OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Caserna de la Guàrdia Civil (Figueres)

La Caserna de la Guàrdia Civil és un edifici a la ciutat de Figueres (Alt Empordà) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Propietat de Joaquim Gironell el 1904 i el 1927 quan s'encarrega a Sebastià Pi i Pi, mestre d'obres de la Bisbal, a fer el projecte del tercer pis, per a reformar-lo. Va ser propietat del "Colegio de Huerfanos" de Madrid, i utilitzat per la Guàrdia Civil a manera de Caserna i habitatge dels allí destinats. El pati interior tenia oficines, economat i bar. La resta eren habitatges.
Edifici entre mitgeres. Planta baixa i tres pisos. La planta baixa presenta cinc portals. Actualment els dos de l'esquerra s'usen per a garatge, el central com a portal d'accés fins i tot per a cotxes -com antigament-; és peraltat i en arc de mig punt. Els dos portals de la dreta, l'un s'ha modificat com a finestra i l'altre per una petita porta. Aquests quatre estan emmarcats per arcs escarsers, amb dovelles de pedra. Una motllura la separa del primer pis que presenta 4 balcons recolzats damunt dels portals o arcs. Motllura de separació que dona al segon pis, igual que el tercer: cinc balcons emmarcats per canals. Cornisa i balustrada partida en cinc parts amb paret al mig.

## Història

* 1 2 «Caserna de la Guàrdia Civil». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].
# Christine Mackenzie

Christine Mackenzie (segle XX) és una bibliotecària australiana, presidenta de l'Federació Internacional d'Associacions de Biblioteca i Institucions (IFLA) de 2019-2021. Mackenzie va ser presidenta electa entre 2017-2019 i part de la Junta de Govern de 2011 a 2013. Va treballar a l'Informe de Tendència de l'IFLA.
Christine és llicenciada en arts, graduada com a bibliotecària i presidenta de l'Associació Australiana de Bibliotecaris i Informació (ALIA) 2003-2004.
Christine és la Presidenta de la Federació Internacional d'Associacions de Biblioteca i Institucions (IFLA) de 2019 a 2021, dirigint el camp bibliotecari sota el lema "Anem a treballar junts". El seu mandat reprèn els resultats de projectes com la Visió Global de la IFLA on els bibliotecaris al voltant del món van crear una estratègia des de les comunitats de base, on un dels punts destacats en el report de la Visió Global estan relacionats en el treball conjunt amb comunitats i treballar més colaborativamente, així com desarrollaralianzas més fortes. Va rebre la seva presidència de mans de Glòria Pérez-Salmeron a Atenes, en el 85a Congrés Mundial d'Informació i Biblioteques i en el seu discurs d'acceptació esmentà l'accés a la informació de llengües indígenes i la reestructuració IFLA per aconseguir el Marc Estratègic d'aquesta Federació durant 2019 a 2024.

## Referències

* ↑ «Christine Mackenzie - Professional info». www.christinemackenzie.com.au. Arxivat de l'original el 2020-03-01. [Consulta: 25 febrer 2020].
* ↑ «Australian Library and Information Association: International Federation of Library Associations and Institutions (IFLA)». https://alia.org.au. Arxivat de l'original el 2020-02-25. [Consulta: 25 febrer 2020].
* ↑ «Australian Library and Information Association: Christine Mackenzie». https://alia.org.au. Arxivat de l'original el 2020-02-25. [Consulta: 25 febrer 2020].
* ↑ «IFLA -- Presidential Theme and Programme: Christine Mackenzie». www.ifla.org. [Consulta: 18 febrer 2020].
* 1 2 «IFLA: Looking Back, Looking Ahead» (en anglès americà). American Libraries Magazine. [Consulta: 18 febrer 2020].
* ↑ «IFLA -- Global Vision». www.ifla.org. [Consulta: 18 febrer 2020].
* ↑ «IFLA -- Global Vision Report Summary». www.ifla.org. [Consulta: 18 febrer 2020].
* ↑ «New IFLA President Christine Mackenzie welcomed at the Australian Embassy of Athens». www.neoskosmos.com/. [Consulta: 25 febrer 2020].
* ↑ «Christine Mackenzie's acceptance speech», 2019. [Consulta: 18 febrer 2020].
# Corrent de Madagascar

