frontera entre el real i l'imaginari. Vívids malsons i sons recurrents envaeixen la vida quotidiana que porta al costat de la seva mare, fins que assajant per a un concert coneix a Alberto, un jove que s'acomoda al seu món sense qüestionaments. Però Inés no pot evitar una sensació perillosa: hi ha éssers que provenen dels seus somnis. Éssers que volen quedar-se per sempre.

## Repartiment

* Débora Nishimoto com Aiko
* Joaquín Miyazono com Ser Siniestro
* Claudio Marcelo Matsumura com Marido
* Erica Rivas com Inés
* Agustín Rittano com Nelson
* Gabriela Pastor com Hostessa
* Daniel Hendler com Leopoldo
* Brenda Nueya Brito Gutiérrez com Guía Cenote
* Mikel André Lechón Preciat com Albertito
* Guillermo Arengo com Mestre
* Florencia Dyszel com Nancy
* Hai En Qiu com Katsumi
* Cecilia Roth com Marta
* Nahuel Pérez Biscayart com Alberto
* Roberto Saccente com Mestrr Saccente
* Mirta Busnelli com Adela
* Marcelo Gabriel Sztajn com Metge
* Santiago Gallelli com Operador Reemplazo Nelson
* Martín Tchira com Recepcionista
* Diego Hernán Biuso com Operador Walla

## Referències

* ↑ «Erica Rivas finaliza el rodaje de "El prófugo"» (en castellà). Noticine. [Consulta: 29 gener 2020].
* ↑ «Berlín 2020: películas de Argentina y Brasil participarán en la sección oficial» (en castellà). Premios Óscar Latinos. [Consulta: 29 gener 2020].
* ↑ «"El prófugo", con Erica Rivas, es la candidata argentina al Oscar». Página/12, 22-10-2021 [Consulta: 22 octubre 2021].

## Enllaços externs

* web oficial de la pel·lícula
* El prófugo s Cinenacional.com
# Notes sobre el camp

Apunts sobre el Camp (en anglès Notes on Camp) és un assaig de l'escriptora estatunidenca Susan Sontag publicat l'any 1964 en el qual, en 58 apunts, defineix i exemplifica el que significa i representa l'estètica camp.

## Origen i influències

El primer cop del qual es té constància que s'esmenti la paraula camp en literatura és en l'obra teatral de Moliére de 1671 Els embolics de Scapin. En aquesta obra s'empra per primera vegada com a verb amb connotacions de teatralitat i comèdia. A mitjan segle xix , el terme s'associa a la comunitat queer i s'usa com a adjectiu 'camp', 'campy' o 'campish' en descriure activitats relacionades amb el travestisme. A principis del segle xx , n'apareix per primera vegada la seva definició en una versió de l'Oxford English Dictionary, que ho descriu com «ostentatious, exaggerated, affected, theatrical; effeminate or homosexual; pertaining to, characteristic of, homosexuals…» (ostentós, exagerat, afectat, teatral, afeminat o homosexual; pertanyent o característic d'homosexuals).
La referència literària més clara abans de l'assaig de Sontag és d'Oscar Wilde, qui usa 'camp' com a substantiu per a referir-se a accions i gestos d'un èmfasi exagerat. Sontag dedica el seu assaig a Oscar Wilde quan, després d'uns paràgrafs introductoris, escriu: «Les següents notes són per a Oscar Wilde». A continuació prossegueix amb la successió d'apunts sobre el Camp. A Wilde l'esmenta explícitament per a exemplificar l'estètica camp en l'apunt 47, i s'hi refereix com una figura de transició entre el masculí i el femení.
L'assaig va ser publicat per primera vegada l'any 1964 en la revista Partisan Review, revista neoyorkina sobre literatura, política i cultura. Es tornà a publicar l'any 1966 dins del seu llibre d'assajos Contra la interpretació.
D'acord amb el biògraf Benjamin Moser, originalment l'assaig s'havia de titular Notes sobre l'homosexualitat.

