OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gilchrist Maclagan

Gilchrist Stanley Maclagan (Londres, 5 d'octubre de 1879 – Batalla de Pilckem Ridge, Ieper, 25 d'abril de 1915) va ser un remer anglès que va competir a cavall del segle xix i el segle xx.
Nascut a Londres, estudià a Eton i al Magdalen College de la Universitat d'Oxford. Durant la seva estada a Oxford fou timoner de l'equip de rem d'Oxford en la regata Oxford-Cambridge entre 1899 i 1902. També com a timoner disputà la Henley Royal Regatta entre 1899 i 1908 amb el Leander Club. En aquesta regata establí el rècord de ser únic home en guanyar la Grand Challenge Cup en sis edicions. El 1908 disputà els Jocs Olímpics de Londres, on guanyà, com a timoner, la medalla d'or en la prova del vuit amb timoner del programa de rem.
Durant la Primera Guerra Mundial va servir, com a tinent, al Royal Warwickshire Regiment. Morí en acció a la batalla de Pilckem Ridge, en la part inicial de la Tercera Batalla d'Ieper, l'abril de 1915.

## Referències

* ↑ «Gilchrist Maclagan Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 1 d’agost 2015. [Consulta: 26 desembre 2015].
* ↑ Stock Exchange War Memorial
* ↑ «Olympians Who Were Killed or Missing in Action or Died as a Result of War». Sports Reference. Arxivat de l'original el 27 de febrer 2017. [Consulta: 26 desembre 2015].
# Goiaric

Goiaric fou un noble alà que compilà el Breviari d'Alaric per Alaric II.
Donà suport als merovingis en la seva campanya de conquestes del territoris governats pels visigots arrians, i després de la mort d'Alaric fou retingut per Gesaleic, qui l'empresonà a Bàrcino i el feu executar.

## Referències

* ↑ Bachrach, Bernard S. A History of the Alans in the West (en anglès). U of Minnesota Press, 1973, p. 93. ISBN 0816656991.
* ↑ Bachrach, Bernard S. A History of the Alans in the West (en anglès). U of Minnesota Press, 1973, p. 94. ISBN 0816656991.
# Gormaz

Gormàs (en castellà, Gormaz) és un municipi de la província de Sòria a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Història

El Castell de Gormaz es va convertir en una peça clau en la defensa musulmana contra els regnes d'Astúries, Navarra i Lleó, i mantenir-los allunyats de Medinaceli, sent escenari de les derrotes d'Abd al-Rahman III a mans de Ramir II de Lleó i Ferran González en la batalla d'Osma de 933 i la batalla d'Osma de 934.

## Referències

* ↑ «Primera batalla de Osma» (en castellà). Ingenieros del Rey. [Consulta: 28 agost 2012].
* ↑ «Segunda batalla de Osma» (en castellà). Ingenieros del Rey. [Consulta: 28 agost 2012].

## Enllaços externs

* Vídeo: El castell de Gormaz
# Gran Fira de València

La Gran Fira de València també coneguda com la Fira de juliol de València, per celebrar-se al mes de juliol, és una celebració que té lloc a la Ciutat de València des de 1871. Va nàixer amb l'objectiu d'endarrerir la fugida de la burgesia a les residències d'estiu i així animar el comerç de la ciutat als mesos estivals.
Els actes de la fira han anat canviant durant tota la història, la batalla de les Flors n'és un dels més representatius. A partir dels anys 1950, les comissions falleres van involucrar-se en la festa, protagonitzant alguns dels actes. En l'actualitat, la Gran Fira se celebra durant tot el mes de juliol, i la seua programació inclou concerts i actuacions artístiques de diferent tipus.

## Referències

* 1 2 «Una «Nit del Foc» en pleno verano para caldear la Feria de Julio de Valencia» (en castellà). diari ABC, 09-07-2016.
* 1 2 «Una feria de julio abierta a los barrios y los jóvenes» (en castellà). Las Provincias, 02-07-2016.
* 1 2 3 «La fallerización de la feria» (en castellà). Distrito Fallas, s.d.
# Comtat d'Horn

El Comtat d'Horn (o Hornes, Horne, Hoorne) fou una jurisdicció feudal del Sacre Imperi Romanogermànic que es va formar a l'antic pagus de Maasgau a la part nord del comtat de Loon (Looz), i va existir com entitat immediata des del segle XII fins al 1568 quan fou agregada al principat-bisbat de Lieja on formava la part septentrional dels dominis. Estava format per un petit territori a l'entorn del castell de Horn i el poble de Horn, a la moderna comuna holandesa de Leudal, a pocs quilòmetres a l'oest de Ruremonde que pertanyia al comtat després ducat de Gueldre, i al sud de Kessel que era una altra senyoria. La capital era Weert. Els seus senyors descendien segons Wolters dels comtes de Loon però es desconeixen les fonts en què es va basar i les que cita no són considerades acurades. Vers 1435 va adquirir el rang de comtat.