El corrent de Madagascar és un corrent oceànic en l'oceà Índic de l'oest.
El corrent de Madagascar és divideix en dos corrents: el corrent de Madagascar del Nord (NMC) i el corrent de Madagascar de l'Est (EMC). Els vents alisis provinents del sud-est oceànic, el corrent Equatorial del Sud (SEC) i l'oceà Índic del sud (SIO) flueixen cap a l'oest quan assoleix la costa est de Madagascar trenquen en els fluxos NMC i EMC. Ambdós corrents redistribueixen massa i calor al llarg del sistema de corrents al llarg de la costa de Madagascar. El corrent de Madagascar del Nord flueix cap al corrent Equatorial del Sud just al nord de l'illa i és dirigit pel canal de Moçambic, això el connecta als corrents del gir equatorial en el corrent Agulhas a prop de la costa de l'Àfrica del més al sud-est.
L'oceà Índic del nord manifesta un gran supergir anticiclònic. El Madagascar septentrional se situa entre aquest supergir i el gir ciclònic en l'oceà Índic del nord. Hi ha remolins que s'originen en el canal de Moçambic i en la regió del sud de Madagascar que pot afectar el ritme de la formació de l'anell del corrent de retroflexió del corrent Agulhas.

## Vegeu també

* Girs Oceànics

## Referències

* 1 2 Chen, Zhaohui, et al. "Seasonal Variation of the South Equatorial Current Bifurcation off Madagascar." Journal of Physical Oceanography 44.2 (2014): 618-631.
* ↑ Lutjeharms, J. R. E., P. M. Wedepohl, i J. M. Meeuwis. "On the surface drift of the East Madagascar and Mozambique Currents." South African Journal of Science 96.3 (2000).
* ↑ Ali, Jason R., i Matthew Huber. "Mammalian biodiversity on Madagascar controlled by ocean currents." Nature 463.7281 (2010): 653-656.
* ↑ Ridderinkhof, W., et al. "Dipoles of the South East Madagascar Current." Geophysical Research Letters 40.3 (2013): 558-562.
# Douceline de Digne

Douceline de Digne (c. 1215/1216 - 1274) va ser el fundador de les Beguines de Marsella i l'objecte d'una vita que avui sobreviu, La vida de Douceline de Digne.

## Vida

Douceline va néixer poc després de la mort de Maria d'Oignies, el 1215 o 1216, en el si d'una família adinerada, probablement a la ciutat de Digne a Provença, al sud de França. El seu pare, un mercader ric anomenat Bérenguier (o Bérenger), era de Digne i la seva mare, Hugue, era de Barjols, on la família vivia quan Douceline era una criatura. Quan la seva mare va morir al voltant de 1230, Douceline es va traslladar a Hyères amb el seu pare, probablement per estar més prop del seu germà Hug,que era membre del monestir franciscà de la ciutat . Hug va ser un conegut teòleg i predicador franciscà i va tenir un paper important en ajudar a Douceline. Va morir un segon germà deixant dues filles, Douceline i Marie, que més tard van seguir les formes de vida de la seva tia.
Després d'uns anys d'infància i adolescència molt pietosos dedicats a la cura dels pobres i els malalts a la casa del seu pare, va viure una "conversió" a l'edat de 20 anys i, diversos anys després, va fer un vot davant del seu germà Hug i va establir laprimera comunitat beguina prop del riu Roubaud a la vora de la ciutat d'Hyères (c. 1241). Posteriorment, va fundar una segona casa a la ciutat d' Hyères, més propera als franciscans, l'església de la qual van assistir les seves dames. Després, al voltant de 1250, va establir una altra comunitat als afores de Marsella. Douceline va viure a la casa de Marsella i continuà com a líder de les comunitats en ambdós pobles fins a la seva mort el 1274.
Va ser el focus d'un culte intens a la Provença després de la seva mort.

