OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Marià Llavanera i Miralles

Marià Llavanera i Miralles (Lladó, 1890 – 1927) fou un pintor català.

## Biografia

Es formà a Olot a l'Escola de Bells Oficis dirigida per Iu Pascual. Va fer estades a París, Bèlgica i Itàlia, i exposà a Barcelona, Girona i Figueres (Alt Empordà).
Com a pintor, conreà diversos gèneres –marina, figura, composició. Va destacar en el paisatge, especialment els entorns de Lladó a la zona fronterera entre la Garrotxa i l'Empordà. Aquest fet el convertí en pràcticament el primer pintor destacat que tracta les particularitats del paisatge empordanès i en un dels autors clau de l'escola empordanesa –juntament amb Josep Bonaterra i Eusebi de Puig– i també en precursor de generacions posteriors.
Josep Pla va definir Llavanera com una persona plenament identificada amb el seu entorn natural, al qual s'unia a través del ciclisme, la gastronomia, la cacera, i que en pintar-lo es deixa guiar per l'instint i la passió. Pla va dedicar un dels seus Homenots a Llavanera, on assenyalava que Aquest temperament li demanava un paisatge més plàstic, més ferm, més sòlid i construït. Aquesta temàtica, la trobà en el seu rodal mateix, a la falda de la Mare de Déu del Mont, dels voltants de Lledó exactament [...]. La pintura de Llavanera és un efecte directíssim del paisatge que la produí [...] Llavanera no hauria pas pintat un qualsevol paisatge
L'any 1927, pocs mesos abans de morir, va exposar a les Galeries Laietanes de Barcelona, on ja ho havia fet en anys anteriors (1921, 1922, 1924). Amb caràcter pòstum se li van organitzar diverses mostres retrospectives a Barcelona i a Figueres.
El 1984 l'Ajuntament de Lladó va fer-ne una exposició d'homenatge a la mateixa població. Actualment, la Biblioteca Museu Víctor Balaguer disposa d'obres de l'artista.

## Referències

* ↑ «Marià Llavanera i Miralles». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ PLA, Josep. Homenots, tercera sèrie, Marià Llavanera, Ediciones Destino, 1972, pàg. 542

## Enllaços externs

* L'Empordà, territori de creació pictòrica Article de Mariona Seguranyes a Annals Empordanesos, (2007).
# Casa Balbina Mas de Miquel

La casa Balbina Mas de Miquel és un edifici situat a l'avinguda Diagonal, 516-524 de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C). Es coneixia amb el nom de la casa gran o Rothschild i fou el primer gran edifici de la ciutat on es va fer servir el formigó armat. Durant molts anys, va ser ocupat per l'hotel Diagonal Tuset.

## Història i descripció

Fou promoguda per Balbina Mas i Santacana i el seu marit Antoni Miquel i Costas (1845-1927), primer marquès de la Pobla de Claramunt i un destacat industrial paperer, que el 1923 encarregaren el projecte a l'arquitecte Domènec Sugrañes. Les obres van començar aquell mateix any i van topar amb diferents problemes que les van anar endarrerint, com la mort del marquès el 1927 i la incorporació de Sugrañes a les obres de la Sagrada Família entre 1926 i 1929. A la seva època, la casa disposava de tots els luxes: tenia una plataforma per a portar els cotxes al soterrani, i el sistema de ventilació era fet amb una tecnologia pionera a tot l'estat.
L'edifici, d'un estil monumentalista, està encarat al xamfrà, on sobresurten dues cúpules bessones. Destaca especialment el portal, de reminiscències modernistes, i l'immens pati interior, al qual s'hi arriba per dos passadissos: un des de la Diagonal i l'altre, des del carrer de Tuset. El seu estil recorda l'escala helicoidal del palau Barberini de Roma, obra de Francesco Borromini. Mirant des de la planta baixa cap amunt, el pati té la forma d’un oval que s'estreta, però en realitat totes les plantes són iguals. Està format per una sèrie de columnes que condueixen visualment fins a la claraboia de vidre, traslladada des d'un balneari de Budapest.

## Referències

* ↑ «Edifici B. Mas de Miquel». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 3 4 5 Hernández, Sergi. «Mas de Miquel, el primer edifici de formigó armat». betevé, 13-06-2022.
* ↑ «Casa Balbina Mas de Miquel». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.

