OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Max von Oberleithner

Max von Oberleithner (Šumperk, 11 de juliol de 1868 - Šumperk, 5 de desembre de 1935) va ser un advocat, fabricant de teixits, compositor i director d'orquestra txecoslovac.

## Biografia

Max von Oberleithner era fill de l'industrial tèxtil Karl von Oberleithner i estava casat amb Vilma. Max Heinrich de 1890 a 1895 va ser estudiant particular d'Anton Bruckner per recomanació de Felix Mottl. El 1892 es va doctorar a la Universitat de Viena i el mateix any Bruckner li dedicà el Salm 150. El 1895 esdevingué director de teatre a Teplice. Un any més tard va marxar a Düsseldorf, on també va treballar com a director de teatre durant un any. El 1897 va tornar a Viena. Com que era financerament independent com a fabricant, es va poder concentrar en la música clàssica.
El 1912 va musicar la novel·la Afrodita de Pierre Louÿs en vista del compromís de Maria Jeritza a l'Òpera de la Cort de Viena. Quatre anys més tard va crear la seva òpera més exitosa, Der eiserne Heiland. Oberleitner va supervisar la impressió de la Vuitena Simfonia de Bruckner el 1892 i, juntament amb Joseph Schalk, va fer alguns canvis. Avui dia, les adaptacions sovint arbitràries de les obres d'Anton Bruckner per part dels seus estudiants, com l'esmentat Joseph Schalk, el seu germà Franz i Ferdinand Löwe, són vistes de manera extremadament crítica.

## Obres
### Òperes

* 1899: Erlöst
* 1901: Ghitana
* 1908: Abbé Mouret
* 1912: Aphrodite
* 1914: La Vallière
* 1916: Der eiserne Heiland (Estrena: Wiener Volksoper, 20 de gener 1917)
* 1919: Cäcilie
* 1920: Das Heidentor

## Referències

* ↑ Archivierte Kopie (Memento des Originals vom 21. Februar 2007 im Internet Archive) Info: Der Archivlink wurde automatisch eingesetzt und noch nicht geprüft. Bitte prüfe Original- und Archivlink gemäß Anleitung und entferne dann diesen Hinweis.

## Bibliografia

* Peter Andraschke: Max von Oberleithner, un estudiant de Bruckner de Moravian Schönberg. A: La música dels alemanys a Orient i la seva interacció amb els seus veïns. Regió del Mar Bàltic - Silèsia - Bohèmia/Moràvia - Regió del Danubi. Editat per Klaus Wolfgang Niemöller i Helmut Loos. (= Música alemanya a Orient. Vol. 6). Gudrun Schröder Verlag, Bonn 1994, ISBN 3-926196-25-4, pàgs. 445–465.
* Wolfgang Doebel: Simfonies de Bruckner en arranjaments. Els conceptes dels alumnes de Bruckner i la seva recepció fins a Robert Haas. Vol. 24. Tutzing 2001, ISBN 3-7952-1034-8.
* Sudeten German Music Institute (ed.): Lèxic sobre la cultura musical alemanya. Bohèmia. Moràvia. Sudets Silèsia. Vol. 2. Munic 2000, ISBN 3-7844-2799-5, pàgines 1041–1043.
* C. Rapf: Oberleithner Max von. A: Lèxic biogràfic austríac 1815–1950 (ÖBL). Volum 7, Editorial de l'Acadèmia Austríaca de les Ciències, Viena 1978, ISBN 3-7001-0187-2, p. 188.
# Mein Gott, nimm die gerechte Seele, BWV Anh. 17

Mein Gott, nimm die gerechte Seele, BWV Anh. 17 (Déu meu, accepta l'esperit just) és una cantata perduda de Bach, estrenada a Leipzig el 5 de juny de 1732, per a un funeral. No es coneix l'autor del text i hi ha dubtes sobre l'autoria de Bach.

## Referències

* ↑ Bach Cantatas Website
* ↑ Alfred Dürr. “The Cantatas of J. S. Bach”. Oxford University Press, Oxford, 2005. Pàg. 771

## Bibliografia

* Alfred Dürr. “The Cantatas of J. S. Bach”. Oxford University Press, Oxford, 2005.

## Enllaços externs

* Bach Cantatas Website
# Migingo

Migingo (en suahili: Kisiwa cha Migingo) és una petita illa de 2000 m², situada en el llac Victòria, a Kenya.