## La vida de Douceline de Digne

"La vida de la benaurada sancta Doucelina" ha sobreviscut en un únic manuscrit, que ara es troba a la Biblioteca Nacional de París, fons francès 13503. Joseph Hyacinthe Albanès va traduir l'obra al francès el 1879; es va realitzar una traducció a l'anglès l'any 2001.
"La vida de Douceline de Digne" presenta una dona mística del segle xiii de gran importància en l'estudi de l'espiritualitat femenina a l'edat mitjana. La Vida probablement va ser escrita per Philippa de Porcellet, una membre de la comunitat de Douceline a Marsella.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Jeay, Kathleen Garay; Madeleine. The life of Saint Douceline, a Beguine of Provence : translated from the Occitan with introduction, notes, and interpretive essay. Transferred to digital printing.. Woodbridge [u.a.]: D. S. Brewer, 2001. ISBN 0859916294.

## Bibliografia

* Abbé J.-H. Albanès, La Vie de sainte Douceline, fondatrice des Béguines de Marseille, composée au treizième siècle en langue provençale. Publiée pour la première fois, avec la traduction en français et une introduction critique et historique, (Marseille, Camoin, 1879)
# Emily Berrington

Emily Berrington (nascuda el 7 de desembre de 1985) és una actriu anglesa que va interpretar a Simone Al-Harazi a 24: Live Another Day (2014) i Niska a la sèrie de televisió de Channel 4 i AMC Humans (2015-2018).

## Carrera

Berrington va estar involucrada en el drama juvenil, però va seguir una carrera en política, treballant a la Cambra dels Comuns per a la diputada del Partit Laborista Siobhain McDonagh de la circumscripció londinenca de Mitcham i Morden. El 2009 va guanyar una plaça per estudiar interpretació a la Guildhall School of Music and Drama, i es va graduar el 2012.
Mentre estudiava va participar en la producció del Teatre Almeida de Children's Children, i també en The Look of Love de Michael Winterbottom.
El 2013 va interpretar a Jane Shore al drama històric The White Queen, i el 2014 va fer de Stacey a la sitcom Outnumbered de la BBC i de Simone Al-Harazi a la sèrie de suspens 24: Live Another Day. El seu personatge a 24 havia estat planejat per aparèixer en dos episodis, però es va ampliar a set. El seu primer paper secundari important va ser a la comèdia The Inbetweeners 2 de 2014.
Entre el 2015 i el 2018 va retratar Niska a la sèrie de televisió Humans de Channel 4, en 24 episodis durant tres temporades.
Del 2017 al 2020 va interpretar a Chloe a la comèdia Relativity de Richard Herring a BBC Radio 4.

## Referències

* ↑ Gilbert, Gerard «Emily Berrington interview: On playing a robotic sex worker"». The Independent, 03-11-2016 [Consulta: 7 desembre 2023].
* ↑ Alexander, Ella «Inbetweeners 2: Meet Emily Berrington – the sequel's unfortunate"». The Independent, 07-08-2014 [Consulta: 7 desembre 2023].
* ↑ «BBC Radio 4 - Relativity». [Consulta: 7 desembre 2023].
# Putipú

El putipú (en italià, putipù), també anomenat cupa cupa; és un instrument musical membranòfon utilitzat tradicionalment en la música popular de gran part del sud d'Itàlia, en particular de Nàpols i regions circumdants. Es tracta d'un tambor de fricció, format per una caixa de ressonància cilíndrica tancada a la part superior per una membrana tensada, amb una canya de bambú unida al centre. L'instrument s'executa fregant la vareta amb la mà humida, un drap o una esponja, cosa que fa que la membrana vibri.
El putipú existeix en diverses variants, que es diferencien pels materials i les dimensions. Altres noms comuns són caccavella, puti-puti, pignato, cute-cute, cupellone, bufù (a Molise) i cupa-cupa (especialment a Pulla). Alguns d'aquests noms són onomatopeies del so. L'instrument també s'anomena pernacchiatore (literalment, «bufador de gerds») a causa del seu so.

