OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Imperi Qajar

L'Imperi Qajar també conegut com la Pèrsia Qajar, va ser un imperi iranià governat per la dinastia Qajar, que era d'origen turc, concretament de la tribu Qajar, des del 1789 al 1925. La família Qajar va prendre el control total de l'Iran el 1794, destituint Lotf 'Ali Khan, l'últim Shah de la dinastia Zand, i va reafirmar la sobirania iraniana sobre grans parts del Caucas. El 1796, Mohammad Khan Qajar es va apoderar de Mashad amb facilitat, posant fi a la dinastia afxàrida, i Mohammad Khan va ser formalment coronat com a Shah després de la seva campanya punitiva contra els súbdits georgians de l'Iran.
Alguns incidents fronterers amb l'Imperi Otomà havien portat a una guerra total fins que es va acordar amb Mahmut II el Tractat d'Erzurum el 1823.
Al Caucas, la dinastia Qajar va perdre definitivament moltes de les àrees integrals de l'Iran a causa de l'Imperi rus al llarg del segle xix, que comprenia l'actual Geòrgia, Daguestan, Azerbaidjan i Armènia.

## Sobirans

* Agha Muhàmmad Khan Qajar
* Fat·h-Alí Xah Qajar
* Muhammad Xah Qajar
* Nàssir-ad-Din Xah Qajar
* Mudhàffar-ad-Din Xah Qajar
* Muhàmmad-Alí Xah Qajar
* Ahmad Xah Qajar

## Referències

* ↑ «Early Qajar Persia appeared to ...».
* ↑ Cyrus Ghani. Iran and the Rise of the Reza Shah: From Qajar Collapse to Pahlavi Power, I. B. Tauris, 2000, ISBN 1-86064-629-8, p. 1
* ↑ William Bayne Fisher. Cambridge History of Iran, Cambridge University Press, 1993, p. 344, ISBN 0-521-20094-6
* ↑ Dr Parviz Kambin, A History of the Iranian Plateau: Rise and Fall of an Empire, Universe, 2011, p.36, online edition.
* ↑ Abbas Amanat, The Pivot of the Universe: Nasir Al-Din Shah Qajar and the Iranian Monarchy, 1831–1896, I. B. Tauris, pp 2–3; "In the 126 years between the fall of the Safavid state in 1722 and the accession of Nasir al-Din Shah, the Qajars evolved from a shepherd-warrior tribe with strongholds in northern Iran into a Persian dynasty."
* ↑ Choueiri, Youssef M., A companion to the history of the Middle East, (Blackwell Ltd., 2005), 231,516.
* ↑ H. Scheel; Jaschke, Gerhard; H. Braun; Spuler, Bertold; T Koszinowski; Bagley, Frank. Muslim World. Brill Archive, 1981, p. 65, 370. ISBN 978-90-04-06196-5 [Consulta: 28 setembre 2012].
* 1 2 Michael Axworthy. Iran: Empire of the Mind: A History from Zoroaster to the Present Day, Penguin UK, 6 November 2008. ISBN 0141903414
* ↑ Ateş, Sabri. Ottoman-Iranian Borderlands: Making a Boundary, 1843-1914 (en anglès). Cambridge University Press, 2013, p. 55–56. ISBN 978-1-107-03365-8.
* ↑ Timothy C. Dowling. Russia at War: From the Mongol Conquest to Afghanistan, Chechnya, and Beyond, pp 728-730 ABC-CLIO, 2 December 2014 ISBN 1598849484

## Enllaços externs

* The Qajar (Kadjar) Pages (anglès)
* The International Qajar Studies Association (anglès)
* Dar ol-Qajar (anglès)
* Qajar Family Website (anglès)
* Fotografies de membres de la família Qajar (anglès)
# Dieciocho