## Història

Dos pescadors kenyans, Dalmas Tembo i George Kibebe, van afirmar haver estat els primers habitants de l'illa. Joseph Nsubuga, un pescador ugandès, afirma que es va instal·lar a Migingo el 2004, quan tot el que hi havia era una casa abandonada i, posteriorment, altres pescadors de Kenya, Uganda i Tanzània van arribar a l'illa per la seva proximitat a les zones de pesca riques en perques del Nil. L'economia de l'illa gira entorn d'aquesta espècie introduïda a la dècada del 1940 que va depredar les espècies autòctones.
Les protestes d'Uganda giren al voltant dels drets de pesca, sobretot pel valor de la perca del Nil. El juliol de 2009, el govern d'Uganda va canviar la seva posició oficial, afirmant que mentre Migingo és, de facto, de Kenya, la major part de les aigües properes pertanyen a Uganda.
D'ençà el 2008, l'illa va ser reclamada tant per Kenya com per Uganda. L'11 de maig de 2009, el president d'Uganda, Yoweri Museveni, va reconèixer que l'illa es troba a Kenya, però va continuar assenyalant que els pescadors de Kenya practicaven la pesca il·legal en aigües d'Uganda que són a pocs centenars de metres a l'oest de Migingo. Uganda va retirar les seves tropes i es va acordar que tots els policies havien d'abandonar l'illa.

## Referències

* ↑ Gettleman, Jeffrey (17 August 2009). "Ripples of Dispute Surround Tiny Island Along Watery Border in East Africa". The New York Times. p. A4.
* ↑ «Tensions continue to rise over disputed East African island». [Consulta: 20 febrer 2022].
* ↑ «Kenyan MPs' fury over island row» (en anglès). BBC, 13-05-2009.
* ↑ «Nation - Breaking News, Kenya, Africa, Politics, Business, Sports | HOME» (en anglès). [Consulta: 20 febrer 2022].
# Conchagüita

Conchaguita és un una illa volcànica que es troba al golf de Fonseca, a l'oceà Pacífic, a l'est d'el Salvador. Forma part del municipi Meanguera del Golfo, al departament de La Unión. Té una superfície aproximada de 8,45 km².
L'octubre de 1892 un terratrèmol va desencadenar una gran esllavissada al volcà, cosa que va fer creure que el núvol de pols resultant era una nova erupció volcànica. Aquest fet va ser desmentit per la Smithsonian Institution, que confirma que el volcà no ha tingut cap erupció des del Plistocè.
L'illa ha estat habitada des de temps prehispànics.

## Referències

* ↑ «Global Volcanism Program | Conchagüita» (en anglès). [Consulta: 7 març 2024].
* ↑ Rivas, Ramón. «La Isla Conchagüita» (en castellà). contrapunto.com, 12-12-2013. Arxivat de l'original el 2013-12-12. [Consulta: 7 març 2024].
# Ronald Smith

Ronald Bertram Smith (Londres, 3 de gener de 1922- Hythe, Kent, 27 de maig de 2004) va ser un pianista clàssic anglès, compositor i professor de música.

## Naixement i educació

Smith va néixer a Londres, i va créixer a Sussex. Va ser educat a l'Escola de Gramàtica del Comtat de Lewes (Priory School) i a la Universitat de Música de Brighton. Va entrar a la Royal Academy of Music a l'edat de 16 anys amb una beca de composició Sir Michael Costa. Després de deixar l'acadèmia va estudiar a París amb Marguerite Long, mentre treia el grau BMus (llicenciatura de música) a la Universitat de Durham.
Va ser influït pel pianista Edwin Fischer, qui el va impressionar com a concursant al concurs internacional de piano de Ginebra del 1949. Quan Fischer va visitar Londres, va seleccionar Smith i Denis Matthews per a interpretar el segon i tercer piano del seu enregistrament del Concert per a tres pianos de Bach. Smith va dir que va aprendre més en aquells quatre dies treballant amb Fischer que en els seus anys d'estudi anteriors.

## Carrera professional

Com a intèrpret, Smith va destacar en obres de piano del període romàntic. A la dècada de 1940 li van demanar de ser el primer en enregistrar música del llavors ignorat Charles-Valentin Alkan, en concret el seu Concert per a Piano solo. Va rebre la partitura de Humphrey Searle i a primera ullada la va considerar impossible de tocar. Més tard va enregistrar moltes de les obres d'Alkan, i també va escriure una biografia del compositor. Els seus esforços van servir per a augmentar l'interès en Alkan, sent a més a més president de la Societat Alkan des de la seva fundació, el 1977, fins a la seva mort.
El seu llegat discogràfic abasta actuacions pioneres d'Alkan, incloent els estudis complets en totes les claus menors Op. 39, així com música de Chopin, Schubert, Beethoven, Balàkirev i Liszt.
Va ser professor de piano al llarg de molts anys, primer a la Harrow School des del 1943, després a la The King's School de Canterbury fins al 1990. Llavors va concedir audicions a la Kent School of Music (Canterbury) per a seleccionar estudiants privats als que poder donar classes en el seu temps lliure.