## Parts i variacions

L'instrument està compost per una membrana feta de pell d'animal (generalment de cabra) o lona tosca, canya (generalment, bambú) i una cambra de ressonància (generalment de fusta, estany o terracota). La vareta està lligada al centre de la membrana que l'envolta a la punta.
En les variants anomenades caccavella i pan-bomba, la caixa de ressonància està feta de terrissa (d'una argila de gran qualitat que s'utilitza al sud d'Itàlia per fer gerros, plats i paelles). El putipú, pròpiament dit, utilitza una petita tina o barril de fusta, i el cupellone n'utilitza un de més gran. Les vores de la caixa de ressonància poden estar decorades amb cintes de colors.

## Referències

* ↑ «Putipú | Diccionari Glosbe Català-Italià». Glosbe. [Consulta: 11 octubre 2024].
* ↑ Magazine, The Editors of Think Italian!. Read & Think Italian, Premium Third Edition (en anglès). McGraw Hill Professional, 2021-12-10, p. 147. ISBN 978-1-260-47456-5.
* ↑ Traisci, Lello. Suoni e Ritmi della Terra (en italià). Passerino Editore, 2023-09-19. ISBN 979-12-224-4961-6.
* ↑ Iodice, Gaetano. Parole Appassiunate (en italià). Youcanprint, 2019-02-08. ISBN 978-88-316-0216-7.
* ↑ Saitta, Carmelo. Percussion: Instrumentation and Orchestration Criteria for Composing with Non-scalar Pitch Instruments (en anglès). Saitta Publicaciones Musicales, 1998, p. 20.
* ↑ Viviani, Raffaele. Teatro Vol. Vi (en italià). Guida Editori, 1987, p. 280. ISBN 978-88-7835-157-8.
* ↑ Facchin, Guido. Le percussioni (en italià). EDT srl, 2000, p. 382. ISBN 978-88-7063-251-4.
# Tau del Bover b

Tau del Bover b, ocasionalment catalogat com a Tau del Bover Ab, és un planeta extrasolar a aproximadament 50 anys llum de la Terra, a l'estrella primària del Sistema Tau Boötis en la constel·lació del Bover.

## Referències

* ↑ Afirmat a: Enciclopèdia Extrasolar Planets. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès.
* 1 2 Geoffrey Marcy «Three New “51 Pegasi–Type” Planets» (en anglès). Astrophysical Journal, 2, 10-01-1997, pàg. 115–118. DOI: 10.1086/310444.
* 1 2 3 Jason Wright «The California Legacy Survey. I. A Catalog of 178 Planets from Precision Radial Velocity Monitoring of 719 Nearby Stars over Three Decades» (en anglès). The Astrophysical Journal Supplement Series, 1, 7-2021, pàg. 8. DOI: 10.3847/1538-4365/ABE23C.
* ↑ Chad F. Bender «Near-IR direct detection of water vapor in Tau Bootis b» (en anglès). Letters of the Astrophysical Journal, 2, 24-02-2014, pàg. 29. DOI: 10.1088/2041-8205/783/2/L29.
* ↑ Ji Wang «On the eccentricity distribution of short-period single-planet systems» (en anglès). Monthly Notices of the Royal Astronomical Society, 3, 30-09-2011, pàg. 1822–1833. DOI: 10.1111/J.1365-2966.2011.19600.X.
* ↑ Remco J. de Kok «The signature of orbital motion from the dayside of the planet τ Boötis b.» (en anglès). Nature, 7404, 27-06-2012, pàg. 502-504. DOI: 10.1038/NATURE11161.
* 1 2 3 4 5 Floor van Leeuwen «Validation of the new Hipparcos reduction» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 2, 2007, pàg. 653–664. DOI: 10.1051/0004-6361:20078357.
* ↑ «Planet tau Boo A b» (en anglès). Extrasolar Planets Encyclopaedia. Observatori Meudon. [Consulta: 13 desembre 2020].
# Pazo de Raxoi