Dieciocho (lit. ‘Díhuit’) és una sèrie de televisió espanyola de drama juvenil dirigida per Hammudi Al-Rahmoun Font i Damià Serra Cauchetiez i escrita per Pau Escribano i Damià Serra Cauchetiez. Inclou diàlegs en castellà, valencià i àrab.
Consta de sis episodis amb una durada mitjana de 30 minuts i va debutar a RTVE Play el 23 d'octubre de 2024. Es va emetre a À Punt des del 3 de novembre de 2024.
Ambientada al País Valencià i a les Illes Canàries, la trama explora la relació amorosa entre en Moha (un marroquí tutelat) i la Cèlia (condemnada a treballs comunitaris) des que coincideixen a la cuina d'un restaurant.
La sèrie la van produir Little Dreams Films AIE, Set Màgic Audiovisual, The Fly Hunter i Empatic Films per a RTVE Play amb la participació d'À Punt Mèdia i IB3. Va comptar amb el finançament de Crea SGR, amb el suport de l'Institut Valencià de Cultura i la col·laboració de Canary Islands Film, un departament del Govern de Canàries.

## Repartiment

* Maël Rouin-Berrandou com a Moha
* Alícia Falcó com a Cèlia
* María Poquet com a Ester
* Ann Perelló com a Sandra
* Josep Tosar com el comissari Ibáñez
* Roberto Hoyo com a Matías
* Abdelatif Hwidar
* Tarik Rmili

## Referències

* ↑ Marcos, Natalia. «La serie ‘Dieciocho’ llena de luz la realidad de los menores inmigrantes». El País, 23-10-2024.
* 1 2 3 4 Giraldo, Alba. «La serie 'Dieciocho' rompe prejuicios sobre los menores migrantes: "Queríamos alejar al colectivo de la delincuencia"». El Periódico de Catalunya. Prensa Ibérica, 25-10-2024.
* ↑ «‘Dieciocho’ la sèrie que trenca els prejuís sobre les persones migrants arriba a la Mostra». À Punt, 25-10-2024. [Consulta: 10 novembre 2024].
* 1 2 Molina, B. «Así es 'Dieciocho', la nueva serie de RTVE centrada en los 'menas' que se lanza completa y gratis en su plataforma online». El Confidencial, 21-10-2024.
* ↑ Sánchez Sequera, Marco. «‘Dieciocho’ – estreno 23 de octubre en RTVE Play». Audiovisual451.
* 1 2 3 4 5 «Alicia Falcó y Maël Rouin-Berrandou, protagonistas del cartel de 'Dieciocho': así será la nueva serie de Playz». rtve.es, 12-09-2024.
# Ivan Iuriévitx Trubetskoi

Ivan Iuriévitx Trubetskoi (en rus Иван Юрьевич Трубецкой) fou un Mariscal de camp rus, assolí aquest càrrec el 1728. Nasqué el 18 de juny de 1667 i morí el 16 de gener de 1750 al Monestir d'Alexandre Nevski. Era membre del cercle més íntim del Tsar Pere I de Rússia. Fou nomenat boiar el 1692, Trubetskoy comandà part de la flota russa durant la Campanya d'Azov el 1696. El 1699 fou nomenat governador de Nóvgorod. Trubetskoy ordenà la rendició de les forces russes durant la Batalla de Narva el 1700. Fou capturat i fet presoner pels suecs fins que fou intercanviat el 1718.

## Referències

* 1 2 Schimmelpenninck van der Oye, David; Bruce Menning. Reforming the Tsar's Army: Military Innovation in Imperial Russia from Peter the Great to the Revolution. Cambridge University Press, 2004, p. 263. ISBN 0-521-81988-1.
* ↑ Hughes, Lindsey. Peter the Great: A Biography. Yale University Press, 2004, p. 146, 176. ISBN 0-300-10300-X.
* 1 2 3 Bushkovitch, Paul. Peter the Great: The Struggle for Power, 1671–1725. Cambridge University Press, 2001, p. 225. ISBN 0-521-80585-6.
# Jacques de Châtillon

