OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Barbara Engleder

Barbara Engleder, va néixer el 16 de setembre de 1982 en Eggenfelden, Alemanya, és una tiradora olímpica alemanya.

## Carrera

Va participar en els Jocs Olímpics d'Atenes 2004, als Jocs Olímpics de Pequín 2008, als Jocs Olímpics de Londres 2012 i als Jocs Olímpics de Rio 2016.
Als Jocs Olímpics de Londres 2012 va competir en la modalitat Rifle a 50 metres de 3 posicions femení (Tir en els Jocs Olímpics de Londres 2012 – Rifle de 3 posicions a 50 metres femení), obtenint el 7è lloc en la final amb 583 punts.
Als Jocs Olímpics de Rio 2016 va guanyar la medalla d'or en la modalitat Rifle a 50 metres en 3 posicions femení, aconseguint 458.6 punts. La puntuació que va obtenir va ser rècord olímpic.

## Referències

* ↑ «Women's 50m Rifle 3 Positions Finals». London 2012. [Consulta: 22 agost 2015].
* ↑ «Ric 2016: Barbara Engleder d'Alemanya guanya or en 50m rifle tres posicions femení». [Consulta: 20 agost 2016].
* ↑ «Barbara Engleder conquista or en 50 metres rifle en Rio». Arxivat de l'original el 2016-08-18. [Consulta: 20 agost 2016].
# Vassilikí (Lassithi)

Vassilikí (grec Βασιλική, normalment transcrit Vasiliki) és un poble de la municipalitat de Ieràpetra, a la prefectura de Lassithi, a Creta, del qual pren el nom el veí jaciment arqueològic minòic.

## Geografia

Vassilikí està situat en un petit turó al nord de l'istme de Ierapetra. La sortida de la imponent Gorja de Kha (en grec Φαράγγι Χά) es troba molt a prop.

## Arqueologia

Vassilikí va ser excavat per primera vegada de 1903-1906 per l'arqueòleg nord-americà R. B. Seager. Nicolas Platon continuar les excavacions en 1953. En 1970, A. A. Zois començar un meticulós treball que va durar fins a 1982 i va tornar al jaciment de nou a 1990 per continuar les excavacions. El llogaret minoica va estar en ús des de l'anomenada ceràmica minoica MI IIA (Minoico Inicial IIA entre 3000 aC/2900 i 2300/2150 aC corresponent al període prepalacial) a la MF IA (Minòic final IA entre 1600/1580 i 1480 aC corresponent al període Neopalacial). Ja des voltants de 2500 aC des d'ara, els elements artístics de la cultura de Vassilikí s'assemblen als d'altres llocs cretencs com Cnossos i Trapezea segons les restes arqueològiques de ceràmica trobats. Una tomba propera datada per la ceràmica minoica a MF III (Minòic Final III corresponent al període entre Neopalacial i Postpalacial) que una vegada va ser descoberta, no s'ha aconseguit tornar a conèixer la seva ubicació.
El lloc inclou habitatges, molta ceràmica coneguda com a ceràmica Vassilikí, amb formes anatòliques i un pati pavimentat.
Del període Minòic Inicial s'han trobat dues ales en angle d'un edifici que s'ha anomenat Casa del Pujol, on sa ha pogut albirar una espècie de palauet, amb petit pati interior que seria un prototip dels palaus minoics posteriors.

## Referències

* ↑ Ian Swindale, Vasiliki Archaeological site ' '
* ↑ C. Michael Hogan, Knossos fieldnotes, Modern Antiquarian (2007) (En anglès)
* ↑ Storch de Gràcia, Jacobo: L'Art Grec (I). En Història de l'Art (volum VII). 1989. Madrid. Pàg. 24
# Tossal de l'Escariot

El Tossal de l'Escariot és una muntanya de 671 metres que es troba al municipi de la Sant Guim de Freixenet, a la comarca catalana de la Segarra.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Podarcis liolepis

