OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Yves Tanguy

Raymond Georges Yves Tanguy (París, 5 de gener de 1900 – Woodbury, 15 de gener de 1955) va ser un pintor surrealista francès.

## Biografia

Era fill d'un capità de marina retirat. Els seus pares eren ambdós d'origen bretó. A la mort del seu pare el 1908, la seva mare va tornar al seu poble natal, Locronan, Finisterre, i Tanguy va conviure la major part de la seva joventut amb altres familiars. El 1918, es va embarcar en un navili mercant abans d'unir-se a l'exèrcit, on es va fer amic de Jacques Prévert. En acabar el servei militar el 1922, va tornar A París, on va treballar en diversos oficis. Per casualitat va veure un quadre de Giorgio de Chirico i va quedar tan impressionat que va decidir convertir-se en pintor encara que no tenia la més mínima educació formal per a dedicar-se a això.
Tanguy tenia el costum de quedar totalment absorbit per l'obra en la qual estigués treballant. Aquesta forma de crear una obra d'art pot obeir que el seu taller era molt petit i només podia albergar amb comoditat únicament una obra assecant-se. Gràcies a la seva amistat amb Jacques Prévert, Tanguy va ser admès al voltant de 1924 en el cercle de surrealistes d'André Breton. Tanguy va desenvolupar amb rapidesa el seu propi estil pictòric, celebrant la seva primera exposició individual el 1927 a París. Aquest mateix any es va casar per primera vegada. Durant aquesta època tan ocupada de la seva vida, Breton va subscriure amb Tanguy un contracte per a pintar 12 quadres a l'any. Amb els seus ingressos fixats, va pintar menys i va acabar fent només 8 obres d'art per Breton.
Al llarg dels anys trenta, Tanguy va dur la vida bohèmia de l'artista que lluita per obrir-se pas, el que amb el temps va dur al fracàs del seu matrimoni. El 1938, després de veure l'obra de l'artista Kay Sage, Tanguy va començar una relació amb ella que, amb el temps, li duria al seu segon matrimoni. En esclatar la Segona Guerra Mundial, Sage va tornar a la seva ciutat natal, Nova York, i Tanguy, al que es va considerar no apte per al servei militar, la va seguir.
Va passar la resta de la seva vida als Estats Units. Sage i Tanguy es van casar a Reno, Nevada el 17 d'agost de 1940. Quan la guerra anava a acabar, la parella es va traslladar a Woodbury, Connecticut i van transformar una antiga granja en un estudi per a artistes. Viurien allí la resta dels seus dies. El 1948 Tanguy es va convertir en ciutadà nord-americà.
El gener de 1955, Tanguy va tenir un infart a Woodbury. El seu cos va ser incinerat i conservat fins a la mort de Sage, el 1963. Les seves cendres van ser espargides juntes pel seu amic Pierre Matisse a la platja de Douarnenez en la seva estimada Bretanya.

## Obra

Els quadres de Yves Tanguy tenen un estil únic, recognoscible ràpidament, d'un surrealisme abstracte. Mostren paisatges vasts i abstractes, en la seva major part amb una gamma de colors molt limitada, mostrant només centelleigs de colors que contrasten. Típicament, aquests paisatges de somni estan poblats per formes abstractes variades, de vegades angulars i agudes com fragments de vidre, altres vegades amb un aspecte orgànic intrigant, com amebes gegants sobtadament petrificades.
# Lliga del Rin

La lliga del Rin és el nom que va rebre l'aliança de diferents estats d'Alemanya i Suècia, negociada el 1658 pel cardenal Giulio Raimondo Mazzarino, primer ministre francès sota el regnat de Lluís XIV.
S'establí al no proclamar Lluís XIV cap del Sacre Imperi Romanogermànic, malgrat la victòria francesa a la batalla de Duinkerke de 1658 contra l'Imperi Espanyol de la dinastia dels Habsburg i així aturar la influència d'aquesta dinastia als estats alemanys.

## Membres de la Lliga

* Electorat de Magúncia (1658)
* Electorat de Colònia (1658)
* Palatinat-Neuburg (1658)
* Bremen-Verden (de Suècia) (1658)
* Ducat de Brunsvic-Lüneburg (1658)
* Hessen-Kassel (1658)
* Regne de França (1658)
* Landgraviat de Hessen-Darmstadt (1659)
* Ducat de Württemberg (1660)
* Principat episcopal de Münster (1660)
* Pomerània sueca (1660)
* Electorat de Trèveris (1662)
* Palatinat-Zweibrücken (1663)
* Bisbat de Basilea (1664)
* Electorat de Brandenburg (1665)
* Principat episcopal d'Estrasburg (1665)
* Marcgraviat de Brandenburg (1666)
La lliga es va reconstruir el 1806, amb el nom de Confederació del Rin, després de la dissolució del Sacre Imperi Romà.