## Enllaços externs

* «Casa Balbina Mas de Miquel». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* Hernández, Sergi. «Mas de Miquel, el primer edifici de formigó armat». betevé, 13-06-2022.
# 97 minuts

97 minuts (títol original en anglès, 97 Minutes) és una pel·lícula de thriller d'acció britànica del 2023 protagonitzada per Alec Baldwin, Jonathan Rhys Meyers i MyAnna Buring, dirigida per Timo Vuorensola, escrita per Pavan Grover i produïda per Jake Seal, Pavan Grover i Jamie R. Thompson. S'ha doblat i subtitulat al català.

## Referències

* ↑ «Alec Baldwin: It's strange to be working again». .
* ↑ «Alec Baldwin Describes Return to Set for First Time Since 'Rust' Shooting as "Strange"». Hollywood Reporter, 09-02-2022. Arxivat de l'original el 26 June 2022. [Consulta: 14 setembre 2022].
* ↑ «Jonathan Rhys Meyers, MyAnna Buring Join Alec Baldwin In Hijacking Thriller '97 Minutes'». Deadline, 16-02-2022. Arxivat de l'original el 14 September 2022. [Consulta: 14 setembre 2022].
* ↑ «97 Minutes». Goita què fan, ara!. [Consulta: 10 març 2024].
# Tatiana Rosxina

Tatiana Aleksandrovna Rosxina (en rus Татьяна Александровна Рощина; Moscou, 23 de juny de 1941) va ser una jugadora de voleibol soviètica que va competir entre 1959 i 1971.
El 1964 va prendre part en els Jocs Olímpics de Tòquio, on guanyà la medalla de plata en la competició de voleibol.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles d'or al Campionat d'Europa, el 1963 i 1967.
A nivell de clubs jugà al CSKA de Moscou fins al 1971. Durant aquests anys guanyà sis vegades la lliga soviètica (1963, 1965-1967, 1969, 1974) i dues la Copa d'Europa de voleibol.

## Referències

* ↑ «Tatyana Roshchina Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d'abril 2020. [Consulta: 27 novembre 2017].
* ↑ European Volleyball Championship Results: Since 1948
# Promerycochoerus

Promerycochoerus és un gènere extint de mamífers artiodàctils de la família dels mericoidodòntids que visqueren a Nord-amèrica durant l'Oligocè superior (des de fa 28 milions d'anys fins fa 23 milions d'anys). Se n'han trobat restes fòssils als Estats Units (Dakota del Sud, Idaho, Montana, Nebraska, Nou Mèxic, Oregon, Washington i Wyoming). P. superbus era una espècie gegant. La seva anatomia fa pensar que eren animals semiaquàtics.

## Referències

* 1 2 Entrada «Promerycochoerus» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 11 juliol 2023].
* ↑ Stevens i Stevens, 2007, p. 162.
* ↑ Palmer, D. The Marshall Illustrated Encyclopedia of Dinosaurs and Prehistoric Animals (en anglès). Londres: Marshall Editions, 1999, p. 271. ISBN 1-84028-152-9.

## Bibliografia

* Stevens, M. S.; Stevens, J. B. «Family Merycoidodontidae». A: Prothero, D. R.; Foss, S. E. The Evolution of Artiodactyls (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2007, p. 157-168. ISBN 9780801887352.
# Sibel Kekilli

Sibel Kekilli (Heilbronn, Alemanya, 16 de juny de 1980) és una actriu alemanya d'origen turc. Es feu coneguda després de protagonitzar Gegen die Wand, de Fatih Akın.

## Carrera

Un director de càsting la descobrí en un centre comercial de Colònia, i la convidà a participar en una audició per a la seva propera pel·lícula. Sibel aconseguí el paper protagonista de la pel·lícula de Fatih Akın, Gegen die Wand.
Kekilli aparegué més endavant a la pel·lícula Eve Dönüş, per la qual rebé el premi a la millor actriu al Festival de Film d'Antalya el 2006.