Jacques de Châtillon (mort 11 juliol de 1302 a Kortrijk) va ser senyor de Leuze,de Condé, de Carency, de Huquoy i d'Aubigny, fill de Guy III, comte de Saint-Pol i Matilda de Brabant.
El rei Felip IV de França va tenir èxit en el seu intent d'annexió del Comtat de Flandes mitjançant el nomenament de Jacques, l'oncle de la seva esposa Joana I de Navarra, com a governador del Comtat el 1300. El comte de Flandes Guy de Dampierre i els seus dos fills van ser capturats pels francesos.
Aquest milita va ser una mala elecció com a governador. Tenia pocs coneixements sobre la situació específica de Flandes, on ciutats com Bruges i Gant eren molt més riques i poderoses que qualsevol altra ciutat a França. No va veure la rivalitat entre els partidaris del comte (Liebaards) i els partidaris del rei de França. Tampoc va copsar la rivalitat entre els governants de les ciutats i la gent comuna, organitzada en gremis, i que volien ostentar un major poder polític. Quan de Châtillon va donar suport als patricis, els treballadors es van posar del costat dels Liebaards. Després del seu nomenament, Jacques de Châtillon va entrar Bruges. La seva actitud, l'extorsió practicada per la seva administració, i la provocadora visita del rei Felip a Bruges el maig de 1301, en la qual el bàndol francès va celebrar una gran festa, va donar lloc a una explosió d'ira popular. Van esclatar molts moviments populars, per exemple, a Bruges, on el 19 de maig 1302, va ser massacrat el bàndol francés a la Matines de Bruges. De Châtillon va escapar amb vida, però va morir uns mesos més tard a la batalla de Kortrijk el juliol de 1302.
# Jean-Andoche Junot

Jean-Andoche Junot, Duc d'Abrantes (23 d'octubre de 1771; 29 de juliol de 1813) fou un general francès durant la Revolució Francesa i les Guerres Napoleòniques.

## Inicis

Junot nasqué a Bussy-le-Grand, França, i estudià a Châtillon. Mentre estudiava Dret a París s'inicià la Revolució Francesa, s'allistà com a voluntari en un batalló. Fou ferit dos cops i fet sergent. Donà la primera satisfacció militar a Napoleó Bonaparte durant el Setge de Toló de 1793. Degut a aquest fet Napoleó el feu el seu assistent de camp.

## Campanya italiana

Junot destacà amb valentia a Itàlia. Fou ferit al cap a Lonato (Brescia), aquest fet el feu canviar de manera de pensar i el seu caràcter tornant-lo menys reflexiu i més impetuós i temperamental. Fou enviat com a general a la campanya egípcia, on tornà a ser ferit, aquest cop en un duel, i capturat mentre tornava, invàlid, a França.
Al seu retorn fou nomenat comandant de París, tot i que el fet de no ser mariscal el consternà. En aquesta època es casà amb Laura Permon. Fou nomenat ambaixador a Portugal abans d'apressar-se a tornar a la vida militar sota les ordres de Napoleó a la batalla d'Austerlitz (2 de desembre de 1805).

## Guerra del Francès

Junot ascendí a Comandant en cap durant la Guerra del Francès. Ordenà la invasió de Portugal l'any 1807, el novembre sortí de Salamanca amb el Cos d'Observació de la Gironda destí a Lisboa i a principis de desembre prengué la ciutat. No hi va haver resistència a la invasió però la família reial va refugiar-se a Brasil. Un cop presa la capital el nomenaren governador de Portugal i se li concedí el títol de duc d'Abrantes. El desembarcament anglès va provocar la derrota de Junot a la batalla de Vimeiro, que evacuà Portugal d'acord amb la Convenció de Sintra.

