OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Taji Bugha Barles

Taji Bugha Barles fou un amir mongol de la tribu turquitzada dels Barles, que va servir a Tamerlà.
Era germa de l'amir Lal o Lala que el 1387 fou governador de Samarcanda i Transoxiana. En aquest any Taji es trobava a Bukharà quan es va produir el atac de forces enviades per Toktamish. Taji Bugha Barles, Atilmish i els germans Yetlik Kutxin i Derbi Kutxin van fortificar les muralles de la ciutat per defensar-la; van aconseguir refusar diversos atacs enemics i finalment els atacants van retirar-se abandonant el setge i anant a saquejar altres llocs. Taji Bugha es esmentat participant a la campanya de l'Índia de Tamerlà
El seu fill Rustem Barles va estar directament al servei imperial des de 1396 quan Tamerlà va retornar a Samarcanda i el va cridar. El 1405, després de la mort de Tamerlà, i conegut el testament del difunt, els amirs Berendak (Burunduk), Rustem Taji Bugha i altres es van dirigir a Samarcanda amb pocs soldats, amb la idea de fer reconèixer la voluntat del difunt. Van travessar el riu Sihun amb un pont que després van destruir i van acampar a Atxik Ferkint. Khalil Sultan i els seus, no obstant, van reconstruir el pont i el va creuar amb l'exèrcit. Berendak i els que l'acompanyaven van arribar a Duabe. Alí van trobar a l'amir Jalal Baurji que anava a unir-se al partit de Khalil i el va informar de que el governador de Transoxiana, Arghun Shah, havia tancat les portes de Samarcanda. Berendak i els amirs van tornar a passar al partit de Khalil violant els seus juraments. El acord que havien signat pel qual reconeixien a Pir Muhammad ibn Jahangir (que era l'hereu designat per Tamerlà) fou declarat anul·lat i es va jurar fidelitat altre cop a Khalil, però l'amir Rustem Taji Bugha no va voler seguir aquest camí i se’n va anar a trobar-se amb els prínceps, les emperadrius i els amirs lleials que eren a Aliabad.
Un altre fill, Pir Muhammad va dirigir el 1400 el moviment militar contra el governador d'Andijan, príncep Iskandar, que s'havia enfrontat al seu germà i teòric superior Muhammad Sultan. Iskandar fou arrestat i entregat a Muhammad Sultan; estarà uns mesos a presó i jutjat en presència de Tamerlà se'n sortirà amb una pena de bastinat (cops als peus). Però el seu atabek (tutor) Bayan Timur ibn Bikijuk, fou executat per ordre de Muhammad Sultan, junt amb 26 servidors.

## Referències

* ↑ Yazdi Sharaf al-Din Ali, Zafarnama, Trad. al francès de Petis de la Croix sota el títol “Histoire de Timur Bec”, II, 62
* ↑ Ibid, IV, 22
* ↑ Ibid, III, 65
* ↑ Ibid, VI, 40
* ↑ Ibid, V, 4
# Triangulació de Delaunay

Una triangulació de Delaunay /dəlo'ne/, de vegades escrit fonèticament «Deloné», és una xarxa de triangles que compleix la condició de Delaunay. Aquesta condició diu que la circumferència circumscrita de cada triangle de la xarxa no ha de contenir cap vèrtex d'un altre triangle. S'usen triangulacions de Delaunay en geometria per ordinador, especialment en gràfics 3D per computadora.
Es denomina així pel matemàtic rus Borís Nikolàeivitx Delaunay (Борис Николаевич Делоне, 1890 - 1980) de vegades transcrit "Deloné", qui el va inventar el 1934; el mateix Delone va usar la forma francesa del seu cognom, «Delaunay», com mostra d'apreci als seus avantpassats francesos.