El Pazo de Raxoi és un palau de la ciutat de Santiago de Compostel·la, capital de Galícia, situat a la Praza do Obradoiro. És la seu de l'ajuntament de la ciutat i de la Presidència de la Xunta de Galicia.
És un edifici d'estil neoclàssic. La construcció com a seminari per a confessors va ser ordenada per l'arquebisbe de Santiago, Bartolomé Raxoi e Losada, l'any 1766. L'enginyer francès Carlos Lemaur fou el responsable de l'obra. En la portalada es poden observar una representació de la batalla de Clavijo i una escultura de l'apòstol Sant Jaume.
El Pazo és a la part occidental de la Praza do Obradoiro, que tanca per aquest costat, davant de la façana principal de la Catedral de Santiago. A la dreta hi ha el Col·legi de San Xerome, actualment Rectorat de la Universitat de Santiago, i a l'esquerra l'Hostal dos Reis Católicos.

## Referències

* ↑ «O Pazo de Raxoi.» (en portuguès). Concello de Santiago de Compostela. [Consulta: 4 novembre 2024].

## Enllaços externs

* Informació turística (castellà)
# El Adem

El Adem (àrab: العدم, romanitzat: al-ʿAdam, altres transliteracions inclouen El Adem, Al `Adam, Al 'Adam, Al `Adm o Al 'Aḑm) és una ciutat del districte de Butnan, a Líbia. Es troba a uns 22 quilòmetres al sud de la capital del districte, Tobruk.

## Segona Guerra Mundial

Formant part de la colònia de la Líbia italiana a principis dels anys trenta, s'hi va construir una base aèria militar que va ser utilitzada per la Regia Aeronautica. Durant les successives oscil·lacions del front, El-Adem va acollir en diverses ocasions nombroses unitats pertanyents a la RAF, El camp d'aviació va ser reconstruït en gran part el 1942 per la Royal Air Force (RAF) després de la Segona Batalla d'El Alamein i reanomenat Royal Air Force Station El Adem Va ser utilitzat durant la Segona Guerra Mundial per la RAF i les Forces Aèries de l'exèrcit dels Estats Units durant la campanya nord-africana contra les forces de l'Eix.
Al sud de l'aeroport estava situada una de les posicions defensives de la línia defensiva britànica durant la batalla de Gazala (El Adem Box)

## Referències

* ↑ «Where is Al `Adm in Tubruq, Libya located?». [Consulta: 25 abril 2023].
* ↑ Sir David Lee, 'Wings in the Sun,' Air Historical Branch/HMSO, London, 1989
* ↑ DAVID, BRADDOCK. BRITAIN'S DESERT WAR IN EGYPT AND LIBYA 1940-1942 : the end of the beginning'.. [S.l.]: PEN & SWORD MILITARY, 2019. ISBN 978-1-5267-5979-5.
* ↑ Ford, Ken. Gazala 1942 : Rommel's greatest victory. Oxford: Osprey, 2008. ISBN 978-1-84603-843-3.
# Theta de Capricorn

Theta de Capricorn (θ Capricorni) és un estel a la Constel·lació de Capricorn, la cabra de mar, la sisena més brillant de la mateixa amb magnitud aparent +4,06. Visualment s'hi troba mig grau al sud de la eclíptica, la línia aparent per on «transita» el Sol pel firmament a mesura que la Terra s'hi mou al voltant d'ella. Ocasionalment rep el nom de Dorsum, procedent del llatí «esquena», per la seva posició relativa en el cos de la cabra. S'hi troba a 158 anys llum del sistema solar.
Theta de Capricorn és un estrella de la seqüència principal de tipus A, situada en l'extrem calent dins del seu tipus, amb una temperatura superficial de 9.620 K. De tipus espectral A1V, és 52 vegades més lluminosa que el Sol. Del mateix tipus espectral que Sírius, la seva lluminositat és el doble de la d'aquesta, conseqüència de la seva major massa, equivalent a 2,5 masses solars. La seva edat s'estima en 360 milions d'anys. El seu radi és 2,6 vegades més gran que el radi solar i té una velocitat de rotació a l'equador d'almenys 114 km/s, que correspon a un període de rotació de menys de 1,1 dies. El seu espectre indica que és rica en certs elements pesants (el seu contingut de silici és el doble que en el Sol i el de sodi és 10 vegades major) encara que deficitària en heli.
Theta de Capricorn és una estrella binària espectroscòpica. L'estel acompanyant empra 840,6 dies a completar una òrbita entorn de l'estel principal.