## Vida privada

Smith es va casar amb la violoncel·lista Anne Norman el 1969, i van tenir una filla, Beka Smith. Van establir la casa familiar a Saltwood, al comtat de Kent, en una casa amb suficient espai com per a fer un estudi de música.
Smith morí el 27 de maig de 2004 als 82 anys.

## Referències

* 1 2 «Ronald Smith (obituary)». The Times, 09-07-2004.
* ↑ Richard Shaw. «Ronald Smith (obituary)». The Guardian, 08-07-2004.
* 1 2 «Obituaries: Ronald Smith». Gramophone, 9-2004, p. 12.

## Enllaços externs

* Enllaços a necrològiques de diaris del Regne Unit Arxivat 2008-01-07 a Wayback Machine.
* Necrològica Arxivat 2005-03-06 a Wayback Machine. al The Independent Arxivat 2005-03-06 a Wayback Machine.
* Entrevista a la WNCN-FM, David Dubal & Ronald Smith, 26-Feb-1982, a WNCN-FM interview, David Dubal & Ronald Smith, 26-Feb-1982 a YouTube YouTube
* Entrevista a la WNCN-FM, David Dubal & Ronald Smith, 5-Mar-1982 a WNCN-FM interview, David Dubal & Ronald Smith, 5-Mar-1982 a YouTube YouTube
# Insígnia de punta de fletxa

La Insígnia Punta de Fletxa (anglès: Arrowhead device) és una punta de fletxa de bronze en miniatura que es pot portar a les medalles i cintes de campanya, expedició i servei per indicar la participació en un desembarcament d'assalt amfibi, salt de paracaigudes de combat, desembarcament aterratge d'assalt amb helicòpter o aterratge de planador de combat per part d'un membre del servei de l'Exèrcit, la Força Aèria o Força Espacial.

## Criteri

Un soldat, aviador o guardià ha de ser assignat o adscrit com a membre d'una força organitzada que du a terme una missió tàctica assignada. Un soldat, aviador o guardià ha de sortir d'una aeronau o una embarcació per rebre crèdit d'assalt. El crèdit d'assalt individual està lligat directament a la decisió del crèdit d'assalt de combat per a la unitat a la qual el soldat, l'aviador o el guardià està vinculat o assignat en el moment de l'assalt. Si se li denega l'assalt a una unitat, no s'acumularà cap crèdit d'assalt per als soldats, aviadors o guardians individuals d'aquesta unitat.
La insígnia de punta de fletxa ha d'estar autoritzat per al seu desgast per poder portar-lo a les suspensions i a les cintes de servei de la medalla i es col·loca a la dreta del portador d'altres insígnies a les cintes, inclòs la insígnia "V", 3⁄16 polzades (4,8). mm) de l'estrella de servei, i estrella de campanya de 3⁄16 polzades. No es pot portar més d'una punta de fletxa en una medalla i una cinta de servei. A partir de l'any 2004 , les medalles que estan autoritzades a afegir la insígnia de punta de fletxa són les següents:
* Medalla de la Campanya de l'Afganistan
* Medalla Expedicionària de les Forces Armades
* Medalla Expedicionària de la Guerra Global contra el Terrorisme
* Medalla de la Campanya d'Iraq
* Medalla de Campanya de Resolució Inherent
* Medalla del Servei al Vietnam
* Medalla del Servei a Corea
* Medalla de la Campanya Europea-Africana-Orient Mitjà
* Medalla de la Campanya Asiàtica-Pacífica

## Disseny

La insígnia de punta de fletxa és una rèplica de bronze d'una punta de fletxa nativa americana d'1⁄4 de polzada (6,4 mm) d'alçada.