## Aplicació

En gràfics 3D per computadora s'usen xarxes de polígons per modelar objectes tridimensionals, ajuntant els polígons per imitar la superfície de l'objecte. En general s'usen triangles perquè són els polígons més simples i tenen moltes propietats favorables, com que representen una superfície coplanar.
Hi ha dues maneres de modelar un objecte de superfícies: modelar a mà o escanejar amb un range escàner. Quan s'escaneja es produeix un relleu de la superfície format per punts discrets (vegeu Fig 1). Per utilitzar aquest relleu cal transformar-lo en una xarxa de triangles (vegeu Fig 2); aquesta transformació es diu «triangulació 3D» que cal distingir la triangulació emprada pels topògrafs.
La triangulació de Delaunay maximitza els angles interiors dels triangles de la triangulació. Això és molt pràctic perquè en usar la triangulació com a model tridimensional els errors d'arrodoniment són mínims. Per això, en general s'utilitzen triangulacions de Delaunay en aplicacions gràfiques.
* Fig 1. D'alguns punts es vol construir una triangulació.
* Fig 2. És fàcil construir qualsevol triangulació simplement connectant els vèrtexs.
* Fig 3. Amb la condició de Delaunay es pot examinar si la triangulació és útil.
* Fig 4. Els tres vèrtexs A, B, C del triangle ABC estan a la mateixa distància del circumcentre O.
* Fig 5. La triangulació amb totes les circumferències circumscrites i els seus centres (en vermell).
* Fig 6. Connectant els centres de les circumferències circumscrites es produeix el diagrama de Voronoi (en vermell).
* Fig 7. Aquesta triangulació no compleix la condició de Delaunay.
* Fig 8. Aquesta triangulació no compleix la condició de Delaunay.
* Fig 9. Flipping de l'aresta comú produeix una triangulació que compleix la condició de Delaunay.

## Vegeu també

* Triangulació d'un polígon
* Georgy Voronoi
* Diagrama de Voronoi

## Referències

* ↑ B. Delaunay: Sud la sphere vide. A la mémoire de Georges Voronoi. Izvestia Akademii Nauk SSSR, Otdelenie Matematicheskikh i Estestvennykh Nauk (Bulletin of Academy of Sciences of the USSR), 7, pàg. 793-800, 1934
# Eudamins

Els eudamins (Eudaminae) són una subfamília de lepidòpters papilionoïdeus de la família dels hespèrids (Hesperiidae). Exceptuant un únic gènere d'Àsia oriental (Lobocla), la majoria de les espècies d'aquesta subfamília viuen al Neotròpic, arribant algunes espècies fins a Amèrica del Nord. S'han descrit 55 gèneres.

## Característiques

Els adults es posen amb les ales esteses, igual que els pirgins, en els quals antigament s'incloïen. Les ales posteriors són allargades al llarg de les venes anals, de vegades prolongades per una cridanera cua, conferint a l'ala un perfil més o menys triangular.
Les erugues s'alimenten de dicotiledònies.

## Gèneres

Els següents 55 gèneres es col·loquen a les Eudaminae en la seva delimitació com a subfamília diferent. En seqüència filogenètica, són:
* Chioides
* Proteides
* Spathilepia
* Thorybes
* Achalarus
* Autochton
* Urbanus
* Astraptes
* Narcosius
* Cabares
* Aguna
* Codatractus
* Typhedanus
* Lobocla (antigament en Celaenorrhini)
* Zestusa
* Calliades
* Drephalys
* Udranomia
* Hyalothyrus
* Augiades
* Cabirus
* Entheus
* Phanus
* Phareas
* Tarsoctenus
* Bungalotis
* Nicephellus
* Salatis
* Ocyba
* Porphyrogenes
* Oileides
* Aurina
* Sarmientola (Berg, 1897)
* Polygonus
* Telemiades (antigament en Pyrgini)
* Phocides
* Hypocryptothrix
* Nascus
* Pseudonascus
* Dyscophellus
* Euriphellus
* Cogia (antigament en Pyrgini)
* Paracogia (antigament en Pyrgini)
* Marela (antigament en Pyrgini)
* Oechydrus (antigament en Pyrgini)
* Nerula (antigament en Pyrgini)
* Venada
Encara no s'ha resolt la relació d'alguns gèneres. Probablement, almenys la majoria d'ells són Eudaminae, però no es pot descartar que alguns pertanyin a un altre lloc dels Hesperiidae:
* Cephise
* Chrysoplectrum
* Ectomis (antigament en Pyrgini)
* Epargyreus
* Heronia
* Polythrix
* Ridens
* Thessia