## Referències

* ↑ Oman, Charles. A History of the Peninsular War. Kessinger Publishing, 2010, p. 28. ISBN 1432636820.
* ↑ Patterson, Benton Rain. The Generals (en anglès). NYU Press, 2005, p. 67. ISBN 0814767176.
# Selèucia de Piera

Selèucia de Piera o de Pièria (en llatí Seleuceia Pieria, en grec antic Σελεύκεια Πιερία) era una ciutat situada a la regió de Síria a la costa, entre Rhossus i la desembocadura de l'Orontes. El seu nom antic, segons Estrabó, havia estat "Rius d'aigua" (Ὕδατος ποταμοί).
La ciutat la va fundar Seleuc I Nicàtor poc després del 300 aC. Va tenir importància estratègica durant les guerres de l'Imperi Selèucida i els Ptolemeus. Va ser declarada lliure per Gneu Pompeu cap a l'any 64 aC. Segons Polibi, estava ben protegida per muntanyes rocoses i penya-segats, i per la part de mar tenia un suburbi comercial també fortificat. Dominava el districte de Seleucis.
Ptolemeu III Evergetes I (246-222 aC), la va ocupar el 245 aC en la seva expedició a Síria i els egipcis la van conservar fins al 221 aC quan Antíoc III el Gran la va recuperar de les mans de Ptolemeu IV Filopàtor, per evitar la ignomínia que representava una guarnició egípcia al cor mateix de l'Imperi, i evitar el perill que representava a les seves operacions a la Celesíria. Va enviar una flota que la va atacar per mar dirigida per l'almirall Diognet i el mateix Antíoc amb un exèrcit va avançar des Apamea i va acampar a l'hipòdrom, a uns 5 estadis de la ciutat. Va intentar ocupar-la subornant als caps principals, que s'hi van negar, i llavor va dividir les seves forces en tres parts: una sota Zeuxis que va atacar les portes de la ciutat; una sota Hermògenes que va atacar la zona del temple dels Dioscurs, i la tercera sota Ardis, que va atacar els suburbi i l'arsenal. La guarnició egípcia va capitular.
Ptolemeu i Estrabó diuen que va integrar un districte anomenat Tetràpolis integrat per aquesta ciutat, Antioquia, Apamea, i Laodicea, totes fundades per Seleuc I i que portaven el seu nom, del seu pare (Antíoc de Macedònia), de la seva dona (Apama) i de la seva mare (Laodice), i es deien totes ciutats germanes.
Segons els Fets dels Apòstols, Pau de Tars i Bernabé van sortir del port de la ciutat per iniciar el seu primer viatge.
S'han trobat les seves ruïnes (36° 7′ N, 35° 55′ E﻿ / ﻿36.117°N,35.917°E﻿ / 36.117; 35.917) en el lloc on s'aixeca la moderna ciutat de Samandağ, a Turquia (36° 4′ 50.45″ N, 35° 56′ 44.38″ E﻿ / ﻿36.0806806°N,35.9456611°E﻿ / 36.0806806; 35.9456611).

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «2. Seleuceia». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 10 abril 2021].
* ↑ Fets dels Apòstols, XIII, 1-4
# Andalgalomys

Andalgalomys és un gènere de rosegadors de la família dels cricètids. Les tres espècies d'aquest grup són oriündes de Sud-amèrica. Tenen una llargada de cap a gropa de 8–14 cm, una cua de 10–14 cm i un pes de 21–35 g. El pelatge dorsal és de color marró groguenc, mentre que el pelatge ventral i els peus són blancs. El nom específic Andalgalomys significa ‘ratolí d'Andalgalá’ en llatí.

## Referències

* ↑ Mares, M. A. A Desert Calling (en anglès). Harvard University Press, 2009, p. 122. ISBN 9780674040588.
# Transistor bipolar de porta aïllada

El transistor bipolar de porta aïllada sovint anomenat amb les sigles transistor IGBT (de l'anglès insulated-gate bipolar transistor) és un transistor que combina les senzilles característiques de la porta del MOSFET amb l'elevada intensitat i baix voltatge de saturació dels transistors bipolars. Això s'aconsegueix ajuntant en un únic dispositiu una porta aïllada FET per al control amb un transistor bipolar de potència actuant en commutació.
El transistor IGBT és una invenció recent. Els dispositius de primera generació que aparegueren el 1980 i principis dels anys 1990 eren relativament lents en commutació i tendien a fallar. Els dispositius de segona generació milloraren molt, però res comparat amb els actuals de tercera generació, què tenen una velocitat que hi rivalitza amb els MOSFETs, a més d'una excel·lent duresa i tolerància a sobrecàrregues. S'usa principalment en fonts d'alimentació commutades i en aplicacions de control de motors. Els avanços en la segona i tercera generació els feren útils en àrees com la física de partícules, on comencen a suplantar altres dispositius.