## Referències

* ↑ DoD 1348.33 V2, P. 68 (2), V3 P. 1 (2), P. 7
* ↑ Military Awards FAQs Arxivat September 28, 2011, a Wayback Machine.
* ↑ «Air Force Awards and Decorations» (PDF). Studyguides.af.mil. [Consulta: 28 setembre 2018].
* ↑ DoD 1348.33 V3
* ↑ "Department of Defense Manual, Number 1348.33, Volume 3" Dtic.mil, 23 November 2010

## Vegeu també

* Condecoracions dels Estats Units
* Insígnies de premis militars dels Estats Units
# Paul Revere

Paul Revere (Boston, Estats Units; 1 de gener de 1735 – ídem; 10 de maig de 1818) va ser un orfebre estatunidenc, destacat per oficiar de missatger durant les batalles de Lexington i Concord.
Revere és recordat com un dels patriotes de la guerra d'independència dels Estats Units, i les seves "recorregudes nocturnes" són considerades un símbol de patriotisme. A més de ser missatger de batalla, va col·laborar en l'organització de la xarxa d'intel·ligència establerta a Boston per controlar els moviments de les forces britàniques. És considerat per alguns historiadors com el prototip d'un nord-americà industrial, per haver reconegut el potencial dels productes derivats del metall per a la producció en massa.
# George Emil Palade

George Emil Palade (Iaşi, Romania, 1912 - Del Mar, Estats Units, 2008) fou un biòleg i professor universitari estatunidenc, d'origen romanès, guardonat amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia l'any 1974.

## Biografia

Va néixer el 19 de novembre de 1912 a la ciutat de Iaşi, capital del comtat de Iaşi. Va estudiar medicina a la Universitat de Bucarest, on es va graduar l'any 1940 i on va exercir de professor universitari fins a la Segona Guerra Mundial. L'any 1945 va emigrar als Estats Units per ampliar els seus estudis, i l'any següent establí la seva residència definitiva en aquest país, aconseguint la nacionalitat nord-americana l'any 1952. Entre 1958 i 1973 fou nomenat professor de l'Institut Rockefeller, entre 1973 i 1990 de la Universitat Yale i el 1990 de la Universitat de San Diego. Morí el 8 d'octubre de 2008 a la ciutat estatunidenca de Del Mar, a l'estat de Califòrnia, a l'edat de 95 anys.

## Recerca científica

En la seva investigació va fer estudis diversos sobre l'organització interna de les estructures cel·lulars: mitocondris, cloroplasts o aparells de Golgi entre d'altres. El seu descobriment més important, però, fou el "grànul de Palade", part del reticle endoplàsmic que posteriorment s'anomenaria ribosoma.
L'any 1974 fou guardonat amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia, premi compartit amb Albert Claude i Christian de Duve, per haver descrit l'estructura i funcions de l'interior de les cèl·lules.

## Referències

* ↑ «Prof. George Palade: Nobel prize-winner whose work laid the foundations for modern molecular cell biology - Obituaries, News -». The Independent, 19-10-2010. Arxivat de l'original el 2010-10-19. [Consulta: 8 maig 2022].
* ↑ Palade, George E. «TRIBUTE TO» (en anglès). Journal of Cellular and Molecular Medicine, 11, 1, 1-2007, pàg. 2–3. DOI: 10.1111/j.1582-4934.2007.00018.x. ISSN: 1582-1838. PMC: PMC4401215. PMID: 17367496.
* ↑ Pollack, Andrew «George Palade, Nobel Winner for Work Inspiring Modern Cell Biology, Dies at 95» (en anglès). The New York Times, 10-10-2008. ISSN: 0362-4331.
* ↑ Weibel, Ewald R.; Palade, George E. «NEW CYTOPLASMIC COMPONENTS IN ARTERIAL ENDOTHELIA». Journal of Cell Biology, 23, 1, 01-10-1964, pàg. 101–112. DOI: 10.1083/jcb.23.1.101. ISSN: 0021-9525. PMC: PMC2106503. PMID: 14228505.
* ↑ «The Nobel Prize in Physiology or Medicine 1974» (en anglès americà). nobelprize.org. [Consulta: 8 maig 2022].

## Enllaços externs

* «George Emil Palade» (en anglès). The Nobel Prize. The Nobel Foundation.
* (anglès) Pàgina sobre Palade a la Universitat de San Diego Arxivat 2004-03-30 a Wayback Machine.
# Walter Mahlendorf

Walter Mahlendorf (Sarstedt, 4 de gener de 1935) és un atleta alemany ja retirat, especialista en curses de velocitat, que va competir durant les dècades de 1950 i 1960.
El 1960 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Roma, on disputà dues proves del programa d'atletisme. Formant equip amb Bernd Cullmann, Armin Hary i Martin Lauer, guanyà la medalla d'or en els 4x100 metres, alhora que igualaven el rècord del món, mentre en els 100 metres quedà eliminat en sèries.
En el seu palmarès també destaca una medalla d'or en els 4x100 metres al Campionat d'Europa d'atletisme de 1958. Formà equip amb Armin Hary, Heinz Fütterer i Manfred Germar. A nivell nacional no guanyà cap campionat nacional, però fou subcampió en la prova dels 200 metres el 1959 i medalla de bronze en els 100 metres el 1960.