## Cladograma

* Rhopalocera
* Papilionoidea
* Papilionidae
* Pieridae
* Riodinidae
* Lycaenidae
* Nymphalidae
* Hesperiidae
* Coeliadinae
* Euschemoninae
* Eudaminae
* Pyrginae
* Heteropterinae
* Trapezitinae
* Hesperiinae
* Hedylidae
* Geometroidea
* Drepanoidea
* Axiidae
* Callidulidae
* Noctuoidea
* Bombycoidea
* Lasiocampoidea
* Mimallonidae

## Referències

* 1 2 3 Brower & Warren (2009)

## Bibliografia

* Bell, E.L., 1947: A new genus and some new species and subspecies of Neotropical Hesperiidae (Lepidoptera: Rhopalocera). American Museum Novitates 1354: 1-12. Full article: Arxivat 2007-06-12 a Wayback Machine..
* Brower, Andrew V.Z. & Warren, Andrew (2009): Tree of Life Web Project – Eudaminae. Versió d'11 de juny de 2009
* Lamas, G., 2004; Atlas of Neotropical Lepidoptera; Checklist: Part 4A; Hesperioidea - Papilionoidea.
* Steinhauser, S.R., 1989: Taxonomic notes and descriptions of new taxa in the neotropical Hesperiidae. Part I. Pyrginae. Bulletin of the Allyn Museum 127: 1-70. Article complet: Arxivat 2012-01-26 a Wayback Machine..
# 27 d'Àries

27 d'Àries (27 Arietis) és un estel de magnitud aparent +6,23 situat a la constel·lació d'Àries. Sense lletra grega de Bayer, és conegut generalment pel seu nombre de Flamsteed. S'hi troba a 313 anys llum de distància del sistema solar.
27 d'Àries és un estel groc, classificat com a gegant o subgegant, de tipus espectral G5III-IV la temperatura superficial del qual és de 4.804 K. La seva lluminositat és 36 vegades major que la lluminositat solar. La mesura del seu diàmetre angular (0,00093 segons d'arc) ha permès calcular el seu diàmetre, 12 vegades major que el del Sol. La seua metal·licitat sembla ser significativament menor que la solar, amb una relació entre els continguts de ferro i hidrogen 5 vegades menor que la que presenta el Sol. És un estel més antic que el Sol, amb una edat estimada de 8.810 ± 2.120 milions d'anys.
27 d'Àries és considerat un estel del disc gruixut galàctic. Aquests estels es mouen en òrbites distants del centre del pla galàctic. L'òrbita de 27 Arietis la porta a allunyar-se fins a 1,13 kiloparsecs del centre del pla galàctic.