La sargantana bruna (Podarcis liolepis) és una espècie de rèptil escamós de la família Lacertidae que es distribueix pel nord-est de la península Ibèrica i el sud de França. Anteriorment era considerada una subespècie de la sargantana ibèrica (Podarcis hispanicus).
El rang de grandàries més comunes entre els mascles varia entre 42,2 i 65,7 mil·límetres de la punta del morro a la cloaca. Les femelles són lleugerament més petites, amb grandàries entre 42,2 i 61,7 mm. Els exemplars de la subespècie P. liolepis atratus presents a les illes Columbretes es caracteritzen per la seva major talla i robustesa, poden aconseguir els 68 mm en els mascles i 61,9 mm en les femelles.
Es distribueix principalment pel sud de França i el nord-est de la península Ibèrica encara que existeix una població, probablement introduïda al costat d'exemplars de P. muralis, al centre d'Alemanya.
A Espanya es troba en les comunitats autònomes de Catalunya, Aragó, Castella i Lleó, País Basc, Navarra, La Rioja i País Valencià, encara que els seus límits no es coneixen amb claredat.
Estudis realitzats en la primera dècada del segle xxi indiquen que les sargantanes tradicionalment classificades com Podarcis hispanicus realment constitueixen diversos llinatges genèticament diferents, la majoria dels quals mereixen un rang específic. En 2005 el llinatge nord-oriental es va elevar a l'e status d'espècie, assignant-se en 2010 el mombre Podarcis liolepis a aquest tàxon.

## Referències

* 1 2 «Systematics of the Podarcis hispanicus-complex (Sauria, Lacertidae) II: the valid name of the north-eastern Spanish form». Zootaxa, 2500, 2010, pàg. 58-68 [Consulta: 10 abril 2016].
* 1 2 «Lagartija parda - Podarcis liolepis». www.vertebradosibericos.org. [Consulta: 9 abril 2016].
* ↑ «Systematics of the Podarcis hispanicus -complex (Sauria, Lacertidae) I: Redefinition, morphology and distribution of the nominotypical taxon». Herpetological Journal, 17, 2007, pàg. 69-80. Arxivat de l'original el 2016-04-17 [Consulta: 10 abril 2016]. Arxivat 2016-04-17 a Wayback Machine.
* ↑ «Systematics of the Podarcis hispanicus complex (Sauria, Lacertidae) III: valid nomina of the western and central Iberian forms.». Zootaxa, 3794, 2014, pàg. 1-51.
# Neues Museum

El Neues Museum (Museu Nou) està situat al nord (darrere) de l'Altes Museum (Museu Antic), a l'Illa dels Museus de Berlín. Va ser construït entre 1843 i 1855 segons els plànols de Friedrich August Stüler, un deixeble de Karl Friedrich Schinkel. El museu va ser greument danyat durant la Segona Guerra Mundial (en algunes zones, només es van conservar els murs exteriors) i era l'únic edifici que quedava en runes a l'Illa dels Museus fins que fou reconstruït seguint el projecte de David Chipperfield,

## Edifici

El Neues Museum va ser el segon museu a construir-se en l'Illa dels Museus i va ser pensat com una ampliació per albergar les col·leccions que no podien ser exhibides en l'Altes Museum. Entre aquestes es trobaven les col·leccions de models en guix, objectes de l'antic Egipte, col·leccions històriques i prehistòriques (Museum der vaterländischen Altertümer), la col·lecció etnogràfica i la de gravats (Kupferstichkabinett).
L'edifici és un fidel exponent de l'arquitectura neoclàssica del segle xix. Amb els seus nous mètodes de construcció industrialitzada i en ser un dels primers edificis a utilitzar acer en la seua estructura, el museu és una important fita en la història de la tecnologia. El museu va ser greument danyat durant la Segona Guerra Mundial (en algunes zones, només es van conservar els murs exteriors) i era el darrer que quedava en runes a l'Illa dels Museus. El 1997 es va celebrar el concurs d'arquitectura adjudicat al britànic David Chipperfield en col·laboració amb l'especialista en restauració Julian Harrap, amb una mínima intervenció sobre la ruïna, consolidada sense afegir més elements que els imprescindibles per contextualitzar-los. la reconstrucció va començar en 2003 i l'octubre de 2009 es va poder reobrir. El projecte li va fer obtenir a Chipperfield el Premi d'Arquitectura Contemporània Mies van der Rohe de 2011.

## Exhibició

L'exhibició inclou una sala sobre l'antic Egipte i col·leccions de Prehistòria i Història, igual que ho va fer abans de la guerra. Entre els objectes que s'exposen, destaca la famosa escultura de la reina egípcia Nefertiti.

## Referències

* 1 2 «Chipperfield restaura el Neues Museum» (en castellà). Arquitectura Viva, 28-02-2009. [Consulta: 27 abril 2024].
* ↑ Kelly Minner. «David Chipperfield's Neues Museum Receives 2011 Mies van der Rohe Award». Arch Daily, 11-04-2011. [Consulta: 27 abril 2024].