## Millors marques

* 100 metres. 10.4" (1958)

## Referències

* 1 2 3 Walter Mahlendorf a Sports Reference (arxivat)
* ↑ «Medallistes per prova». rfea.es. Federació Espanyola d'Atletisme. Arxivat de l'original el 26 d’octubre 2020. [Consulta: 22 abril 2020].
# Heike Hustede

Heike Hustede (Osnabrück, 16 de gener de 1946), de casada Nagel, és una nedadora alemanya, especialista en papallona, ja retirada, que va competir sota bandera de la República Federal Alemanya durant les dècades de 1960 i 1970.
El 1964 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Tòquio, on va disputar dues proves del programa de natació. Fou sisena en els 100 metres papallona, mentre en els 4x100 metres estils fou desqualificada. Quatre anys més tard, als Jocs de Ciutat de Mèxic, va disputar tres proves del programa de natació. Fent equip amb Angelika Kraus, Uta Frommater i Heidemarie Reineck guanyà la medalla de bronze en els 4x100 metres estils, mentre en els mentre en els 100 i 200 metres papallona fou sisena i cinquena respectivament. El 1972, a Múnic, va prendre part en els seus tercers Jocs Olímpics d'Estiu, però no aconseguí classificar-se per la final en cap de les proves disputades.
En el seu palmarès també destaca una medalla de plata en els 100 metres papallona una de bronze en els 4x100 metres estils del Campionat d'Europa de natació de 1966 i 1970. A nivell nacional va guanyar fins a 30 campionats nacionals de la RFA entre 1963 i 1972.
El 1968 fou guardonada amb el Silver Bay Leaf, el premi esportiu més important d'Alemanya.

## Referències

* ↑ Heike Hustede a Sports Reference (arxivat)
* 1 2 «Olympedia – Heike Hustede-Nagel». [Consulta: 20 maig 2021].
* ↑ EUROPEAN SWIMMING CHAMPIONSHIPS (WOMEN). gbrathletics.com
* ↑ Kluge, Volker. Olympische Sommerspiele 2. London 1948 - Tokio 1964, 1998. ISBN 978-3-328-00738-8.
* ↑ Kluge, Volker. Mexiko-Stadt 1968 - Los Angeles 1984. Berlín: Sportverl, 2000. ISBN 3-328-00738-5.
* ↑ «Heike HUSTEDE-NAGEL | Olympics.com». [Consulta: 20 maig 2021].
# Jacky Courtillat

Jacky Courtillat (Melun, 8 de gener de 1943) és un tirador d'esgrima francès, ja retirat, especialista en floret, que va competir durant la dècada de 1960.
El 1960 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Roma, on quedà eliminat en quarts de final en la prova del floret per equips del programa d'esgrima. Quatre anys més tard, als Jocs de Tòquio, va guanyar la medalla de bronze en la mateixa prova, mentre en la del floret individual quedà eliminat en sèries.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles de bronze al Campionat del món d'esgrima, el 1963 i el 1965 i una de bronze als Jocs del Mediterrani de 1967. El 1964 guanyà el campionat de França de floret.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Jacky Courtillat». [Consulta: 4 agost 2023].
* ↑ Jacques Tribotte, Des Champions et des Hommes : Cinquante ans de sport en Seine-et-Marne, Étrépilly, Presses du Village, 2001.
# Francesco Reda

Francesco Reda (Cosenza, Calàbria, 19 de novembre de 1982) és un ciclista italià, professional entre 2007 i 2015. Un control antidopatge posterior a la segona posició del campionat nacional en ruta de 2015 li suposà una sanció per 8 anys.

## Palmarès

* 2006
** Vencedor d'una etapa al Giro de la província de Cosenza
* 2015
** 1r al Trofeu Edil C
** Vencedor d'una etapa de l'An Post Rás

### Resultats al Tour de França

* 2010. Abandona (18a etapa)

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2009. 139è de la classificació general
* 2010. Abandona (17a etapa)
* 2011. 134è de la classificació general

## Referències

* ↑ «Suspendido ocho años al dar positivo por EPO». El Mundo Deportivo, 14-02-2016 [Consulta: 15 febrer 2016].