## Referències

* ↑ «Lliga del Rin». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Medalla pel Servei de Combat

La Medalla pel Servei de Combat (Rus: Медаль «За боевые заслуги»; Transliterat: Medal "Za boevye zaslugi") va ser creada el 17 d'octubre de 1938 per la Presidència del Soviet Suprem de l'URSS per ser atorgada als membres de l'Exèrcit Roig, l'Armada, Tropes Frontereres i del Ministeri de l'Interior (NKVD), així com a civils per premiar l'eficiència, iniciativa, les accions de valentia en combat que han portat a l'execució reeixida del combat; pel coratge personal mostrat en la defensa de les fronteres de l'URSS, pels resultats excel·lents en l'entrenament militar i polític; pel mestratge de noves tècniques i equipament, pel manteniment de les unitats militars en un punt alt de preparació per l'acció i per altres serveis durant el servei militar actiu.
Podia ser atorgada a qualsevol membre de l'Exèrcit, la Marina, les Tropes Frontereres i les Tropes del Ministeri de l'Interior, sense distinció de rang.
Abans de la Gran Guerra Patriòtica només podia ser atorgada mitjançant decret de la Presidència del Soviet Suprem, i la seva concessió estava reservada al President o a un dels seus adjunts al Kremlin. Només en algunes ocasions podia ser concedida a la ciutat del receptor. Durant la Gran Guerra Patriòtica el dret a concedir-la va passar als comandants de l'Exèrcit Roig i l'Armada, en espera de la confirmació per part de la Presidència.
Va ser atorgada sobre uns 5.000.000 de vegades. Fins a la II Guerra Mundial se n'havien concedit unes 21.000, i durant la guerra se'n concediren 3.320.000. La primera concessió va ser per al comandant júnior Adsurasul Abdrahmanov per l'excel·lent operació contra els agressors japonesos durant la batalla del Llac Khasan. Durant la II Guerra Mundial, va rebre el malnom de "za polovie zaslugi" (per serveis sexuals) quan era atorgada a les membres de l'Exèrcit Roig, degut al paper sovint "d'esposa de campanya" que sovint aquestes havien de fer.
També els estrangers podien rebre-la, i pot ser atorgada en més d'una ocasió.

## Disseny

La condecoració consisteix en una medalla de 34 mm amb la inscripció "ЗА БОЕВЫЕ ЗАСЛУГИ" ("Per servei distingit a la batalla"), al damunt d'un sabre creuat amb un rifle.
A l'extrem superior hi ha les lletres "CCCP" ("URSS") en esmalt vermell.
En el moment de la seva creació penjava d'un galó vermell de 14X25mm. Des de 1943 se suspèn sobre un galó pentagonal gris clar amb una franja groga de 2 mm als costats.

## Referències

* ↑ MAX HASTINGS, "Armagedón - la derrota de Alemania 1944-45" Planeta de Agostini Barcelona 2006 - ISBN 84-674-3326-4 p.214
# Al-Múndhir (III) ibn Imri-l-Qays