## Senyors d'Horn (920-1433)

* Engelbert vers 1150-1170
* Enric vers 1170-1196
* Gerard I vers 1196-1220
* Guillem I vers 1220-1237/1241 (fill)
* Guillem II 1237/1241-1264 (fill)
* Guillem III 1264-1304 (+ a la batalla de Zierickzee) (fill)
* Guillem IV 1304-? (era viu el 1299, després no se sap si va arribar a 1304 (fill)
* Gerard II, vers 1304-1333 (fill)
* Guillem V 1333-1343 (fill)
* Gerard III 1343 (+ a la batalla de Staveren el 26 de setembre de 1343) (fill)
* Guillem VI 1343-? (germà)
* Guillem VII ?-1415 (+ a la batalla d'Azincourt el 25 d'octubre de 1415)
* Guillem VIII 1415-1433

## Comtes d'Horn (1433-1568)

* Jacob I 1433-1488
* Jacob II 1488-1530
* Jacob III vers 1530-1531
* Joan vers 1531-1540
* Felipa de Montmorency 1540-1568

## Prínceps d'Horn (des de 1795)

* Princesa Hester de Buskirk d'Horn (m. 1807)
* Príncep Josep de Buskirk d'Horn (m. 1824)
* Princesa Sara de Buskirk Spaulding d'Horn (m. 1882)
* Príncep Esrom Spaulding d'Horn (m. 1902)
* Príncep Albert Spaulding d'Horn (m. 1931)
* Príncep Verne Spaulding d'Horn (m. 1959)
* Princesa Irma Spaulding d'Horn (m. 2000)
* Príncep Eduard Bieniak de Grècia d'Horn (actual)

## Línia de successió

A continuació, es detallen els 20 primers participants elegibles en el comtat històric d'Horn com a descendents de Eduard Bieniak i Mariona, Princesa d'Horn.
* Eduard Bieniak, Príncep d'Horn (n. 1960)
** (1) Dylan Jován Bieniak, príncep hereditari d'Horn (n. 2002)
** (2) Princesa Kara Bieniak d'Horn (n. 1985)
*** (3) Princesa Anna Pilat d'Horn (n. 2004)
*** (4) Princesa Kayla Pilat d'Horn (n. 2007)
*** (5) Princesa Grace Pilat d'Horn (n. 2016)
** (6) Princesa Corey Bieniak d'Horn (n. 1987)
*** (7) Princesa Dakota Bieniak d'Horn (n. 2011)
*** (8) Princesa Destini Bieniak d'Horn (n. 2011)
*** (9) Princesa Nova Nicpon-Bieniak d'Horn (n. 2016)
** (10) Príncep Kyle Bieniak d'Horn (n. 2004)
* Princesa Luann Bieniak d'Horn (1950-2005)
* (11) Princesa Sheryl d'Horn, Sra Berrigan (n. 1955)

## Referències

* Detlev Schwennicke, Europäische Stammtafeln Band XVIII (1998) Tafel 62ff und Band XIV (1991) Tafel 122
* Genealogia
* Línia de Successió actual Arxivat 2020-09-24 a Wayback Machine.
* ↑ «Per què Flandes es va rebel·lar contra la monarquia hispànica?». [Consulta: 6 abril 2019].
# Ahmad Zakariyya

Ahmad Zakariyya (àrab: زكريا أحمد) (El Faium, 1896 - El Caire, 1961) va ser un músic i compositor egipci.
Principalment va cantar cançons religioses com a membre de diversos grups des de 1919 fins a 1929, després d'haver estudiat la recitació de l'Alcorà amb el conegut recitador alcorànic egipci Mohamed Salama. Es va fer conegut, però, quan va ampliar el seu repertori a la música popular, especialment amb aquelles cançons que expressaven patriotisme pel nou estat-nació de l'Egipte modern.
L'estil de composició de la majoria de la seva música està fortament influenciat pels estils tradicionals de la música popular egípcia. Les obres conegudes inclouen peces en solitari i partitures de pel·lícules, i el 1931 va començar a compondre cançons sentimentals i patriòtiques egípcies per a Umm Kulthum. També va començar a escriure operetes el 1924, i finalment va produir un total de 56 operetes i 1.070 cançons.
El seu pare era egipci i la seva mare turca, i va influir en el seu primer interès per la música.