## Referències

* 1 2 Sontag, Susan. Notes on Camp (en anglès). Penguin Books Limited, 2018-02-22. ISBN 978-0-241-33971-8.
* ↑ Bekhrad, Joobin. «What does it mean to be camp?» (en anglès). www.bbc.com. [Consulta: 27 novembre 2020].
* ↑ Sontag, Susan «Notes on "Camp"». Partisan Review. 31 (4): 515–530, 1964.
* ↑ Susan Sontag. Against interpretation and other essays. Picador, 1996. ISBN 978-0-312-28086-4.
* ↑ «"Notes on Camp", de Susan Sontag» (en espanyol europeu). Gatopardo, 07-03-2019. [Consulta: 27 novembre 2020].
# Augustus Stephen Vogt

Augustus Stephen Vogt (Washington, 14 d'agost de 1861 - Toronto, 17 de setembre de 1926) va ser un educador musical, director de cor, organista i compositor canadenc.

## Biografia

Vogt ja era organista a l'església luterana de Sant Jaume d'Elmira als dotze anys. Després de formar-se amb L. H. Parker, es va convertir en organista de la Primera Església Metodista de St. Thomas, Ontario el 1878. Del 1881 al 1884 va estudiar al Conservatori de Nova Anglaterra de Boston amb S. A. Emery i H. M. Dunham, després del 1885 al 1888 al Conservatori de Leipzig amb Salomon Jadassohn, Willy Rehberg, Carl Reinecke i Adolf Ruthardt.
De 1888 a 1906 va ser organista i director de cor a "Jarvis Street Baptist Church" a Toronto. També va ensenyar orgue i piano al "Toronto College of Music", a diverses escoles de noies i, a partir de 1892, al "Toronto College of Music", del qual va ser director el 1913 (com a successor d'Edward Fisher). Va ser secretari del "Canadian College of Organists" (1889/92), president de la "Canadian Society of Musicians" (1893/95) i membre del "Royal College of Organists". Va actuar com a organista a l'Exposició Universal de 1893.
Des de mitjans de la dècada de 1890, Vogt escriu com a crític musical sota el pseudònim Moderato per a la revista "Saturday Night". El 1894 va fundar el "Toronto Mendelssohn Choir", que va dirigir fins al 1917 i amb el qual va organitzar festivals anuals amb orquestres com la "Pittsburgh Orchestra" i la Chicago Orchestra a partir de 1902. Després d'un viatge d'estudis per Europa entre 1913 i 1914, es va dedicar a reformar el sistema de formació del Conservatori de Toronto basat en el model europeu. Va ajudar a fundar la facultat de música de la Universitat de Toronto i es va convertir en degà el 1918.
En els seus més de 30 anys d'ensenyament, Vogt va ensenyar a músics com G. D. Atkinson, Jessie M. Allen, Mona Bates, Ernest Farmer, H. C. Hamilton, William Hewlett, Ada Twohy Kent, Ernest Seitz, Bertha Tamblyn i George Ziegler. Va editar un Standard Anthem Book de dos volums i (amb Healey Willan) "The School and Community Song Book" (Gage, 1922) i va escriure per escola de piano ("His Modern Pianoforte Technique", 1900). A més de Preludi i fuga per a orgue, Vogt va compondre principalment algunes obres corals com An Indian Lullaby (1906) i The Sea (1911), així com arranjaments de The Lord's Prayer (1900) i Crossing the Bar (1906).

## Referències

* 1 2 3 4 5 Jones, Gaynor G. Vogt, Augustus Stephen.

## Bibliografia

* Augustus Stephen Vogt. A: The Canadian Encyclopedia.
* Gaynor G. Jones: Vogt, Augustus Stephen. A: Diccionari de biografia canadenca. Volum 15: 1921–1930. University of Toronto Press, Toronto 2005, ISBN 0-8020-9087-7 ((anglès)-(francès)).
# Vicens Valdero Cerdán

Vicens Valdero Cerdán (10 de setembre de 1905 - valor desconegut) va ser un boxejador català que va competir durant la dècada de 1920. Membre del Catalunya Atlètic Club, el 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on disputà la categoria del pes lleuger, del programa de boxa. Quedà eliminat en els vuitens de final, després d'haver superat una ronda.