## Enllaços externs

* Bundesamt für Bauwesen und Raumordnung: Wiederaufbau und Restaurierung des Neuen Museums mit vielen Bildern (alemany)
# Policarp d'Esmirna

Policarp d'Esmirna (grec antic: Πολύκαρπος; llatí: Polycarpus) (Àsia Menor, ca. 80 - Esmirna, ca. 166) fou un escriptor grec cristià del segle ii. És venerat com a sant a tota la cristiandat.

## Biografia

Com que es diu que hauria mort amb 86 anys i la data de la mort s'ha calculat el 166 (però de fet l'any exacte no es coneix), hauria nascut vers l'any 80. El bisbe d'Esmirna Bucolus el va ordenar diaca i va predicar entre pagans, jueus i heretges; després fou ordenat prevere pel mateix Bucolus i a la mort d'aquest, fou ordenat bisbe al seu lloc. Se suposa que era bisbe d'Esmirna quan Ignasi d'Antioquia va passar per la ciutat de camí cap a Roma, en una data entre el 107 i el 116.
Policarp va visitar Roma durant el pontificat d'Anicet I (vers 155 a 166), probablement a l'inici, davant del qual va defensar l'ús del quartdecimà a la datació de la Pasqua, sense arribar a cap acord. Va refutar als gnòstics i va lluitar contra els marcionites i valentinians.
La seva obra principal és la “Carta als cristians de Filipos” (Epistola ad Philippenses), però va escriure altres epístoles.
Va morir màrtir potser durant la persecució sota Marc Aureli i Luci Ver. Policarp va fugir d'Esmirna i es va refugiar al camp; es diu que tres dies abans de ser agafat va tenir un somni sobre la seva mort. Una vegada agafat (fou denunciat sota tortura per un noi, i encara que hagués pogut fugir no ho va voler fer) fou cremat viu.
És considerat sant per l'església llatina i grega i la seva memòria es commemora el 23 de febrer i el 26 de gener respectivament. Un fragment de la seva vida escrit per un escriptor de nom Pioni (Pionius) apareix a l'Acta Sanctorum Januarii.

## Devoció a Barcelona

Pel fet que el 26 de gener de 1641, dia de la seva festivitat, va tenir lloc la victòria a la Batalla de Montjuïc, sant Policarp va ésser tingut com a protector de les tropes catalanes: es va dir que havia aparegut sobre la porta de Santa Madrona de la muralla per encoratjar l'exèrcit català. Per commemorar aquesta suposada protecció, es col·locà una imatge del sant a l'església dels Sants Just i Pastor i una altra a l'església del Pi.
També fou venerat contra el mal d'orelles, i l'oli de les llànties del seu altar era tingut com a remeier.

## Referències

* ↑ l'Estrange, Hamon. The Alliance of Divine Offices, exhibiting all the Liturgies of the Church of England since the Reformation (en anglès), 1846, p. 212.

## Vegeu també

* Andeol del Vivarès.
# El Pi del Balç

El Pi del Balç és una muntanya de 114 metres que es troba al municipi del Papiol, a la comarca del Baix Llobregat.

## Referències

* ↑ «Pi del Balç. El Papiol | Mapes de Patrimoni Cultural», 26-01-2020. [Consulta: 10 novembre 2024].
# Iutungs

Els iutungs (en llatí iuthungi, en grec antic ᾿ιούθουγγοι) eren un poble germànic que vivia a la vora del Danubi. Alguns antics escriptors es refereixen a ells com a part dels alamans, però per altres més probablement eren un grup dels gots. Publi Herenni Dexip diu que eren escites, però en el context on ho diu, això significa que era una tribu dels gots. El seu nom vol dir "descendents".
Durant el regnat de Lluci Domici Aurelià van envair Itàlia (259-260) i els romans els van derrotar a Augsburg (24 i 25 d'abril del 260, per Marcus Simplicinus Genialis) i van haver de demanar la pau; van tornar a les seves terres derrotats però no escarmentats, ja que aviat van començar a preparar una nova invasió. En tots els atacs van actuar conjuntament amb altres pobles germànics, com els alamans, els sueus o els gots.
El 356-358 van envair la província de Rècia i van destruir Castra Regina, capital provincial. L'any 383 van tornar a envair la província però un exèrcit format per huns i alans al servei de Roma els va rebutjar. Aeci va lluitar contra ells entre el 429 i el 431, segons Hidaci. Després desapareixen de la història probablement integrats en una confederació.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Juthungi». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 2 agost 2021].
* ↑ Hidaci. Chronicum, 430
# Església de Santa Margalida de Crestatx

L'Església de Santa Margalida de Crestatx és una església de Mallorca d'origen medieval situada dins el terme de la Pobla. La llegenda situa el primer poblament de l'actual municipi a Crestatx, entorn de l'església, però en realitat no fou mai parròquia, i fou sufragània primer de Sant Miquel de Campanet i després de Sant Antoni d'Uialfàs, la parròquia de la Pobla.
El dimarts després de Pasqua s'hi celebra un Pancaritat.