## Referències

* ↑ «The Perkins catalog of revised MK types for the cooler stars» (en anglès). The Astrophysical Journal Supplement Series, 10-1989, pàg. 245–266. DOI: 10.1086/191373.
* 1 2 3 4 5 6 Afirmat a: Gaia Early Data Release 3. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 3 desembre 2020.
* ↑ Ulrich Bastian «catàleg Tycho-2». Astronomy and Astrophysics, 3-2000, pàg. L27-L30.
* 1 2 3 Eva Grebel «SP_Ace: a new code to derive stellar parameters and elemental abundances» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 11-02-2016, pàg. 2–2. DOI: 10.1051/0004-6361/201526758.
* ↑ David W. Latham «Rotational and radial velocities for a sample of 761 Hipparcos giants and the role of binarity» (en anglès). Astronomical Journal, 1, 07-12-2007, pàg. 209–231. DOI: 10.1088/0004-6256/135/1/209.
* ↑ Afirmat a: Gaia Data Release 2. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 25 abril 2018.
* ↑ «27 Ari - star» (en anglès). SIMBAD (Centre de Dades astronòmiques d'Estrasburg). [Consulta: 30 desembre 2020].
* ↑ Pasinetti Fracassini, L. E.; Pastori, L.; Covino, S.; Pozzi, A. «Catalogue of Apparent Diameters and Absolute Radii of Stars (CADARS) - Third edition - Comments and statistics». Astronomy and Astrophysics, 367, 2004. pp. 521-524 (Tabla consultada en CDS).
* 1 2 Soubiran, C.; Bienaymé, O.; Mishenina, T. V.; Kovtyukh, V. V. «Vertical distribution of Galactic disk stars. IV. AMR and AVR from clump giants». Astronomy and Astrophysics, 480, 1, 2008. pp. 91-101 (Taula consultada en CDS).
# Teoria de l'estat estacionari

La Teoria de l'estat estacionari és un model cosmològic desenvolupat el 1949 per Hermann Bondi, Thomas Gold i Fred Hoyle com una alternativa a la Teoria del big-bang. Encara que el model va tenir un gran nombre de seguidors en la dècada dels 50, i 60, la seva popularitat va disminuir notablement a finals dels 60, amb el descobriment de la radiació de fons de microones, i es considera des de llavors com un model alternatiu.
D'acord amb la teoria de l'estat estacionari, la disminució de la densitat que produeix l'Univers en expandir-se es compensa amb una creació contínua de matèria. A causa que es necessita poca matèria per igualar la densitat de l'Univers –2 àtoms d'hidrogen per cada m³ i en cada 1.000 milions d'anys–, aquesta teoria no s'ha pogut demostrar directament. La teoria de l'estat estacionari sorgeix de l'aplicació de l'anomenat principi cosmològic perfecte, el qual sosté que per a qualsevol observador l'Univers ha de semblar el mateix en qualsevol lloc de l'espai. La versió perfecta d'aquest principi inclou el temps com a variable segons el qual l'Univers no només presenta el mateix aspecte des de qualsevol punt des del que és observat sinó també en qualsevol instant de temps, i les seves propietats generals són constants tant en l'espai com en el temps.
Els problemes amb aquesta teoria van començar a sorgir a finals dels anys 60, quan les proves observacionals van començar a mostrar que, de fet, l'Univers estava canviant: es van trobar quàsars només a grans distàncies, no a les galàxies més properes. La prova definitiva va arribar el 1965 amb el descobriment de la radiació de fons de microones, perquè en un model estacionari l'Univers ha estat sempre igual i no hi ha raó perquè es produeixi una radiació de fons amb característiques tèrmiques. Buscar una explicació requereix l'existència de partícules de longitud mil·limètrica en el medi intergalàctic que absorbeixi la radiació produïda per fonts galàctiques extremadament lluminoses, una hipòtesi massa forçada.

## Autors moderns

Avui en dia, pocs astrònoms no creuen en la teoria del big-bang. D'ells, probablement el més important sigui l'indi Jayant Narlikar. Malgrat el fracàs de la teoria en explicar l'estructura de l'Univers, els que la van proposar van utilitzar-ne aspectes per aprofundir en l'origen de la matèria i dels elements, realitzant importants descobriments en el camp de la nucleosíntesi estel·lar d'elements pesats.