## Referències

* ↑ Vicens Valdero Cerdán a enciclopedia.cat
* ↑ «Vicente Valdero Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2020. [Consulta: 25 juny 2018].
# Cànac de Sició el vell

Cànac de Sició (en llatí Canachus, en grec antic Κάναχος "Kánakhos") va ser un escultor grec nascut a Sició, del que no se'n sap amb certesa en quins anys va viure.
Es menciona una obra seva que havia de ser executada abans de la 75 Olimpíada, i unes altres fetes 80 anys més tard, cosa realment impossible. Se sap que en realitat hi havia dos Cànac de Sició, avi i net, conegut com a Cànac de Sició el jove. L'obra acabada l'any 480 aC era una estàtua colossal d'Apol·lo Filesi a Milet, que Xerxes I de Pèrsia es va emportar a Ecbàtana després de la seva derrota davant dels grecs a la batalla de Salamina. Se suposa que Cànac va florir entre les Olimpíades 60 i 60, i aquests 32 anys van ser els de la seva màxima producció, coincidint així amb l'escultor Cal·lon d'Egina, amb el que era contemporani, segons diu Pausànias. També va ser contemporani d'Agelades, i ell (hi ha qui diu que potser el seu net) va elaborar juntament amb Agelades i Arístocles de Sició, tres muses que representaven els etils cromàtics de la música grega.
A més d'aquestes obres Plini el Vell menciona uns cavalls (κελητίζοντες), i Pausànias una estàtua d'Afrodita elaborada amb or i ivori, una d'Apol·lo Ismeni a Tebes feta de cedre i el colossal Apol·lo Filesi, que era de bronze, i on es reconeixia immediatament l'estil de l'artista.

## Notes

* ↑ Segons la forma del nom que proposen el Diccionari Grec-Català, p. 1329, i les obres de la Fundació Bernat Metge

## Referències

* ↑ 1.Canachus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 593
# Scrupt

Scrupt és un municipi francès, situat al departament del Marne i a la regió del Gran Est. L'any 2017 tenia 132 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Scrupt era de 122 persones. Hi havia 48 famílies, de les quals 8 eren unipersonals (8 homes vivint sols), 20 parelles sense fills i 20 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 55 habitatges, 47 eren l'habitatge principal de la família, 1 era una segona residència i 7 estaven desocupats. Tots els 55 habitatges eren cases. Dels 47 habitatges principals, 40 estaven ocupats pels seus propietaris, 5 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 2 estaven cedits a títol gratuït; 1 tenia dues cambres, 7 en tenien tres, 9 en tenien quatre i 30 en tenien cinc o més. 34 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 21 habitatges hi havia un automòbil i a 25 n'hi havia dos o més.

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 72 persones, 57 eren actives i 15 eren inactives. De les 57 persones actives 51 estaven ocupades (27 homes i 24 dones) i 6 estaven aturades (3 homes i 3 dones). De les 15 persones inactives 6 estaven jubilades, 3 estaven estudiant i 6 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 2 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de comerç i reparació d'automòbils i 1 d'una empresa d'hostatgeria i restauració.
L'any 2000 a Scrupt hi havia 6 explotacions agrícoles.

## Referències

* ↑ Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Scrupt a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Scrupt a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Eva Kotamanidu

Evanguelia «Eva» Kotamanidu (Nea Filadélfia, 1936 - 2020) va ser una de les actrius gregues més importants.