## Filmografia parcial

* Gegen die Wand (2004)
* Kebab Connection (2004)
* Winterreise (2006)
* Fay Grim (2006)
* Eve Dönüş (2006)
* L'últim tren a Auschwitz (2006)
* Pihalla (2009)
* When We Leave (2010)
* Game of Thrones (sèrie de televisió, 2011)
* What a Man (2011)
* Die Männer der Emden (2012)

## Filmografia X

* 2001 : Junge Debütantinnen 19: Deutsche Debütantinnen - Hart & herzlich d'Harry S. Morgan : Kim de Mannheim
* 2001 : Teeny Exzesse 68 - Kesse Bienen d'Harry S. Morgan
* 2001 : Das Beste aus 'Teeny Exzesse' 8 d'Harry S. Morgan
* 2002 : 2002 wilde Sex-Nächte de Nils Molitor
* 2002 : Auf frischer Tat ertappt!
* 2002 : Hotel Fickmichgut de Walter Molitor
* 2002 : Die verfickte Praxis de Nils Molitor : Dilara
* 2002 : Die megageile Küken-Farm de Nils Molitor
* 2002 : Casa Rosso d'Helen Duval
* 2002 : Sextrip - Heisses Pflaster Amsterdam
* 2002 : Süsse Teeny-Träume de Nils Molitor
* 2002 : Diva-Diva de Tom Luis
* 2002 : Lollipops 16 de Nils Molitor
* 2004 : Sibel - Die wahre Sex Diva)
* 2004 : Der Star-Schnitt - Schonungslos & ohne Tabus de Walter et Nils Molitor
* 2006 : Unterwegs gefickt

## Referències

https://tvovermind.com/sibel-kekilli/
https://www.egafd.com/actresses/details.php/id/d00099

## Vegeu també

* Turcs a Alemanya
# Tremolha

Tremolha (en francès i oficialment Trémouille) és un municipi francès del departament de Cantal, a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps. L'1 de gener del 2021 tenia 170 habitants.

## Referències

* ↑ «Populations légales 2021» (en francès). INSEE, 28-12-2023. [Consulta: 10 novembre 2024].
# Ontocetus emmonsi

Ontocetus emmonsi és una espècie extinta de mamífer carnívor de la família dels odobènids que visqué a les ribes de l'oceà Atlàntic des del Pliocè inferior fins al Plistocè superior, fa entre 12.000 i 5,3 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a Bèlgica, els Estats Units, el Marroc, els Països Baixos i el Regne Unit. Es tracta de l'única espècie reconeguda del gènere Ontocetus. Malgrat que era un parent de la morsa, durant molt de temps fou classificat erròniament com un cetaci fiseteroïdeu. Això es reflecteix en l'etimologia del nom Ontocetus, que inclou l'ètim cetus, que significa ‘balena’ en llatí.

## Referències

* 1 2 Entrada «Ontocetus emmonsi» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 8 agost 2023].
# Martín (Hache)

Martín (Hache) és una pel·lícula coproduïda per Argentina i Espanya, dirigida per Adolfo Aristarain i estrenada el 1997, que va obtenir nombrosos premis pel seu director i els seus dos protagonistes principals Cecilia Roth i Federico Luppi.

## Argument

Martín Echenique (Luppi) és un director de cinema, natural de Buenos Aires, que porta vivint més de vint anys a Madrid. Detesta el seu país, es nega a recrear-se amb la nostàlgia i no es permet una retrobada amb el seu passat.
Seguint la tradició familiar, el seu fill també es diu Martín, però tots l'anomenen Hache, per aquesta lletra (H) entre parèntesis que el distingeix del seu pare i que ha provocat l'efecte contrari, en negar-li nominalment una identitat pròpia. Hache (Botto) té 19 anys i viu a Buenos Aires amb la seva mare. Ni estudia ni treballa; vagareja i toca rock amb la seva guitarra elèctrica. Han passat cinc anys des de l'última vegada que va veure el seu pare, però tornen a trobar-se quan, en sofrir Hache un accident que el posa a les portes de la mort potser desitjada, Martín va tot seguit al costat del seu fill superant el terror als avions i el seu propòsit de no tornar a Buenos Aires. La seva exdona ha format una nova família en la qual no sembla haver-hi un espai ni físic ni afectiu per a Hache. La proposta d'ella és que Hache visqui amb Martín.
A Madrid els esperen Alicia (Roth), l'amant de Martín, una dona molt més jove que ell i desitjosa de tirar a terra les fermes defenses que ell ha aixecat per no assumir un compromís de parella amb ella, i Dante (Eusebio Poncela), el millor i gairebé únic amic de Martín. Dante és actor, però el seu verdader ofici és viure d'acord amb el que pensa. El seu major plaer és viure a la corda fluixa. Martín comparteix la seva vida amb gent apassionada, però ell no es permet sentir. El que estima està exposat al dolor i això li dona pànic.