## Referències

* ↑ "زكريا أحمد". Retrieved 2018-12-02.
* 1 2 3 4 Goldschmidt, Arthur (2000), "Ahmad, Zakariyya", Biographical Dictionary of Modern Egypt, Lynne Rienner Publishers, p. 17, ISBN 1-55587-229-8
# Guillem Enric de Nassau-Usingen

Guillem Enric de Nassau-Usingen (en alemany Wilhelm Heinrich von Nassau-Usingen) va néixer a 's-Hertogenbosch (Països Baixos) el 28 de maig de 1684 i va morir a Usingen el 14 de febrer de 1718. Era fill de Wolrad de Nassau-Usingen (1635-1702) i de Caterina de Croy-Roeulx (1637-1686). Fou príncep de Nassau-Usingen de 1702 a 1718.
Igual que el seu pare, es va dedicar a les tasques militars. El 30 de juny de 1703 va ser ferit a la batalla d'Ekeren. El 1707 Guillem Enric va fundar la ciutat que porta el seu nom Wilhelmsdorf, al districte de Hochtaunuskreis i Usingen.

## Matrimoni i fills

El 15 d'abril de 1706 es va casar amb Carlota Amàlia de Nassau-Dillenburg (1680-1738), filla del príncep Enric de Nassau-Dillenburg (1641-1701) i de la princesa Dorotea Elisabet de Schlesien-Liegnitz (1646-1691). El matrimoni va tenir nou fills:
* Francesca (1707-1750)
* Enric (1708-1708)
* Amàlia (1709-1709)
* Guillem (1710-1710)
* Carles (1712-1775), príncep de Nassau-Usingen, casat amb Cristina Guillemina de Saxònia-Eisenach 1711-1740).
* Lluís (1714-1714)
* Hedwig (1714-1786)
* Joana (1715-1716)
* Guillem de Nassau-Sarrebrück, príncep de Nassau-Sarrebrück, casat amb Sofia d'Erbach (1725-1795).
Després de la seva mort, el 1718 va ser succeït pel seu fill Carles, que aleshores tenia sis anys. La seva dona Carlota Amàlia va regnar com a regent fins a la seva majoria d'edat.

## Enllaços externs

* www.genroy.fr Arxivat 2011-07-20 a Wayback Machine.
# Hannó (fill d'Hanníbal Giscó)

Hannó (en púnic: 𐤇𐤍𐤀, ḥnʾ; grec antic: Ἄννων, Hánnōn, llatí: Hanno), probablement fill d'Hanníbal Giscó, fou un general cartaginès enviat a Sicília amb una força important al començament de la Primera Guerra Púnica.
Alarmat pel suport que els romans havien donat als mamertins, Hannó va fer aliança amb Hieró II de Siracusa i junts van començar a assetjar Messana l'any 264 aC. Hieró va atacar pel sud i Hannó pel nord, mentre la seva flota restava al cap Pelòron. El cònsol Api Claudi Càudex va burlar la seva vigilància i va poder desembarcar a Messana amb 20.000 homes que, durant la batalla de Messana, primer van atacar i derrotar a Hieró i després es van girar contra els cartaginesos. El primer atac va ser rebutjat, perquè els cartaginesos tenien una bona posició, però en el segon atac es van haver de retirar cap a l'oest, deixant el pas a l'illa completament obert, segons la narració de Diodor, Polibi i Zonaràs.
Possiblement és aquest general el que Diodor de Sicília anomena Hannó el Vell (πρεσβύτερος) quan l'esmenta en el tercer any de la guerra, el 262 aC, encara que no és segur. En aquest moment, el general cartaginès Hanníbal Giscó estava bloquejat a Agrigent ja feia cinc mesos, i li mancaven provisions. Hannó va rebre ordre de fer aixecar el setge, i va reunir a Lilibèon un exèrcit de 50.000 homes i 6.000 cavalls, amb 60 elefants, amb els quals va avançar cap a Heraclea Minoa i va arribar fins a Erbessos, on els romans tenien els seus magatzems. Hannó es va apoderar d'Erbessos amb tots els subministraments, i deixà els romans en situació difícil.
No obstant això, encara que va obtenir un cert avantatge inicial gràcies a la seva cavalleria númida, al final va ser derrotat en la batalla d'Agrigent pels cònsols Luci Postumi Megel i Quint Mamili Vítul, i va haver d'abandonar Agrigent a la seva sort (262 aC). Per mor d'aquesta derrota, el van fer tornar a Cartago, on va ser condemnat a una multa de 6-000 peces d'or.
Sis anys més tard, el 256 aC, torna a aparèixer associat, en el comandament de la flota cartaginesa amb Amílcar a la gran batalla del cap Ècnomus. Se suposa que, després de la batalla, Hamílcar, que era el general superior, el va enviar a negociar amb els romans, però no va aconseguir res, i va retornar amb els vaixells que s'havien salvat cap a Cartago.