## Biografia

Va néixer l'any 1936 a Nea Filadélfia, on va créixer. Va estudiar interpretació al Teatre d'Art "Karolos Koun" amb els seus professors, Karolos Koun, Giorgos Lazani, Dimitris Hatzimarkos, Mario Ploritis, Andreas Peri, Grigori Vafia i altres. Va debutar en teatre amb To panigýri de Dimitris Kehaidis, en el paper de Marika.
Pel que fa al cinema, el 1975 va debutar amb l'emblemàtica pel·lícula de Theo Angelópulos O Thíassos,i va ser premiada per la seva actuació als Festivals de Cinema de Tessalònica i Johannesburg. Després va actuar a les pel·lícules d'Angelopoulos I kynighi (1977), O Megalexandros (1980), Topio stin omichli (1988) i To Vlemma tu Odissea (1995) i Trilogia I: To Livadi pu dakrizi (2004).,
A la televisió va aparèixer en sèries seleccionades d'ERT: Leilasía mias zoís» (1978), «To fos tou Avgerinoú»(1980), «Paráxena elliniká diigímata» (1981), «O Patoúchas» (1984), «Pros Ofrýnio» (1984), «I fylí ton anthrópon» (1995) i «Choriká Ýdata» (1998)
A les eleccions legislatives de juny i de novembre de 1989 va ser elegida diputada pel districte segon d'Atenes per la coalició esquerrana Sinaspismós. Fou candidata novament per Esquerra Democràtica a les eleccions de maig i de juny de 2012.

## Referències

* ↑ «Η Εύα Κοταμανίδου μιλά για τα γυρίσματα του «Θιάσου» και για το μεγαλείο του Θόδωρου Αγγελόπουλου».
* ↑ Horton, Andrew. The Films of Theo Angelopoulos: A Cinema of Contemplation. Princeton University Press, 2016, p. 222. ISBN 9781400884421.
* ↑ «Κοινοβουλευτική Θητεία Βουλευτών Από Τη Μεταπολίτευση Ως Σήμερα - Κοταμανίδου».
* ↑ «Ολες οι λίστες της Δημοκρατικής Αριστεράς». [Consulta: 30 Απριλίου 2019].
# Marina Vilageliu

Marina Vilageliu (Manlleu, 1946) és dissenyadora gràfica catalana.

## Trajectòria

Cursa estudis de Disseny Gràfic a l'Escola Elisava de Barcelona, on es gradua l'any 1968. Com a primera experiència professional treballa en dues agències publicitàries (CRIC i BGP). Entre els anys 1968 i 1972 treballa a l'estudi de disseny Zimmermann. L'any 1972 es trasllada a París, on treballa a Edicions Hachette com a maquetista de la revista Realités. Paral·lelament estudia Sociologia de l'Art i Fotografia. De nou a Barcelona, entre 1977 i 1980 ocupa el càrrec de cap de departament gràfic de l'Editorial Blume fins a l'any 1980.
L'any 1980 crea estudi propi, especialitzat en disseny i producció editorial, senyalització i imatges d'identitat per a la promoció de manifestacions culturals. Amb Mariona Aguirre i Jaume Carreras van compartir espai de treball i van col·laborar en diversos projectes, que signen amb les sigles MMJ.
Compagina la tasca professional amb la docència: imparteix classes de Disseny Tipogràfic i Disseny Editorial a l'Escola Elisava de Barcelona des del curs 1988-89, on donarà classes durant 25 anys i de Disseny Editorial a l'Escola ESDI de Sabadell durant el curs 1994-95.
L'any 1998 funda l'estudi Vilageliu & Coma i, a partir del 2009, va continuar com a Estudi Marina Vilageliu. Destaquen els seus treballs editorials i de difusió i comunicació d'esdeveniments culturals. Es conserva un dels seus treballs al Museu del Disseny de Barcelona i va ser una de les creadores presents a l'exposició Som aquí. Les dones en el disseny 1900-Avui que aquest museu va organitzar l'any 2023.

## Referències

* ↑ Women made: dones dissenyadores a Catalunya i Balears. [Palma de Mallorca: Govern Balear], 1999.
* 1 2 Bastardes, Cendoya, Fernández del Moral, Teresa, Isabel, Isabel. Dones X Disseny X Dones. Barcelona: Disseny Hub Barcelona, 2023, p. 132-133. ISBN 978-84-9156-559-8.
* ↑ «Resultat de la cerca | Museu del Disseny de Barcelona». [Consulta: 11 novembre 2023].