## Història

La primera referència de l'església és de 1285, cosa que comporta que és anterior a aquesta data. Es tracta, per tant, d'una església de repoblament. A despit de la llegenda que situa els orígens de la Pobla a Crestatx, des d’època cristiana no és té constància de cap nucli urbà entorn de l'església. Emperò, és plausible que s'edifiques en un indret poblat prèviament, com demostren les troballes islàmiques, romanes i prehistòriques. Així doncs, es tractà d'una església rural, sufragània de Sant Miquel de Campanet, quan encara no existia l'església de Sant Antoni d'Uialfàs ni tampoc un terme propi (el segle xiii, tota l'illa depenia de la mateixa Universitat). Arran de les Ordinacions de Jaume II el 1300, es creà una nova vila amb parròquia pròpia a la contrada, però no entorn de Crestatx ans a Uialfàs, que fou la Pobla d'Uialfàs, entorn de la nova església de Sant Antoni, i Santa Margalida n'esdevengué sufragània.
Originàriament tenia la tipologia d'església de repoblament, amb nau única de planta rectangular coberta amb un enteixinat de fusta sostengut per arcs diafragmàtics apuntats i coberta de teules. De la primitiva església gòtica, però, no en resta més que tal vegada part de l'estructura, per mor de les reformes que ha patit al llarg dels anys. Primer se substituí la coberta original per una volta de canó (1770), i posteriorment s'hi dugué a terme una reforma (1895-1906) segons projecte de Miquel Alcover que comportà l'ampliació de la nau, que esdevengué més alta i més llarga, i la creació d'un un nou frontis neoromànic. L'aspecte actual de l'església és producte d'aquesta reforma.
Sobre escultures medievals hi ha dues escultures gòtiques: un Santcrist situat a la sagristia, i la imatge de santa Margarida, del segle xvi, atribuïda a Gabriel Mòger, situada al centre d'un retaule, a la qual es puja a través d'un cambril.

## Com arribar-hi

A la rotonda de la Ronda Nord de la Pobla, cal agafar la Ma-3420 en direcció a Pollença. A 3,5 km, passada la carretera d'Inca, al costat dret es troba l'església, a l'altra banda de la urbanització.

## Referències

* ↑ «El embrión de un pueblo». Diario de Mallorca, 04-04-2018 [Consulta: 7 març 2023].
* ↑ Obrador, Josep; Cladera, Bernardí. Crestatx. Gràfiques Gelabert, 1999.
* ↑ «s'Obac (sa Pobla)». [Consulta: 7 novembre 2024].
* ↑ F.V.. «Sa Pobla revisa la Carta Arqueològica per incloure-hi cinc nous elements», 05-11-2021. [Consulta: 7 novembre 2024].
* 1 2 3 4 «Santa Margalida de Crestatx, Santuari de». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 15. Palma: Promomallorca, p. 192. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ Mallorca Medieval. Els pobles medievals de Mallorca. Consell de Mallorca, 2007.
# Observatori de Ginebra

Observatoire de Genève (en alemany Sternwarte Genf, en català Observatori de Ginebra) és un observatori astronòmic a Sauverny en el municipi de Versoix, Cantó de Ginebra, Suïssa. Ha participat activament a descobrir exoplanetes, en fotometria estel·lar, en els models d'evolució estel·lar, i ha participat en les missions de l'Agència Espacial Europea: Hipparcos, INTEGRAL, Gaia i Planck.
Opera el telescopi Leonhard Euler d'1,2 metres a La Silla, així com el telescopi Mercator, en col·laboració amb la Universitat Catòlica de Lovaina, de Bèlgica. Aquest segon telescopi, bessó del primer, es troba en l'Observatori del Roque de los Muchachos, a l'illa canària de la Palma.
En cooperació amb la Universitat de Lieja recolza el TRAPPIST, un telescopi de 0,6 m que va ajudar a demostrar que Eris era més petit que Plutó en 2010. El programa també observa les estrelles i tractar de buscar exoplanetes.