## Referències

* ↑ 8.Hanno a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 343
# Heinz Körvers

Heinz Körvers (Bönninghardt, 3 de juliol de 1915 - Volgograd, 29 de desembre de 1942) fou un jugador d'handbol alemany que va competir durant la dècada de 1930.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics de Berlín, on guanyà la medalla d'or en la competició d'handbol. En el seu palmarès també destaquen la Lliga alemanya de 1936 i 1940 i el Campionat de Westfàlia de 1933 a 1935.
Morí en la batalla de Stalingrad, durant la Segona Guerra Mundial.

## Referències

* 1 2 «Heinz Körvers Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 15 de març 2009. [Consulta: 11 desembre 2018].
* ↑ «Olympians Who Were Killed or Missing in Action or Died as a Result of War». Sports Reference. Arxivat de l'original el 17 d’abril 2020. [Consulta: 24 juliol 2018].
# Heraclides de Girtó

Heraclides de Girtó (llatí: Heracleides, en grec antic: Ἡρακλείδης) fou un general macedoni nadiu de Girtó (Tessàlia) que va dirigir la cavalleria tessàlia del rei Filip V de Macedònia a la batalla de Cinoscèfales, segons que diu Polibi.

## Referències

* ↑ 13.Heracleides a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 389
# Hicetes de Leontins

Hicetes de Leontins (en llatí Hicetas, en grec antic Ἱκέτας o Ἱκέτης) fou un governant grec nascut a Siracusa, contemporani de Dionís el Jove, i de Timoleó de Siracusa. Era amic de Dió de Siracusa i a la seva mort (353 aC) Arete la viuda, i Aristòmac, el fill, van quedar sota protecció d'Hicetes, que al principi els va protegir però després els enemics de Dió el van convèncer d'eliminar-los i els va enviar a Corint amb un vaixell amb instruccions de matar-los durant el viatge, segons diu Plutarc.
En els desordres que van seguir a Siracusa, Hicetes va aconseguir en un moment indeterminat la tirania a Leontins, que després de la tornada de Dionís el Jove va ser lloc de concentració de tots els siracusans enemics del govern. Hicetes aspirava a expulsar a Dionís i establir la seva pròpia tirania i mentrestant els siracusans, per por a una invasió cartaginesa i per posar pau a l'illa, van demanar ajut a Corint. Hicetes públicament, semblava que donava suport a aquesta demanda però va entrar en negociacions secretes amb els cartaginesos. Durant aquest temps va reunir una força considerable de mercenaris i seguidors, amb la que va atacar Siracusa, va derrotar a Dionís en una batalla decisiva i es va fer amo de la ciutat (Hicetes I) excepte la ciutadella a l'illa d'Ortígia en la que Dionís va quedar assetjat l'any 346 aC.
Aquesta era la situació quan va desembarcar a Sicília Timoleó després d'eludir la vigilància cartaginesa (344 aC). Hicetes va intentar ocupar Adranum abans que Timoleó però aquest el va derrotar; una mica després Dionís va rendir la ciutadella al cap corinti. Hicetes va intentar llavors l'assassinat de Timoleó, que va fallar i va decidir recórrer a l'ajut directe de Cartago. Va introduir al general Magó al capdavant d'una nombrosa flota i un exèrcit al port de Siracusa i els va ajudar a desembarcar. Però les seves operacions conjuntes van fracassar. Mentre intentaven atacar Catana van ser derrotats i el comandant de la guarnició coríntia a Siracusa, Neó, va recuperar Acradina; una mica després, davant de la deserció de molts mercenaris de l'exèrcit cartaginès, Magó es va retirar i va tornar a Cartago.
Hicetes ja no va poder impedir el domini complet de Timoleó sobre Siracusa. Una vegada Timoleó va consolidar el seu poder, es va dirigir contra Leontins i segurament hauria pogut expulsar a Hicetes si no hagués estat per una invasió cartaginesa que va requerir tota la seva atenció. Timoleó va obtenir sobre els cartaginesos una gran victòria a la batalla de Crimissus el 339 aC.
Hicetes es va aliar amb Mamerc, tirà de Catana i ambdós van rebre un cos d'auxiliars cartaginesos enviats per Giscó i encara que inicialment van tenir alguns èxits Hicetes va ser finalment derrotat de manera decisiva per Timoleó al riu Damurias, i no va tardar a ser fet presoner i executat junt amb el seu fill Eupòle. La seva viuda i les seves filles van ser portades a Siracusa on igualment les van executar en venjança per l'assassinat d'Arete i Aristòmac.