## Bibliografia

* ↑ Bondi H, Gold T. The Steady-State Theory of the Expanding Universe. Monthly Notices of the Royal Astronomical Society, Vol. 108, p.252-270
* ↑ Hoyle F. A New Model for the Expanding Universe. Monthly Notices of the Royal Astronomical Society, Vol. 108, p.372-382

## Vegeu també

* Expansió còsmica en escala

## Enllaços externs

* Astronomia.ne: Model de l'estat estacionari (castellà)
* Entrevista amb l'astrofísic indi Jayant V. Narlikar l'any 2004 defensant la vigència de la teoria: Traducció al castellà de l'entrevista anterior (castellà)
# Brice Jovial

Brice Jovial (nascut el 25 de gener del 1984) és un jugador de futbol que juga com a davanter. Jovial va néixer a Aubervilliers, Sena Saint-Denis, França, però juga per la selecció de futbol de Guadalupe, ja que és d'origen guadalupeny. Fa 1,72 metres i pesa 67 quilograms. Actualment juga al Dijon FCO.

## Referències

* ↑ (anglès) «Panama vs Guadeloupe Report». Goal.com. [Publicació: 07/06/2011.] [Consulta: 18/06/2011.]
* ↑ (francès) «Jovial, star des Antilles». Diari online belga BH.be. [Publicació: 11/12/2006.] [Consulta: 18/06/2011.]
* ↑ (francès) «La fiche de Brice Jovial». L'équipe.fr. [Consulta: 18/06/2011.]
* ↑ (anglès) «Guadeloupe - Brice Jovial». Soccerway.com. [Consulta: 18/06/2011.]

## Enllaços externs

* Fitxa de jugador del diari francès L'équipe (francès)
* Fitxa de jugador de Soccerway.com (anglès)
# Tsubasa Yamaguchi

Tsubasa Yamaguchi (山口つばさ Yamaguchi Tsubasa; Tòquio, 26 de juny) és una dibuixant de manga japonesa, que s'ha fet molt coneguda arran de la publicació del manga shonen Blue Period.

## Biografia

Es va llicenciar a la Universitat Nacional de Belles Arts i Música de Tòquio. El 2014 va guanyar el premi Shikishō de la revista de manga Monthly Afternoon. Una mica més tard, el maig de 2015, va debutar professionalment al número extra de la revista Good! Afternoon amb Nude Model, un relat curt. L'any següent va crear un drama, de sols tres capítols, amb tocs de Boys' Love, anomenat Kokuhaku no Jikan. Tanmateix, l'obra que va catapultar la seva carrera va ser l'adaptació al manga del curtmetratge de 1999 Kanojo to Kanojo no Neko, amb el que s'havia fet conèixer el director Makoto Shinkai, i per a la qual Yamaguchi va ser escollida per a realitzar-ne les il·lustracions. L'obra tracta sobre el vincle que s'estableix entre una noia apocada i un gat abandonat que ella recull del carrer, que és en realitat el que narra la història. La següent obra és Blue Period, obra que narra la vida d'un noi de batxillerat que descobreix que pintar és la seva vocació i malgrat no tenir coneixements de pintura decideix lluitar per entrar a la Universitat de Belles Arts i Música. L'obra, la primera llarga de Yamaguchi, es començà a publicar l'agost de 2017 a la revista Monthly Afternoon. Amb ella ha assolit molta popularitat, especialment a partir de la publicació del primer volum recopilatori. Amb aquesta, a més, ha rebut diversos reconeixements, com són el tercer lloc del Manga Taishō (2019), el quart lloc de la secció de manga shonen de la guia Kono manga ga sugoi! (2019) i el primer premi al Minna ga erabu Comic Taishō (2018), en la categoria de futures promeses.