## Repartiment

* Federico Luppi... Martín
* Juan Diego Botto... Hache
* Eusebio Poncela... Dante
* Cecilia Roth... Alicia
* Sancho Gracia
* Ana María Picchio
* Enrique Liporace

## Premis

La pel·lícula va rebre 4 nominacions als Premis Goya 1997 a la millor pel·lícula, director i so, guanyant el Goya a la millor actriu principal, Cecilia Roth.

### Altres premis

* Premis Sant Jordi 1998
** Millor actor espanyol (Eusebio Poncela)
** Millor actriu espanyola (Cecilia Roth)

## Referències culturals

El llibre 28 lecciones de vida (que aprendí en el cine) de Ramiro Chávez Gochicoa, dedica un capítol complet a l'anàlisi de Martin (Hache) destacant molts dels diàlegs i del seu reflex en la cultura llatinoamericana.

## Referències

* ↑ Chavez Gochicoa, Ramiro(2008). ISBN 1597543543.380 pàgines.

## Enllaços externs

* Pàgina de la pel·lícula a l'IMDb*
# Papir 72

El Papir de 72 o Papir Bodmer VII-IX és un dels més antics Papirs del Nou Testament. Conté tot el text de la Primera Epístola de Pere, Segona Epístola de Pere i l'Epístola de Judes. Se li assigna una antiguitat del segle tercer o quart.
És el manuscrit més antic conegut d'aquestes epístoles, malgrat hi ha uns pocs versos de Judes en un fragment del Papir 78 (P. Oxy. 2684).
Aquest document conté també la Nativitat de Maria, la correspondència apòcrifa de Pau als Corintis, l'onzena oda de Salomó, Melitón Homilia en la Pasqua, un fragment d'un himne, l'Apologia de Phileas, i el Salm 33 i 34. Escrit en 72 fulles (14,5 cm, 16 cm), de 16 a 20 línies per pàgina. El nòmina sacra està escrit amb abreviatures. Actualment es troba a la Biblioteca Vaticana a Roma.

## Referències

* ↑ Wasserman (2005), p. 137
* ↑ Comphort Philip W. Comfort i David P. Barrett. El text dels primers manuscrits del Nou Testament en grec. Wheaton, Illinois: Tyndale House Publishers Incorporated, 2001, p. 479.

## Bibliografia

* Beare, FW (1961),The Text of I Peter in Papyrus 72, Journal of Biblical Literature, Vol. 80, No.3, pp. 253-260
* Wasserman, T.(2005), Papyrus 72 and the Bodmer Miscellaneous Codex, NTS 51, p. 137-154. doi:10.1017/S0028688505000081
* Philip W. Comfort and David P. Barrett. The Text of the Earliest New Testament Greek Manuscripts. Wheaton, Illinois: Tyndale House Publishers Incorporated, 2001, pp. 479-500.
* Sakae Kubo, 𝔓 72 and the Codex Vaticanus, Studies and Documents 27 (Salt Lake City: University of Utah Press, 1965).

## Enllaços externs

* 26 imatges del ${\mathfrak {P}}$$^{72}$ Arxivat 2010-10-15 a Wayback Machine.
# La trena (pel·lícula)

La trena (títol original en francès, La Tresse) és una pel·lícula de 2023 dirigida per Lætitia Colombani. És l'adaptació de la seva novel·la homònima, publicada el 2017. El film és una producció francesa, canadenca, italiana i belga. S'ha doblat al català.
El rodatge va començar l'11 de març 2022 a l'Índia.

## Sinopsi

És la història de tres dones: la Smita, una dona índia dàlit que vol treure la seva filla de la pobresa i portar-la a una escola; la Giulia, una italiana que succeeix al seu difunt pare per dirigir l'empresa familiar a la vora de la fallida, i la Sarah, una advocada canadenca que s'assabenta que té un càncer.

## Referències

* ↑ «Lætitia Colombani : « Il m’a fallu une année pour écrire le manuscrit » devenu le film La Tresse». ouest-france.fr, 13-10-2023. [Consulta: 14 novembre 2023].
* ↑ La trena a la Base de dades de cinema en català
* ↑ «La trena». ésAdir. [Consulta: 4 desembre 2023].
* ↑ «Laëtitia Colombani débute le tournage de "La Tresse"». lefilmfrancais.com, 11-03-2022. [Consulta: 30 novembre 2023].