Al-Múndhir (III) ibn Imri-l-Qays (àrab: المنذر بن امرئ القيس, al-Munḏir b. Imrʾ l-Qays) fou rei làkhmida d'Aràbia, vassall sassànida, el més important de la dinastia. Va succeir al seu pare Imru-l-Qays ibn an-Numan vers el 514. La seva mare era Maria bint Awf bin Geshem. Ja abans de pujar al tron va fer una incursió a Palestina i l'Aràbia romana (509) fent gran nombre de presoners. Les seves incursions van anar entre l'Eufrates a l'est, Egipte a l'oest i Nedjd al sud.
A l'inici del seu regnat la potència dels perses sassànides es va refermar a Aràbia. El 516 va lluitar contra el rei himiaria Maadi Karb al Nedjd. El 519 es va iniciar la guerra entre perses i grecs i en aquestos anys fou el principal dirigent de les incursions de frontera a territori romà d'Orient, i en una de les incursions va fer presoners als alts comandants romans d'Orient Timostrat i Joan. El 520 va rebre una ambaixada himiarita del rei Yusuf Dhu Nuwas i una de l'emperador romà d'Orient Justí I que volia obtenir la pau. El 523 hauria estat substituït pel kindita al-Hàrith ibn Amr al-Kindí però va recuperar el poder vers el 527 (i va matar el rei kindita el 528), i va estar sovint en guerra contra aquestos sobirans que tenien el suport dels himiarites. El 528 va fer una incursió a Síria obtenint molt de botí i l'any següent va renovar els atacs a la zona del riu Khabur, a la frontera, marxant després contra Arzona i Nisibin, que va saquejar, seguint fins a Apamea i Calcedònia, però sense poder ocupar Antioquia de l'Orontes, ja que els romans d'Orient, ara sota l'empreador Justinià I, hi van enviar un fort exèrcit per defensar-la, però si que va obtenir molt de botí i va fer presoneres a 400 monges que va cremar en honor de la deessa Al-Uzza. Cosroes I Anushirwan, el Just, va pujar al tron sassànida el 531 i li va encarregar el control de la zona d'influència persa a Aràbia i fou l'executor principal de la campanya persa d'aquest any que va acabar amb la victòria persa a Cal·linícon, vora l'Eufrates. Vers el 539 va iniciar un conflicte amb el gassànida al-Harith V ibn Jabalah que va portar a la guerra romano-persa del 539-544. Vers el 540 va enviar una ambaixada al rei Abraha que havia agafat el poder al Iemen i Aràbia del sud. Després del 544 encara va seguir la lluita periòdicament contra els gassànides fins que va morir en combat contra al-Harith V el juny del 554, prop de Kinnasrin.
El va succeir el seu fill Amr III ibn Hind (554-569)

## Notes

* ↑ Aquesta ambaixada estava dirigida per Abraham fill d'Eufrasi i pare del historiador Nonnós, i per Simeó de Beth Arsham; després se'ls va unir Sergi de Rasafa que portava els regals pel rei làkhmida

## Referències

Enciclopèdia de l'Islam, V, 637
# Drom

Drom és un municipi francès, situat al departament de l'Ain i a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps. La població el 2021 era de 220 habitants.

## Referències

* ↑ «Populations légales 2021 − Commune de Drom (01150) | Insee». [Consulta: 9 novembre 2024].
# Nostra Senyora d'Uialfàs

Nostra Senyora d'Uialfàs és una talla en fusta policromada del segle xvi que es troba a la Pobla d'Uialfàs, Mallorca. Es troba en el Museu de Sa Pobla, i anteriorment ha estat a l'església de Crestatx i a la Parròquia.
| « | La imatge de Nostra Senyora d'Uialfàs és d'una intensa gràcia espiritual. Els valors plàstics, serenitat del rostre, senyorívola posició gestual, curós tractament dels plecs del mantell, proporcionalitat ajustada als cànons estètics de l'època, li confereixen una gran bellesa, un hàlit d'acaronadora transcendència religiosa. | » |
| — Alexandre Ballester |||

## Referències

* ↑ Ballester, Alexandre. «Nostra Sra de Vialfàs». A: Retalls de la Memòria. Sa Pobla, 1999.
# Alfonso María de Borbón y Pintó

Alfonso María de Borbón y Pintó (Valladolid, Castella, 27 d'agost de 1909 - Batalla de l'Ebre, front de Seròs, 25 de desembre de 1938) fou un militar espanyol. Nascut en família carlina era fill d'Alberto María de Borbón, segon duc de Santa Elena i de Maria Luisa Pintó y Lecanda. El 1925 ingressà en l'Acadèmia de Cavalleria, i el 1931, ostentant el grau de tinent, sol·licità el retir. En iniciar-se la revolta del general Franco es trobava en la seva ciutat natal i es presentà immediatament a les autoritats militars, les quals el destinaren, com a tinent, al regiment de Cavalleria de Villarrobledo, amb el qual operà en el front de Palència. Habilitat per a capità, comanà una companyia del Terç castellà del general Mola, prenent part en les campanyes de Santander i Astúries. El 1938 ascendí al grau de comandant i se li conferí el comandament del mencionat Terç, assistint amb ell a les operacions de Terol, nord i sud de l'Ebre i al trencament del front de Catalunya en el sector de Seròs, on hi trobà la mort en combat. Li fou concedida la medalla militar. La seva esposa Maria de las Angustias, Pérez del Pulgar, marquesa de Santa Fe de Guardiola, morí de tristesa el 8 de juny de 1939.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Suplement dels anys 1936-1939 pàg. 364 ISBN 84-239-4585-5

## Enllaços externs

* Imatges fotogràfiques d'Alfonso Maria de Borbón
# Xiaomi

Xiaomi Corporation (xinès simplificat: 小米, pinyin: Xiǎomǐ), comunament coneguda com Xiaomi i registrada a Àsia com a Xiaomi Inc., és una empresa de la República Popular de la Xina de capital privat fundada el 2010 a Pequín.