## Referències

* ↑ M. Major & D. Queloz, A Jupiter-Mass Companion to a Solar-Type Star, Nature, 378, 355. Plantilla:Ads
* ↑ Delfosse, X. et al. «The closest extrasolar planet. A giant planet around the M4 dwarf GL 876». Astronomy and Astrophysics, 338, 1998, pàg. L67?L70.
* 1 2 Kelly Beatty - Former 'tenth planet' may be smaller than Pluto (November 2010) - Newscientist.com

## Enllaços externs

* Observatori de Ginebra Arxivat 2005-09-11 a Wayback Machine.
# Christian Pfannberger

Christian Pfannberger (Judenburg, Estíria, 9 de desembre de 1979) és un ciclista austríac, professional del 2002 al 2009. En el seu palmarès destaquen els dos campionats nacional en ruta de 2007 i 2008.
La seva carrera també va estar marcada pel dòping. El 2004 va ser suspès dos anys per un dopatge per testosterona. El 2009, va tornar a donar positiu aquest cop per EPO. Va ser sancionat de per vida.

## Palmarès

* 2001
** Campió d'Àustria sub-23 en ruta
** 1r a la Volta a Turíngia i vencedora d'una etapa
* 2006
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Àustria
* 2007
** Campió d'Àustria en ruta
** 1r al Gran Premi Raiffeisen
* 2008
** Campió d'Àustria en ruta
** 1r al Giro del Cap i vencedora d'una etapa

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2008. Abandona (15a etapa)

## Referències

* ↑ «El ciclista austriaco Christian Pfannberger es suspendido de por vida por dopaje». marca.com, 21-11-2009 [Consulta: 1r juny 2016].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Turó de Llumeneres

El Turó de Llumeneres és una muntanya de 794 metres que es troba al municipi de Santa Coloma de Farners, a la comarca de la Selva.

## Referències

* ↑ «turó de Llumeneres | enciclopedia.cat». [Consulta: 10 novembre 2024].
# Adarnases I

Adarnases I — ადარნასე I en georgià o Adarnerseh ადრნერსე, també Atrnerseh—fou un príncep-primat d'Ibèria a Kakhètia de la dinastia dels cosròides, que va regnar del 627 al 637/642.
Segon Cyril Toumanoff, Adarnases era el fill de Bakur III, el darrer rei d'Ibèria, i duc hereditari (eristavi) de Kakhètia. El 627 va ajudar els romans d'Orient i khàzars durant el setge de Tiflis, i fou fet "príncep hereditari d'Ibèria" per l'emperador romà d'Orient Heracli I, que va fer executar al príncep pro-sassànida Esteve I d'Ibèria. En algun moment, entre 637 i 642 (després de la batalla d'al-Qadisiyya i abans de la Nihawand), va unir les seves forces amb el príncep albanès Javanshir en un atac contra una guarnició persa a Aghuània.
Segons l'historiador del segle vii Moisès Daskhurantsi, Adarnases I portava tres títols romans d'Orient. És per això que l'historiador Vakhtang Jobadze l'identifica amb el cònsol honorari Adarnases (Adarnases Hypatos), esmentat en una inscripció del monestir de la Creu, a Mtskheta. Cyril Toumanoff, d'acord amb Daskhurantsi, creu que l'Adarnases de Mtskheta era en realitat Adarnases II d'Ibèria, el net d'Adarnases I. Els seus altres títols podrien ser patrici i strelates.
De la seva esposa o d'una concubina va tenir un sol fill, Esteve II d'Ibèria, príncep primat d'Ibèria

## Notes

* ↑ En la versió armènia de la crònica georgiana anomenada de Juanxer, capítol 15 : « Heracli va convocar a Adarnases de la línia de Vatxe II d'Ibèria que estava a la Kakhètia i li va donar Tiflis »
* ↑ Versió armènia de la Crònica georgiana anomenada de Juanxer, capítol 15 : « Després de la mort d'Adarnases l'autoritat a Ibèria fou exercida pel seu fill Stepanos (Esteve)

## Bibliografia

* Marie-Félicité Brosset, Histoire de la Géorgie, « Additions et Éclaircissements », Chronique arménienne.
* Cyrille Toumanoff, Les dynasties de la Caucasie chrétienne de l'Antiquité jusqu'au XIXe siècle : Tables généalogiques et chronologiques, Roma, 1990
# Guerres romano-seljúcides

Les guerres romano-seljúcides foren una sèrie de conflictes bèl·lics entre l'Imperi Romà d'Orient i l'Imperi Seljúcida que desplaçaren l'equilibri de poder d'Àsia Menor i Síria des de l'imperi romà cap als seljúcides. Els seljúcides provenien de les estepes de l'Àsia central i feien servir les tàctiques aplicades pels huns contra els romans segles enrere. Els seljúcides continuaren les conquestes musulmanes durant les guerres arabo-romanes iniciades pel califat dels raixidun, els omeies i el Califat Abbàssida al Llevant, l'Àfrica del Nord i l'Anatòlia.