## Comparativa IGBT i altres dispositius

Segons es pot trobar :
| Paràmetre | Transistor bipolar | Transistor MOSFET | Transistor IGBT |
| Voltatge | Alt <1kV | Alt <1kV | Molt alt >1kV |
| Corrent | Alt <500A | Alt > 500A | Alt >500A |
| Senyal de control | Corrent hFE 20-200 | Voltatge VGS 3-10V | Voltatge VGE 4-8V |
| Impedència d'entrada | Baixa | Alta | Alta |
| Impedància de sortida | Baixa | Mitja | Baixa |
| Velocitat de commutació | Lenta (µs) | Ràpida (ns) | Mitja |
| Cost | Baix | Mig | Alt |

## Fabricants més importants d'IGBT

A 23/01/17:
* ST
* On seniconductor
* Rohm
* Infineon
* Ixys Arxivat 2017-02-02 a Wayback Machine.
* Toshiba
* Microsemi

## Vegeu també

* Transistor MOSFET
* Transistor bipolar
* Transistor d'efecte camp

## Referències

* ↑ «transistor IGBT». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 12 agost 2014].
* ↑ «Insulated Gate Bipolar Transistor or IGBT Transistor» (en anglès). Basic Electronics Tutorials, 26-08-2013.
* ↑ «Transistors - IGBTs - Single | DigiKey» (en anglès). [Consulta: 23 gener 2017].
# Mas Guimbau

Mas Guimbau és un dels tres nuclis del barri de les Planes, juntament amb el de Can Rectoret i el de Mas Sauró, dins del Parc Natural de Collserola, al districte de Sarrià - Sant Gervasi de Barcelona. Està situat a la part nord de Vallvidrera, on la vall s'obre i la riera forma àmplies esplanades.

## Història

La urbanització té l'origen el 1900, quan Amàlia Pla i Miró, muller d'Antoni Solé i Molons va comprar una part de l'heretat de Joan Planas Cuyàs. El mas Guimbau havia estat enrunat a causa de la Guerra del Francès, a principis del segle XIX. Entre 1901 i 1902, la família Solé i Pla vengué part de la propietat al matrimoni format per Caterina Muntané i Wifred Ventura, que es van construir una casa, primer d'estiueig, però a partir de 1916, amb l'arribada del tren, Can Solé es convertí en residència permanent. Cap el 1920 van obrir l'explotació de l'aigua carbonatada de la font de Mas Guimbau, que portaven a vendre a Barcelona. La família Ventura Muntané construí dues cases arran del camí de Mas Guimbau a Vallvidrera: Torre Bruguera i Can Ventura. Aquesta darrera va ser el restaurant les Planes.

## Santuari de la Mare de Déu de la Salut

Dins del barri hi ha el Santuari de la Mare de Déu de la Salut, al camí de Mas Guimbau, 29. És una església neoromànica, obra de l'arquitecte Enric Sagnier, començada a construir el 1927, amb l'esforç dels veïns, amb pedra de la pedrera de Can Castellví, a Collserola. A l'absis hi ha frescos d'àngels pintats per Carles Llobet el 1948.

## Festa Major

L'Associació de Veïns i Propietaris de Mas Guimbau - Can Castellví de les Planes organitza cada setembre la festa major del barri.