## Història

El 6 d'abril de 2010, Lei Jun va fundar Xiaomi Inc, una empresa tecnològica que fabrica telèfons intel·ligents, aplicacions mòbils i altres aparells electrònics de consum. Els seus cofundadors inclouen a:
* Lin Bin, vicepresident de l'Institut d'Enginyeria de Google China;
* Dr. Zhou Guangping, director sènior del Centre d'Investigació i Desenvolupament de Motorola de Pequín;
* Liu De, cap de Departament de Disseny Industrial de la Universitat de Ciència i Tecnologia de Pequín;
* Li Wanqiang, director general del diccionari Kingsoft;
* Wong Kong-Kat, director de desenvolupament principal;
* Hong Feng, Senior Product Manager de Google China.
La companyia ha creat una cartera diversa de productes, des de telèfons, tauletes, televisors, enrutadors, bancs d'energia i auriculars, fins a purificadors d'aire i aigua, fins i tot robots aspiradors i scooters.
El desembre de 2014, Xiaomi ja havia recaptat més de mil milions de dòlars i es valorava en 45 mil milions de dòlars.
Lei Jun i la seva empresa Xiaomi Inc. ja han invertit en més de 70 empreses emergents i planeja invertir en més per tal d'ajudar a expandir Xiaomi Inc. i fer créixer exponencialment el seu ecosistema.

## Sistema operatiu

Des del moment que es va fundar la companya, Xiaomi utilitzava "Miui" als seus dispositius, una capa de personalització basada en Android, però a partir de 2024 començarà a implementar als nous dispositius i a una part dels antics el nou sistema operatiu "HyperOS". Tot i estar està basat en Android aquest canviarà l'experiència a l'usuari, permetent la retrocompatibilitat entre els diferents dispositius de la marca (telèfons, tauletes, ordinadors...).

## Referències

* ↑ Agrawal, Rajat. «Inside Xiaomi's plan to dominate the connected world». [Consulta: 6 setembre 2017].
* ↑ Fried, Ina. «New King of Tech Startups: Smartphone Maker Xiaomi Raises $1.1 Billion at $45 Billion Valuation», 29-12-2014. [Consulta: 6 setembre 2017].
* ↑ «Tech in Asia - Connecting Asia's startup ecosystem» (en anglès). [Consulta: 6 setembre 2017].

## Vegeu també

* Meizu
* Huawei
# Amfissa

Amfissa (grec: Άμφισσα; antigament anomenada també Salona, grec: Σάλωνα) és una vila de la Grècia Central, situada a la unitat perifèrica de la Fòcida. És la població principal d'aquesta regió, amb 8,370 el 2011, i forma part del municipi de Delfos.

## Història

A l'antiguitat, Amfissa era la ciutat més important de la Lòcrida Ozòlia. Probablement deu el nom al fet que era situada en una plana envoltada de muntanyes (del grec αμφιέννυμι, amfiénnymi 'envoltar'. Segons la tradició el seu nom venia d'una nimfa, Amfissa, filla de Macareu i neta d'Èol, que va ser estimada per Apol·lo.
Durant la invasió de Grècia per Xerxes, molts locris es van traslladar a la ciutat diu Heròdot. Més tard la Lliga Amficciònica li va declarar la guerra perquè els seus habitants s'havien atrevit a cultivar la plana sagrada de Crissa i per molestar als pelegrins que anaven a consultar l'oracle de Delfos. La Lliga va encarregar el càstig a Filip de Macedònia que la va ocupar i arrasar l'any 338 aC, però aviat es va reconstruir, i l'any 279 aC va subministrar 400 hoplites per a la guerra contra Brennus, cap dels gàlates.
Segons Titus Livi, els romans la van assetjar l'any 190 aC i els habitants es van refugiar a la ciutadella, considerada inexpugnable. Quan August va fundar la ciutat de Nicòpolis l'any 30 aC, després de la batalla d'Àctium, s'hi van refugiar molts etolis que s'oposaven a ser traslladats a la nova ciutat, i potser fins i tot es van convertir en la població majoritària, atès que Pausànias la considerava una ciutat etòlia. La descriu com una ciutat prospera sota l'Imperi Romà, amb edificis públics abundants i fortes murades. De la ciutat antiga només en romanen restes a l'acròpolis.
Durant l'ocupació francesa el segle xiii, Amfissa fou capturada pel rei Bonifaci I de Montferrat, i a partir de llavors passà a rebre el nom de la Sole, nom que en grec esdevengué Salona. Posteriorment fou el centre del Comtat de Salona, sota domini català, dins del Ducat de Neopàtria. El 1833, amb l'establiment de l'estat grec, Salona recobrà el nom clàssic d'Amfissa.