## Batalla de Mantziciert

Article principal: Batalla de Mantziciert
Avui dia, la batalla de Mantziciert és considerada una dura derrota per als romans que fou transcendental per al desenllaç de la guerra i els segles posteriors. Malgrat tot, l'exèrcit romà d'Orient ja s'havia afeblit prèviament per les contínues incursions turques i la decadència dels temes. Tot i la derrota de Mantziciert, el domini de la península d'Anatòlia per part dels romans d'Orient continuà durant vint anys i la posterior conquesta de la mateixa pels seljúcides fou breu.
Durant la guerra, els seljúcides i els seus aliats atacaren el Califat Fatimita d'Egipte. La captura de Jerusalem desencadenà la Primera Croada. Cent anys després de la batalla de Mantziciert, els romans d'Orient aconseguiren desplaçar els turcs de la costa d'Àsia Menor i estengueren la seva influència cap a Palestina i Egipte. Més tard, els romans d'Orient no foren capaços d'obtenir cap més ajuda i la Quarta Croada provocà el saqueig de Constantinoble i l'establiment de l'Imperi Llatí. Abans de la fi del conflicte, els seljúcides s'annexionaren el territori de l'Imperi de Nicea. La caiguda del Soldanat de Rum fou causada per la invasió dels mongols. Aquests esdeveniments provocaren un augment de les ràtzies i l'inici de les guerres romano-otomanes.

## Notes

* ↑ Conegut igualment pel nom anacrònic de Imperi Bizantí.

## Referències

* ↑ Tucker, Battles that Changed History: An Encyclopedia of World Conflict. Battles That Changed History: An Encyclopedia of World Conflict (en anglès). ABC-CLIO, p. 108. ISBN 1598844296.
* ↑ Hamilton. Christian Dualist Heresies in the Byzantine World, C. 650-c. 1450 (en anglès). Manchester University Press, 1998, p. 259. ISBN 071904765.
# Mauritània Sitifiense

La Mauritània Sitifiense va ser una província romana formada amb la part oriental de la província de Mauritània Cesariense, des de Saldes fins al riu Ampsaga. La capital era Sitifis.
Es va formar a la reorganització de l'Imperi que va fer Dioclecià, cap a l'any 294. En temps de Constantí I el Gran (segle iv), es va incorporar a la diòcesi administrativa d'Àfrica, que depenia de la prefectura pretoriana d'Itàlia. Va tenir un gran desenvolupament comercial fins a la conquesta dels vàndals l'any 429. En aquesta província va ser molt important l'heretgia cristiana del Donatisme, que desafiava la religió oficial establerta en temps de Constantí. A Sitifis es va seguir practicant el mitraisme.
Es va agregar a la província de Mauritània Primera establerta cap a l'any 534 amb la zona costanera de les antigues Cesariense i Sitifiense. Els Amazics que governaven les zones costaneres van ocupar la major part de la província cap a l'any 575, i la Sitifiense es va limitar a la zona costanera de Sitifis i Saldes. L'emperador romà d'Orient Maurici va crear la província de Mauritania Prima l'any 585, fent desaparèixer la província Sitifiense. Va nomenar un Exarca, un càrrec que combinava l'autoritat civil d'un prefecte del pretori i l'autoritat militar d'un Magister Militum, amb una gran autonomia respecte a Constantinoble. Va establir dos Exarcats, un a l'Àfrica, Exarcat d'Àfrica, i un a Itàlia, Exarcat de Ravenna. El primer exarca d'Àfrica va prendre possessió l'any 578. Va passar als àrabs cap a l'any 700.

## Referències

* ↑ Arrowsmith, Aron. A Compendium of Ancient and Modern Geography. Londres: E. P. William, 1856, p. 639-640.
* ↑ Lancel, Serge. L'Algérie antique: de Massinissa à saint Augustin. París: Mengès, 2003, p. Mauritanie. ISBN 9782856204313.