## Enllaços externs

* Tràiler en català
# Araceli Banyuls i Martínez

Araceli Banyuls (Beniopa, 1944) és una cantant valenciana que començà a actuar a l'inici dels setanta del segle xx.
A Barcelona, on es trasllada per qüestions d'estudis, queda finalista en la primera convocatòria del concurs Promoció de Noves Veus, i participa en l'espectacle Una de barrets, muntat per Lluís Crous i Andreu Soronelles, amb els altres finalistes.
L'any 1978 enregistra un SG i un LP (Adés i ara). No publica un nou disc fins al 1987: es tracta de l'elapé Grocs i blaus, format per vuit temes propis de caràcter eminentment líric, una cançó popular de bressol ("Tanca els ullets") i la musicació d'un text de Joan Costa, autor també del text de presentació de l'àlbum.
Posteriorment, Picap li ha publicat una MC d'escassa difusió.

## Referències

* ↑ Pujadó i García, Miquel: Diccionari de la Cançó: D'Els Setze Jutges al Rock Català. Enciclopèdia Catalana, Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-412-0467-5, planes 97 i 98.

## Enllaços externs

* Discografia i breu biografia d'Araceli Banyuls. Arxivat 2012-03-05 a Wayback Machine. (català)
# Dusicyon

Dusicyon és un gènere extint de cànids sud-americans.

## Taxonomia

L'espècie tipus és Dusicyon australis, la guineu de les Malvines. El 1914, Oldfield Thomas erigí aquest gènere, en el qual inclogué la guineu andina i altres espècies de guineus sud-americanes. Langguth traslladà aquests altres cànids a Lycalopex el 1975. Encara hi ha un debat viu sobre la classificació de D. cultridens. Se n'ha proposat el trasllat als gèneres Canis o Lycalopex.

## Extinció

D. cultridens tenia una àmplia distribució durant el Plistocè superior, que abastava des de l'Uruguai fins a l'extrem meridional de Xile, passant per la província argentina de Buenos Aires. És el parent més proper que es coneix de la guineu de les Malvines, de la qual divergí fa només uns 16.000 anys. S'extingí a l'Holocè superior. Les estimacions anteriors situen aquest fet aproximadament 2.980 anys enrere a l'illa de Terra del Foc i gairebé 1.700 anys enrere al continent. Les investigacions més recents, en canvi, han confirmat dates molt posteriors: els últims registres confirmats a la regió de les pampes daten de fa 700 anys i els últims a l'extrem meridional de la Patagònia de fa 400 anys.

## Notes

* ↑ Hamilton Smith no explicà l'origen del nom genèric en la seva descripció del tàxon. Les fonts posteriors n'han proposat diverses etimologies potencials.

## Referències

* ↑ Entrada «Dusicyon» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 16 agost 2023].
* ↑ Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World. A Taxonomic and Geographic Reference (en anglès). 2 volums. 3a edició. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2005. ISBN 978-0-8018-8221-0.
* ↑ «The origin of the enigmatic Falkland Islands wolf» (en anglès). Nature Communications, 4, 2013, pàg. 1.552. Bibcode: 2013NatCo...4.1552A. DOI: 10.1038/ncomms2570. PMID: 23462995.
* ↑ «Constraining the time of extinction of the South American fox Dusicyon avus (Carnivora, Canidae) during the late Holocene». Francisco Prevosti, Fernando Santiago, Luciano Prates, Mónica Salemme i Fabiana Martin. Geophysical Research Abstracts Vol. 12, EGU2010-577-1, 2010. EGU General Assembly 2010 http://meetingorganizer.copernicus.org/EGU2010/EGU2010-577-1.pdf
* ↑ Prevosti, Francisco J.; Ramírez, Mariano A.; Schiaffini, Mauro; Martin, Fabiana; Udrizar Sauthier, Daniel E.; Carrera, Marcelo; Sillero-Zubiri, Claudio; Pardiñas, Ulyses F. J. «Extinctions in near time: new radiocarbon dates point to a very recent disappearance of the South American fox Dusicyon avus (Carnivora: Canidae)» (en anglès). Biological Journal of the Linnean Society, 116, 3, 2015, pàg. 704–720. DOI: 10.1111/bij.12625.
# Mirabèu e Blacon

Mirabel-et-Blacons és un municipi francès de la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps, departament de la Droma. L'1 de gener del 2021 tenia 1.192 habitants.