## Obra

* Nude Model (2015)
* Kokuhaku no Jikan (告白の時間, 2016)
* Kanojo to Kanojo no Neko (彼女と彼女の猫, 2016)
* Blue Period (2017-Present)

## Referències

* ↑ «Tsubasa Yamaguchi» (en anglès). Anime News Network. [Consulta: 10 novembre 2019].
* 1 2 «Tsubasa Yamaguchi». 25 Manga Barcelona. Ficomic, 2019. [Consulta: 10 novembre 2019].
* ↑ Izquierdo, Raúl. «Nuevas licencias: “Blue Period”, “The Golden Sheep”, “Kakkô no yume”, “Genkaku Picasso” y “Killing Stalking”» (en castellà). Milky Way Ediciones, 03-09-2019. [Consulta: 10 novembre 2019].
* ↑ «Tsubasa Yamaguchi asistirá al 25 Manga Barcelona» (en castellà). Milky Way Ediciones, 23-09-2019. [Consulta: 10 novembre 2019].
# Troilita

La troilita és un mineral del grup dels sulfurs que pertany al grup pirrotina de minerals. Es va descobrir com a part dels minerals presents en mostres de meteorits, suposant-se inicialment que podia ser pirita. Deu el seu nom al pare Domenico Troili, que ho va descriure en 1766, després de trobar-ne entre els minerals presents en les condrites que havien caigut sobre Albareto (província de Mòdena, Itàlia). Inicialment va ser anomenada marchesita i fins a un segle més tard (1863) no es va considerar un mineral nou.

## Característiques

La troilita és un sulfur de fórmula química FeS, sulfur de ferro (II), de color negre grisenc i lluentor metàl·lica, que cristal·litza en el sistema hexagonal. Pertany al grup de la pirrotina, encara que aquesta última és un compost no estequiomètric. És insoluble en aigua, però soluble en àcids amb els quals reacciona per a formar àcid sulfhídric, SH₂. La seva duresa a l'escala de Mohs oscil·la entre 3,5 i 4.

## Formació i jaciments

La seva presència a la Terra no és molt freqüent encara que es pot trobar entre capes de serpentina o associat a impactes meteorítics. És habitual en mostres de meteorits i també apareix com a components de roques lunars i marcianes. Basant-se en observacions de la nau Voyager el 1979 i Galileo el 1996, la troilita sembla una fase important en la composició mineral de les roques model d'alguns satèl·lits de Júpiter com Ganímedes i Cal·listo. Les anàlisis de sòl efectuades per fluorescència de raigs X per les naus Viking-1 i Viking-2 i les dades de raigs γ de Phobos-2 mostren que és probable que la troilita sigui un mineral comú en les roques superficials de Mart.
Als territoris de parla catalana ha estat descrita al meteorit de Nulles, una condrita ordinària recollida en aquest municipi de la comarca de l'Alt Camp l'any 1851 i al meteorit de Canyelles, una altra condrita que va caure sobre Canyelles en el mes de maig de l'any 1861.

## Referències

* ↑ Webmineral - Troilite (engl.)
* ↑ «Pyrrhotite Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 21 març 2015].
* ↑ «Troilite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 21 març 2015].
* ↑ Handbook of Mineralogy (Anthony et al .), 1 (1990), 538
* ↑ http://ntrs.nasa.gov/archive/nasa/casi.ntrs.nasa.gov/20090025876_2009023904.pdf Schröder, C. et al.: SANTORINI, ANOTHER METEORITE ON MARS AND THIRD OF A KIND. 40th Lunar and Planetary Science Conference (2009)
* ↑ Williams, C. V.; Rubin, A.E., Keil K. & San Miguel, A. «Petrology of the Cangas de Onis and Nulles Regolith Breccias: Implications for Planet Body History». Meteoritics, 20, 2, 6-1985, pàg. 331-345 [Consulta: 5 febrer 2024].
* ↑ Rull, F.; Muñoz-Espadas, M. J.; Lunar, R.; Martínez-Frías, J. «Raman spectroscopic study of four Spanish shocked ordinary chondrites: Cañellas, Olmedilla de Alarcón, Reliegos and Olivenza». Philosophical Transactions of the Royal Society A: Mathematical, Physical and Engineering Sciences, 368, 1922, 13-07-2010, pàg. 3153–3166. DOI: doi:10.1098/rsta.2010.0104 [Consulta: 5 febrer 2024].
# Teresa Sagrera Bassa