## Referències

* ↑ Heròdot, 2011, p. 48.
* ↑ Smith, William (ed.). «Amphissa». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 26 juliol 2021].
* ↑ Ayensa, Eusebi.. Els catalans a Grècia : castells i torres a la terra dels Déus. ISBN 9788415711636.
* ↑ Λιθοξόου, Δημήτρης. «Μετονομασίες των χωριών της Ελλάδας». Blog personal de Δημήτρης Λιθοξόου, 2005. Arxivat de l'original el 28 de novembre 2022. [Consulta: 8 gener 2023].

## Bibliografia

* Heròdot. Història. Llibre VIII. Fundació Bernat Metge, 2011. ISBN 9788498591958.
# Arrano beltza

L'àliga negra o arrano beltza fou el segell del rei Sanç VII de Navarra de la Dinastia Ximena, que va governar Navarra i territoris sota la seva dependència durant uns quants segles, fins que fou substituïda per la dinastia de Xampanya.
El 1977 es va proposar com a bandera de Navarra, en lloc de l'actual bandera vermella amb les cadenes, que llavors tenia la creu amb llorers de Sant Ferran.
La bandera vermella la va proposar la diputació navarresa a començaments del segle XX (1910), inspirada per Arturo Campión, Iturralde i Suit i Hermilio de Oloriz: el vermell el van fer servir els navarresos en assetjar els espanyols Pamplona el 1512-1513, mentre les cadenes feien referència a la intervenció navarresa a la batalla de Las Navas de Tolosa. La creu amb llorers es va afegir després de la guerra civil (1936-1939) i fou concedida pel règim de Franco per agrair a la "regió" que les seves guarnicions donaren suport al cop d'estat. El 1977 la creu es va retirar i el 1982 es va convertir en bandera vermella amb l'escut, al qual shi 'havia incorporat la corona borbònica.

## Referències

* ↑ Achankeng, Fonkem. Nationalism and Intra-State Conflicts in the Postcolonial World (en anglès). Lexington Books, 2015, p. 380. ISBN 1498500269.
# Baldomar

Baldomar és una entitat municipal descentralitzada del terme municipal d'Artesa de Segre, a la comarca de la Noguera. El poble se situa a la dreta del riu Boix abans de la confluència amb el riu Segre. La carretera que uneix Artesa de Segre i Alòs de Balaguer és la seva principal via de comunicació.

## Història

L'origen del topònim podria ser una deformació de la "vall d'Omar". L'existència d'una mesquita que encara dona nom a una partida, així com un carrer, a un camí i a altres indrets propers del terme, corroborarien aquesta tesi. Seguint aquesta teoria, els orígens de Baldomar sembla que podrien ser àrabs. Això encaixa amb l'expansió de l'Islam en el segle viii, que va situar la frontera amb els exèrcits carolingis en aquesta zona.
En el cens del 1359 Baldomar pertanyia al marquesat de Camarasa. Fins a l'any 1920, any en què es va agregar a Artesa, fou cap del municipi que formava juntament amb Clua, la Vall d'Ariet i Vernet. Després de diferents alcaldes, el 7 de gener del 1942 es constituí una junta administrativa del poble, figura que encara es manté en forma d'entitat municipal descentralitzada.

## Economia

L'activitat econòmica de Baldomar ha estat lligada històricament al conreu de la vinya. No obstant això, la crisi de la fil·loxera va fer desaparèixer la vinya entre el 1878 i el 1895. Es va plantejar aleshores la replantació amb ceps americans. Actualment la situació i el clima de Baldomar han permès conservar i recuperar gran part d'aquest conreu, elaborant vins amb la denominació d'origen Costers del Segre. Juntament amb els cultius extensius de cereals i la ramaderia en grans explotacions són la major font d'ingressos del poble.