## Referències

* ↑ «Populations légales 2021» (en francès). INSEE, 28-12-2023. [Consulta: 10 novembre 2024].
# Matfre Ermengau

Matfre Ermengau (1245—1322) fou un escriptor occità. Era un frare franciscà de Besiers que el 1288 va compondre Lo breviari d'amor, obra didàctica de 34.735 octosíl·labs, imitació de l'obra llatina Speculum naturale del dominicà Vicent de Beauvais, tutor dels fills de Lluís IX de França. Hi explica la creació de l'univers per l'acció dinàmica de l'amor. La font d'aquest amor és Déu, amors generals, crea l'home i la natura per mitjà de l'amor. Diferencia el dret natural (amor sexual i natural) del dret de gents (amor de déu i proïsme i dels béns temporals). Integra l'ensenyament dels trobadors dins les perspectives catòliques pel que fa a l'amor dels sexes. I acaba el llibre amb un Perilhós tractat d'amor on recull cites dels trobadors a favor del matrimoni.
La seva obra fa una mena de compilació de saber amb influència d'Aristòtil, Plini, Sèneca, Galè, Ptolemeu i dels savis àrabs, té un gran abast i formalment molt desigual.
L’obra va aconseguir una gran difusió durant els segles xiv i xv al sud de França i a Catalunya. En alguns còdexs, com el conservat a la British Library, el text català s’acompanya de la traducció a l’hebreu dels passatges bíblics que, segons l’autor, els jueus es neguen a acceptar com a profecies de l’adveniment del Messies. Les imatges emfasitzen aquesta mala lectura i l’expliquen per la intervenció del diable.

## Referències

* ↑ Robèrt Lafont i Christian Anatole (1973) Història de la literatura occitana Dopesa, Barcelona.
* ↑ Molina Figueras, Joan. El mirall perdut. Jueus i conversos a l'edat mitjana. Barcelona: MNAC i Museu del Prado, 2024. ISBN 978-84-8043-405-8.
# Hixam I

Hixam I o Hixam ibn Abd-ar-Rahman (àrab: هشام بن عبد الرحمن, Hixām ibn ʿAbd ar-Raḥmān) (Qúrtuba, 26 d'abril de 757-16 d'abril de 796) fou el segon emir omeia de Còrdova (788-796). Va succeir el seu pare Abd-ar-Rahman I el 7 d'octubre del 788 quan tenia 30 anys. Per aconseguir el poder va haver de combatre contra el seu germà gran Sulayman ibn Abd-ar-Rahman (que ho va provar sense èxit a la al-Tagr al-Ala o Marca Superior) i Abd-Al·lah ibn Abd-ar-Rahman al-Balansí (el Valencià) entre 788 i 790. En aquests dos anys els seus generals van reprimir també l'agitació a Saragossa i una revolta dels amazics a Takurunna (regió de Ronda).
A partir del 791, estabilitzada la situació interna, va organitzar nombroses ràtzies (pràcticament una cada any) principalment contra el Regne d'Astúries. El 791 dues columnes van atacar els flancs del regne, una primera que va assolar Àlaba comandada per Abu Uthman Ubayd Allah i una segona a Galícia que va derrotar a Beremund I d'Astúries en la batalla de Burbia provocant la seva abdicació. El 792, Abd-al-Màlik ibn Abd-al-Wàhid ibn Mughith atacava Àlaba, i el 793 a la Marca Hispànica, expedició dirigida de nou per Abd-al-Màlik, en la qual s'assetjà Girona i Narbona, vencent a Guillem I de Tolosa a la batalla d'Orbieu, retirant-se a continuació a la Cerdanya. El 794 dues columnes assolaren el Regne d'Astúries, la comandada per Abd-al-Màlik atacava de nou Àlaba sense problemes i mentre que el seu germà Abd-al-Karim ibn Abd-al-Wàhid ibn Mughith, que atacava el centre del regne seria derrotat i mort a la batalla de Lutos. Oviedo fou saquejada en aquesta campanya. El 795 foren dues columnes dirigides per Abd-al-Màlik, i el 796 una altra columna dirigida per Abd-al-Màlik.
Va morir a Còrdova l'abril del 796. El va succeir el seu fill al-Hàkam I.

## Referències

* ↑ Martínez Díez, Gonzalo. El condado de Castilla, 711-1038 : la historia frente a la leyenda (en castellà). Spain: Junta de Castilla y León, Consejería de Cultura y Turismo, 2005, p. 171. ISBN 84-9718-275-8.
* ↑ Kibler, William W. «Guillaume d'Orange Cycle». A: Medieval France : an encyclopedia (en anglès). Nova York: Garland Pub, 1995, p. 427-43. ISBN 0-8153-3993-3.
* ↑ (castellà) Ingenieros del Rey, Batalla de Lutos (794) Arxivat 2009-12-25 a Wayback Machine.