Teresa Sagrera Bassa (Sant Pere de Vilamajor, 1966) és una escriptora i mestra de primària catalana.
És autora de diversos llibres i novel·les, així com també és col·labora periòdicament en diverses revistes de difusió del patrimoni (Revista Vallesos, Quaderns del Centre d'Estudis de Sant Pere de Vilamajor (CESPV)...) i també en premsa al diari digital BaixMontseny.info amb un article d'opinió mensual des del 2014 i des del 2018 publica setmanalment el Dietari de l'okupa de l'altell Arxivat 2022-09-21 a Wayback Machine. a El 9 nou del Vallès Oriental.
El 2012, amb la novel·la Confidències d'una reina, va quedar finalista del premi Nèstor Luján de novel·la històrica. El 2024, el va guanyar amb la novel·la El cor del balneari, ambientada el 1919 en un balneari de Caldes de Montbui.
Forma part del Centre d'Estudis de Sant Pere de Vilamajor i del Grup d'Escriptors del Montseny.

## Obres

Assaig
* Vols que t'expliqui...Vilamajor? (2009)
Novel·la
* Confidències d'una reina (2013)
* Sal roja, El llop de Cardona amb Ramon Gasch (2019)
* Pots comptar amb mi (2019)
* Cabells de gebre
* La doncella guerrera (2022)
* Llaços de sang (2022)
Participació en reculls de contes
* Per pur plaer (2015)
* Carrers (2015)
* Montseny eròtic (2018)
* Montseny amb un somriure (2020)
* Vint-i-un contes (2021)
Contes publicats a premsa
* Els estius dels nens de poble (2016)
* Desig de Cap d'Any (2018)
* Emboscats (2019)

## Referències

* ↑ «Teresa Sagrera Bassa». Grup 62. [Consulta: 5 febrer 2020].
* ↑ «SAGRERA, TERESA» (en castellà). Sandra Bruna, Agencia literaria. [Consulta: 5 febrer 2020].
* ↑ Llort, Lluís. «Abans que res, novel·les - 23 oct 2012». [Consulta: 21 setembre 2022].
* ↑ Serra, Xavi. «Teresa Sagrera guanya el premi Nèstor Luján de novel·la històrica». Ara Llegim. Ara, 11-06-2024. [Consulta: 17 juny 2024].
* ↑ Vilamajor, Ajuntament de Sant Pere de. «Vols que t'expliqui... Vilamajor?». [Consulta: 21 setembre 2022].
* ↑ «Vilamajor, a través dels Llobera». El Punt Avui, 07-10-2015. [Consulta: 30 març 2022].
* ↑ «Telenotícies - "Sal roja, el llop de Cardona" una novel·la ambientada al setge de Cardona». TV3. [Consulta: 30 març 2022].
* ↑ Editorial Gregal. ISBN 978-84-17660-30-7
* ↑ «Teresa Sagrera: «A l'Edat Mitjana, les dones que no estaven sota la protecció d'un home es veien com un perill»». Diari de Tarragona, 13-11-2021. [Consulta: 30 març 2022].
* ↑ «Juana de Arintero, la Joana d'Arc espanyola». Onda Cero Radio, 08-03-2022. [Consulta: 30 març 2022].
* ↑ Llaços de sang - Teresa Sagrera Bassa,Ramon Gasch Pou | Grup62.
* ↑ Editorial Alpina Sl. ISBN 978-84-8090-588-6
* ↑ NacióGranollers. «Eros al Montseny | NacióGranollers». [Consulta: 21 setembre 2022].
* ↑ «Vallesos celebra els deu primers anys amb un llibre que recull els 21 contes publicats». Vallesos.cat. [Consulta: 30 març 2022].
* ↑ «Els estius dels nens de poble». Nació Granollers. Nació Digital. [Consulta: 30 març 2022].
* ↑ «Emboscats». Nació Granollers. Nació Digital. [Consulta: 30 març 2022].