## Referències

* ↑ Mestre, Jesús. Barris i carrers de Sarrià, Sant Gervasi i Vallvidrera. Barcelona: Premsa Local El Jardí SCCL, 2024, p. 168. ISBN 978-84-09-66050-6.
* ↑ «Una joia arquitectònica d’Enric Sagnier enmig de Collserola». Betevé, 03-10-2018.
* ↑ «Festa Major Mas Guimbau-Can Castellví 2023: el programa d’activitats». El Jardí, 19-09-2023.
# TRAPPIST-1c

TRAPPIST-1c és un planeta extrasolar que forma part d'un sistema planetari format per almenys set planetes. Orbita l'estrella nana ultrafreda denominada TRAPPIST-1 aproximadament a 40 anys llum en la constel·lació d'Aquari. Va ser descobert l'any 2016 pel telescopi TRAPPIST per mitjà de trànsit astronòmic.

## Referències

* 1 2 Adam J. Burgasser «Temperate Earth-sized planets transiting a nearby ultracool dwarf star» (en anglès). Nature, 7602, 02-05-2016, pàg. 221–224. DOI: 10.1038/NATURE17448.
* 1 2 3 4 5 Didier Queloz «Refining the Transit-timing and Photometric Analysis of TRAPPIST-1: Masses, Radii, Densities, Dynamics, and Ephemerides». The Planetary Science Journal, 1, 22-01-2021, pàg. 1. DOI: 10.3847/PSJ/ABD022.
* ↑ Brice-Olivier Demory «The nature of the TRAPPIST-1 exoplanets» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 5-2018, pàg. 68–68. DOI: 10.1051/0004-6361/201732233.
* 1 2 3 4 5 Afirmat a: Gaia Data Release 2. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 25 abril 2018.
* ↑ Afirmat a: Enciclopèdia Extrasolar Planets. Identificador Extrasolar Planets Encyclopaedia d'exoplaneta: c/ TRAPPIST-1 c. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès.
* ↑ «Planet TRAPPIST-1 c» (en anglès). Extrasolar Planets Encyclopaedia. Observatori Meudon. [Consulta: 17 desembre 2020].
* ↑ «The planetary system TRAPPIST-1 hosts at least 7 planets.» (en anglès). Open Exoplanet Catalogue. [Consulta: 19 desembre 2020].
* ↑ «El sistema planetari TRAPPIST-1 està compost almenys per set planetes.».
* ↑ «Planeta TRAPPIST-1 c».
# Lluís III de Provença

Lluís III de Provença (Angers, 25 de setembre de 1403 - Cosenza, 12 de novembre de 1434) fou rei titular de Nàpols, comte de Provença i duc d'Anjou i Calàbria, conegut com a Lluís de Calàbria fins a la mort del seu pare per diferenciar-lo d'aquest, també anomenat Lluís d'Anjou, comte de Provença, duc d'Anjou i rei titular de Nàpols (1417-1434), i duc de Calàbria (1426-1434).

## Biografia

Fill primer de Lluís II de Provença i de Violant d'Aragó, heretà el comtat de Provença així com els drets sobre el Regne de Nàpols a la mort del seu pare.
Com a net de Joan I d'Aragó fou pretendent a la Corona d'Aragó a la mort de Martí l'Humà. El seu partit es va formar al voltant de la seva àvia Violant de Bar, vídua de Joan I, i en no prosperar la seva candidatura va passar a donar suport a Ferran d'Antequera.

## Ascens al tron

El 4 de desembre de 1419 fou coronat rei de Nàpols pel Papa Martí V, amb l'oposició dels seus familiars Anjou-Durazzo.
Les disputes entre ambdues branques familiars sobre els drets dinàstics del Regne de Nàpols es remunten a la defunció de la reina Joana I de Nàpols sense descendència directa. L'adopció de Lluís I d'Anjou, per part de Joana I, com a hereu al tron de Provença i de Nàpols no va satisfer les aspiracions del seu cosí Carles de Durazzo, el futur Carles III de Nàpols, i durant cinquanta anys hi hagué dues línies reials a Nàpols.
En una aliança amb Milà i Venècia Lluís III aconseguí la reconciliació amb Joana II de Nàpols, i el 1423 el nomenà hereu directe. Però aquest fet comportà l'inici d'una nova disputa, ja que prèviament (1421) la reina Joana havia adoptat Alfons IV el Magnànim com a successor seu. Aquesta disputa amb el comte-rei català es traslladà fins a la veïna Provença.