## Referències

* ↑ 1.Hicetas a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 449-450
# Marco Paulo

Marco Paulo (Mourão, 21 de gener de 1945 - Sintra, 24 d'octubre de 2024) va ser un cantant portuguès. Les seves cançons més conegudes són «Eu tenho dois amores», «Maravilhoso coração» i «Nossa Senhora». Va rebre diversos premis, entre ells els discos de platí, or i plata i un de diamant.

## Referències

* ↑ «Falleció el reconocido cantante Marco Paulo a los 79 años - Correio de Venezuela ESPAÑOL» (en castellà), 24-10-2024. [Consulta: 2 novembre 2024].
* ↑ «Artigo de apoio Infopédia - Marco Paulo» (en portuguès de Portugal). www.infopedia.pt. [Consulta: 11 gener 2017].
* ↑ Group, Global Media «Sete canções para os 70 anos de Marco Paulo» (en portuguès de Portugal). JN, 21-01-2015.
* ↑ Borges, Alexandre «O que aprendemos com as canções de Marco Paulo». Observador.
* ↑ «Especial de Natal: Marco Paulo interpreta «Nossa Senhora» | TVI Player». TVI Player. [Consulta: 11 gener 2017].
* ↑ Group, Global Media «Marco Paulo encerra festa dos 50 anos de carreira com três espetáculos» (en portuguès de Portugal). JN, 16-11-2016.
# Alain Louvier

Alain Louvier (París, 13 de setembre, 1945), és un compositor francès.

## Biografia

Alain Louvier va estudiar del 1953 al 1967 al conservatori de Boulogne-Billancourt dirigit per Marcel Landowski, després del 1967 al 1970 al Conservatori de París amb Henriette Puig-Roget, Olivier Messiaen, Tony Aubin, Robert Veyron-Lacroix, Norbert Dufourcq i Manuel Rosenthal. El 1968 va guanyar el Prix de Rome. Després va dirigir l'Escola Nacional de Música de Boulogne-Billancourt. De 1986 a 1991, va ser director del "Conservatoire national supérieur de musique" de París. Del 1991 al 2009 va ser professor d'anàlisi musical al CNSMDP, així com d'orquestració al CNR de París. Del 2009 al 2013, va tornar a ser director del conservatori de Boulogne-Billancourt.
Alain Louvier ha compost peces per a piano, clavecí, música de cambra i orquestra. És especialment conegut per la seva invenció d'una nova tècnica pianística (utilitzada també a l'orgue i al clavicèmbal) centrada al voltant dels "Agressors": els 10 dits, els 2 palmells, els 2 punys i els 2 avantbraços, tractats individualment. Va forjar un vocabulari gestual precís i una sintaxi gràfica adaptada, posant en joc aquests diferents elements.