## Enllaços externs

* Fitxa de Francesco Reda a sitiodeciclismo
# Filaret

Filaret és el nom dels següents personatges:
* Filàret (metge), metge grec
* Filàret de Seminara (Val Demone o Palerm, ~1020 - Seminara, ~ 1070). monjo basilià i anacoreta, venerat com a sant a les esglésies catòlica i ortodoxa
* Filarete (Florència, ~ 1400 - Roma?, 1469) arquitecte, urbanista i escultor del Renaixement
* Filàret Bracami (segle xi), general romà d'Orient d'origen armeni
# Luci Ponci Àquila

Luci Ponci Àquila (en llatí Lucius Pontius Aquila) va ser un tribú del poble probablement l'any 45 aC, l'únic que no es va aixecar al pas de Juli Cèsar durant el seu triomf.
Va ser un dels assassins de Cèsar (44 aC) i va servir com a legat de Brut l'any 43 aC a la Gàl·lia Cisalpina. Va derrotar a T. Munatius Plancus i el va expulsar de Pol·lència, però fou mort en una batalla contra Marc Antoni, a mans d'Hirti. Va ser honorat amb una estàtua. Era amic de Ciceró que l'esmenta a les seves cartes.

## Referències

* ↑ Smith, William (editor); Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology, "Aquillius (2)" Arxivat 2005-12-17 a Wayback Machine., Boston, (1867)
# Legió XXII Primigènia

La Legió XXII Primigenia va ser una legió romana dedicada a la deessa Fortuna Primigenia.
Va ser fundada l'any 39 per l'emperador Calígula juntament amb la Legió XV Primigenia per les campanyes de Germània. La major part del temps va estar localitzada a Mogontíacum (actual Magúncia) fins a la seva desaparició cap al segle iv. Aquesta legió estava dedicada principalment a guardar els limites de l'imperi per la seva part nord a tot el llarg del Rin.
Durant l'any 69, l'any dels quatre emperadors, les legions estacionades a Germània van proclamar Vitel·li com a emperador, enfront de Galba, que ja havia estat nomenat emperador pel senat. Van marxar cap a Roma i allà Vitel·li va ser proclamat emperador. Durant la Revolta dels Bataus, entre els anys 69 i 70, va ser l'única legió que no va sofrir gaires pèrdues.
A finals del segle i, el futur emperador Adrià va servir com a tribú militar a la XXII Primigenia, i aquesta unitat també va recolzar a Trajà quan va pujar al poder l'any 98. Va combatre a les seves ordres quan l'emperador va pacificar el limes del Rin entre els anys 98 i 100.
Algunes vexillationes d'aquesta legió van actuar a Orient durant les campanyes contra l'Imperi Part de Trajà, Luci Ver i Septimi Sever.
La XXII Primigenia també va enviar una vexillatio a Britànnia on vaparticipar en la construcció de diverses seccions del mur d'Antoní en temps de l'emperador Antoní Pius.
Tot i que principalment tenia seu a la província romana de Germania superior també va ser enviada en missió a contenir els sassànides al voltant de l'any 230.
Cap a l'any 233 els germànics que amenaçaven les fronteres van rebre recompenses de l'emperador Alexandre Sever fet que va fer indignar les tropes de la legió. I l'any 235 en un motí a Magúncia els soldats revoltats d'aquesta legió van assassinar a l'emperador i van proclamar a Maximí el Traci, fet que va acabar amb la dinastia dels Severs i va obrir una crisi coneguda com a crisi del segle iii.
L'any 268, la XXII Primigenia probablement va lluitar sota el comandament de Gal·liè a la batalla de Naïssus (o potser de Nestus), i va obtenir una victoria sobre els gots. L'any següent, la XXII Legió es va aixecar contra Pòstum I i va proclamar al seu comandant, Lelià, nou emperador de l'Imperi de les Gàl·lies.
No hi ha constància d'aquesta legió més enllà del regnat de Constantí I el Gran. Alguns autors pensen que podria haver estat destruïda a la batalla de Mursa Major l'any 351.

## Referències

* ↑ Le Bohec, Yann (ed.); Catherine Wolff (ed.). Les légions de Rome sous le Haut-Empire (en francès). Lió: De Boccard, 2000, p. 95-104. ISBN 9782904974199.

## Enllaços externs

* Lendering. Jona. Legio XXII Primigenia. A: Livius.org [Consulta 23 d'octubre de 2022]