## Llocs d'interès
#### Església de Santa Maria

Construïda el segle xvii, consta d'una nau central amb volta apuntada i una altra nau més curta al nord. El portal de mig punt és de gran dovellatge. El 1992 el pintor local Antoni Borrell va decorar el fons del presbiteri amb un fresc on destaca la imatge de la Mare de Déu de l'Assumpció amb motius campestres (blat i raïm).

#### Museu Arqueològic i Paleontològic

El Museu Arqueològic i Paleontològic de Baldomar s'inaugura l'any 1970. S'hi exposen troballes fetes en diferents jaciments de la comarca. En l'aspecte paleontològic, els materials exposats van des de l'època Primària fins al Quaternari amb fòssils del Carbonífer i del Secundari. En la vessant arqueològica s'hi poden veure eines del Paleolític i del Neolític a més de ceràmiques de l'època romana, medieval i catalana del segle xvii.

## Referències

* ↑ «Entitat Municipal Descentralitzada de Baldomar». municat.gencat.cat. [Consulta: 24 agost 2020].
* ↑ «Baldomar». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «Baldomar Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.». Web del Consell Comarcal de la Noguera.
* ↑ «Museu Paleotològic de Baldomar». artesadesegre.net

## Bibliografia

* Baró Novau, Anna; Español Sabaté, Antoni; Gené Rosa, Joan Josep; Giribet Boneta, Ramon; Olives Giménez, Mª Pilar Descobrim Artesa de Segre, col·lecció Sortides per la Noguera. Balaguer: Consell Comarcal de la Noguera, 1997.
# Pany tubular

Un pany tubular, pany circular de pins, pany radial o també conegut com amb la marca registrada Ace lock popularitzada pel fabricant Chicago Lock Company des de 1933, és una variant dels panys de bombí en què una sèrie de passadors estan disposats amb un patró circular, i la clau corresponent té unaforma de tub cilíndric. La majoria dels panys utilitzen entre sis i vuit pins, encara que alguns n'utilitzen només quatre i altres fins a deu. Els dispositius s'han utilitzat àmpliament en màquines expenedores, ascensors, ordinadors i cadenats de bicicleta.

## Disseny

El disseny d'un pany tubular és semblant al pany de tambor, ja que hi ha diverses piles de passadors. La clau és una forma de cilindre amb osques tallades al voltant de la vora exterior o (rarament) interior. Cadascuna d'aquestes osques empeny un sol passador dins del pany fins a una alçada específica que permet que el cilindre del pany giri lliurement.
Els panys tubulars s'acostumen a veure en els panys de bicicletes (com el pany Kryptonite), els panys d'ordinador Kensington, alguns ascensors i una àmplia varietat de dispositius
Sovint que els panys tubulars es consideren més segurs i més resistents a l'espanyament que els panys estàndard. Això és principalment perquè molt sovint es veuen instal·lats a les caixes de monedes de les màquines expenedores o altres màquines que funcionen amb monedes, com les que s'utilitzen en una bugaderia. Però,cal tenir en compte que la raó principal per la qual s'utilitza aquest tipus de pany en aquestes aplicacions és que es pot fer físicament més curt que altres panys.

## Vulnerabilitats

Aquests panys es poden espanyar amb un pany tubular especial amb un mínim d'esforç en molt poc temps; també és possible derrotar-los perforant amb una broca de serra de forat. Els diàmetres estàndard del bloc del bombí són 0.375 in (9.5 mm) i 0.394 in (10.0 mm). Per evitar l'espanyament, molts panys tubulars tenen el bombí central fet d'acer endurit o porten un coixinet de boles en el passador central.
Alguns panys tubulars, com els que s'utilitzen en models antics de panys de bicicletes de la marca Kryptonita, es poden obrir amb la part posterior d'un bolígraf.

## Referències

* ↑ «A Beginner’s Guide to Tubular Lock Picking».
* ↑ «Tubular Lock Saws». hpcworld. HPC. Arxivat de l'original el 28 September 2011.
* ↑ «Twist a Pen, Open a Lock» (en anglès americà). WIRED. [Consulta: 15 març 2016].
* ↑ Polgreen, Lydia «The Pen Is Mightier Than the Lock». , 17-09-2004.