## Condecoracions

* Orde de les Arts i les Lletres (1988)

## Obres

* Études pour agresseurs I (1964) & II (1967) per a piano
* Études pour agresseurs III (1969) per a clavecí modern
* Études pour agresseurs IV (1967 - 1972) per a dos pianos
* Études pour agresseurs V (1972) per a clavecí, altaveu i cordes
* Quintette de cuivres
* Sonate (1966) per a dos pianos
* Quatre Préludes pour cordes 1970 per a un o més pianos
* Chant des limbes (1969) per a orquestra
* Concerto pour orchestres (1982) per a orquestra i banda sonora sintetitzada per ordinador
* Solstices, 5 peces breus per a veus altes i piano, compostes l'any 2004 i estrenada el 20 de maig de 2008 a l'auditori del CNR de París per la "Maîtrise" de Paris (dir. Patrick Marco)
* Envols d'écailles (1986) per a flautes, viola i arpa
* Chimère (1973) per a arpa, creat l'any 1975 durant els exàmens de fi de curs del CNR de Boulogne
* Le Clavecin Non Tempéré, Livres 1 à 8 per a dos clavicèmbals, espineta i virginal (alterns) (Llibres 7 i 8: estrena mundial al 24è Festival de Messiaen al "Pays de la Meije" l'any 2022, presentant tot el cicle)

## Referències

* ↑ Castanet 2002, p. 49
* ↑ BODMR n°07 du 09 juillet 1988 [archive]
* ↑ Castanet 2002, p. 123
* ↑ Castanet 2002, p. 131
* ↑ Castanet 2002, p. 160

## Bibliografia

* Pierre Albert Castanet, Louvier...les claviers de Lumière, Paris, Millénaire III, 2002 (ISBN 2-911906-06-3)
* Entrevista amb Alain Louvier, i Remy Campos, Le Conservatoire de Paris et son histoire, une institution en questions, Paris, L'Œil d'or, 2016, (ISBN 9782913661790)
# George Harvey

George Harvey (Gloucestershire, 9 de gener de 1878 - Alicedale, 6 d'octubre de 1960) va ser un tirador, anglès de naixement, que va competir sota bandera sud-africana a començaments del segle xx.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, on disputà cinc proves del programa de tir. Els millors resultats els aconseguí en les proves de rifle militar per equips i rifle lliure per equips, on fou quart i sisè respectivament. En les altres tres proves finalitzà en posicions força endarrerides.
Vuit anys més tard, un cop finalitzada la Primera Guerra Mundial, va disputar cinc proves del programa de tir dels Jocs d'Anvers. Guanyà la medalla de plata en la competició de rifle militar, 600 metres equips. En les altres proves destaca la cinquena posició en la de rifle militar 300 i 600 metres, bocaterrosa per equips i la vuitena en les de carrabina, 50 metres per equips i rifle militar 300 metres, bocaterrosa per equips com a millors resultats.

## Referències

* 1 2 «George Harvey Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 29 de novembre 2014. [Consulta: 19 abril 2018].
# Walter Hill (botànic)

Walter Hill (1820 – 1904) va ser un botànic i pteridòleg australià; primer superintendent i mantenidor dels jardins botànics de Brisbane. Va ser botànic colonial de Queensland. La seva signatura abreujada com a botànic és: W. Hill

## Honors
### Epònims

* (Acanthaceae) Tetramerium hillii Happ
* (Aizoaceae) Astridia hillii L.Bolus
* (Orchidaceae) Peristeranthus hillii (F.Muell.) T.E.Hunt

## Referències

* ↑ Ann. Missouri Bot. Gard. 1937, xxiv. 515. (IK)
* ↑ J. S. African Bot. xxviii. 301 (1962); et in Journ. S. Afr. Bot. xxx. 172(1965), descr. ampl. (IK)
* ↑ The Queensland Naturalist 15 1954 (APNI)
* «Detall de l'autor» (HTML) (en anglès). Índex Internacional de Noms de Plantes. International Organization for Plant Information (IOPI).
# Batalla de Yiwulu

La batalla de Yiwulu, va ser una batalla en una gran expedició contra els Xiongnu llançada per la Dinastia Han el febrer de 73, fins i tot des de la caiguda de la Dinastia Xin. La batalla va ser un èxit pels Han, que eren dirigits per Dou Gu.

## Bibliografia

* Fan Ye et al., Hou Hanshu. Beijing: Zhonghua Shuju, 1965. ISBN 7-101-00306-0
* Sima Guang, comp. Zizhi Tongjian. Beijing: Zhonghua Shuju, 1956. ISBN 7-101-00183-1