## Referències

* ↑ Anne Cowley «A study of the bright A stars. I. A catalogue of spectral classifications» (en anglès). Astronomical Journal, 4-1969, pàg. 375–406. DOI: 10.1086/110819.
* 1 2 3 4 5 6 Afirmat a: Gaia Early Data Release 3. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 3 desembre 2020.
* ↑ Afirmat a: Catalogue of Stellar Photometry in Johnson's 11-color system. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 2002.
* 1 2 3 4 Marwan Gebran «A new method for the inversion of atmospheric parameters of A/Am stars» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 5-2016. DOI: 10.1051/0004-6361/201528052.
* ↑ «Pulkovo Compilation of Radial Velocities for 35 495 Hipparcos stars in a common system» (en anglès). Astronomy Letters, 11, 11-2006, pàg. 759–771. DOI: 10.1134/S1063773706110065.
* ↑ «Theta Capricorni» (en anglès). SIMBAD (Centre de Dades astronòmiques d'Estrasburg). [Consulta: 17 desembre 2020].
* 1 2 «Theta Capricorni» (en anglès). Stars. Jim Kaler. [Consulta: 17 desembre 2020].
* ↑ Theta Capricorni Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (The Bright Star Catalogue)
# Theta de l'Àguila

Theta de l'Àguila (θ Aqlilae) és una estrella binària de la constel·lació de l'Àguila. Està aproximadament a 287 anys llum de la Terra. És coneguda també amb el nom tradicional de Tseen Foo, derivat del Mandarí 天桴 tiānfú que significa "la biga celestial," o també baqueta, essent Altair, Beta de l'Àguila i Gamma de l'Àguila els tambors.
Theta de l'Àguila és una binària espectroscòpica classificada com una gegant blanca-blava del tipus B amb una magnitud aparent +3,24. Aquesta binària té un període orbital de 17,1243 dies.

## Referències

* ↑ «Rotational velocities and spectral types for a sample of binary systems». Astronomy and Astrophysics, 1975, pàg. 91–99.
* ↑ Afirmat a: Gaia Early Data Release 3. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 3 desembre 2020.
* ↑ Michael W. McElwain «Characterization of Dusty Debris Disks: The IRAS and Hipparcos Catalogs» (en anglès). Astrophysical Journal, 2, 10-05-2007, pàg. 1556-1571. DOI: 10.1086/509912.
* ↑ Afirmat a: Catalogue of Stellar Photometry in Johnson's 11-color system. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 2002.
* ↑ Andrea Fabiana Torres «Fundamental parameters of B supergiants from the BCD system. I. Calibration of the (λ_1, D) parameters into Teff» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 1, 27-03-2009, pàg. 297–320. DOI: 10.1051/0004-6361/200811147.
* 1 2 3 Afirmat a: Gaia Data Release 2. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 25 abril 2018.
* ↑ «Rotational velocities of A-type stars in the northern hemisphere. II. Measurement of v sin i» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 3, 10-2002, pàg. 897-911. DOI: 10.1051/0004-6361:20020943.
* ↑ Dimitri Pourbaix «SB9: The ninth catalogue of spectroscopic binary orbits» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 2, 9-2004, pàg. 727–732. DOI: 10.1051/0004-6361:20041213.
* 1 2 «Abundance analyses of theta Aquilae (B9.5III), nu Capricorni (B9.5V), and sigma Aquarii (A0IVs)» (en anglès). Publications of the Astronomical Society of the Pacific, 6-1980, pàg. 346–356. DOI: 10.1086/130675.
* 1 2 Floor van Leeuwen «Validation of the new Hipparcos reduction» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 2, 2007, pàg. 653–664. DOI: 10.1051/0004-6361:20078357.