## Núpcies

El 1432 es casà amb Margarida de Savoia, filla d'Amadeu VIII de Savoia. D'aquest matrimoni no en nasqué cap fill, ja que Lluís III va morir el 12 de novembre de 1434 víctima de la malària. Sense descendència el seu germà Renat d'Anjou fou nomenat hereu.

## Referències

* ↑ Christian Maurel, « Le sac de la ville en 1423 et sa renaissance » a Thierry, Pécout; Martin, Aurell [et al.].. Marseille au Moyen Âge, entre Provence et Méditerranée. Les horizons d'une ville portuaire (en francès). Désiris, 2009, p.417. ISBN 978-2-915418-35-4.

## Vegeu també

* Llista de comtes de Provença.
# Reithrodon

Reithrodon és un gènere de rosegadors de la família dels cricètids. Les dues espècies d'aquest grup són oriündes de Sud-amèrica (Argentina, Brasil, Uruguai i Xile). Tenen una llargada de cap a gropa de 13–20 cm, una cua relativament curta de 9–11 cm i un pes de 80–100 g. Se n'han trobat restes fòssils a l'Argentina.

## Referències

* 1 2 Entrada «Reithrodon» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
# Agroterastísies

Les Agroterastísies (grec antic: Ἀγροτέρας θυσία, 'sacrificis d'Agròtera') eren un festival que se celebrava cada any el 5 de Boedromió a Atenes en honor d'Àrtemis, de sobrenom Agròtera ('la Caçadora').
A Agres, un districte d'Atenes, hi havia un temple d'Àrtemis al lloc on es creia que havia caçat per primera vegada quan va arribar a la ciutat, on, segons Pausànias,, hi havia una estàtua de la deessa amb un arc a la mà. Plutarc diu que el 6 de Boedromió una processó armada portava 600 ovelles a aquest temple, i eren sacrificades pel polemarc en honor de la victòria de la batalla de Marató. Aquest ritual derivava d'un vot que havia fet Cal·límac abans de la batalla de Marató, i que es basava en el costum de fer un sacrifici (σφάγιον, sphagion) a Àrtemis Agròtera abans d'una batalla. El general havia promès sacrificar tantes ovelles com enemics haguessin mort en la batalla. Però quan el nombre d'enemics morts era molt gran i no es podia trobar un nombre igual d'ovelles, els atenesos van decretar que se n'havien de sacrificar 500 cada any, segons diu Xenofont. Elià Tàctic situa el festival el dia 6 de Targelió, i diu que se sacrificaven 800 ovelles, però segurament la data correcta és la primera.

## Notes

* ↑ Segons la forma del nom que proposen el Diccionari Grec-Català, p. 1329, i les obres de la Fundació Bernat Metge

## Referències

* ↑ Burkert, Walter. Homo necans:interpretaciones de ritos sacrificiales y mitos de la antugua Grecia. Barcelona: Avantilado, 2013, p. 114. ISBN 9788415689805.
* ↑ Smith, William (ed.). «Agroteras Thysia». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 30 gener 2023].
# Club Real Santa Cruz

El Club Real Santa Cruz és un club de futbol bolivià de la ciutat de Santa Cruz de la Sierra.
El club va ser fundat el 3 de maig de 1962, tot i que algunes informacions situen la fundació en el 1960.

## Palmarès

* Copa Simón Bolívar (segona divisió):
** 1993
* Lliga de Santa Cruz:
** 1993, 2007, 2012

## Referències

* ↑ Perfil a futbolya.com
* ↑ Vanauskas, Laura. An Encyclopedia of Football in Bolivia – 1914 to 1998. Heart Books – Belgium, 1999, p. 192.
* ↑ Bolivia: Aparece acta en el que Real se fundó en 1960 Arxivat 2012-03-20 a Wayback Machine. – Fmbolivia.net (castellà)
* ↑ «Bolivia - Cup Tournaments». rsssf. [Consulta: 16 desembre 2017].