OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Serra de Pàndols

La Serra de Pàndols és una serra que forma part de la Serralada Prelitoral catalana. És repartida entre els municipis de Gandesa i el Pinell de Brai a la Terra Alta, la seva elevació màxima és la Punta Alta, amb una altitud de 704 metres. La serra de Pàndols és abrupta i tallada per barrancs profunds, tributaris del riu Canaleta, que entre Bot i Prat de Comte s'escorre cap al pas de Barrufemes. Al sud de la Serra de Pàndols hi ha la serra de Paüls i la serra de l'Espina, seguint la mateixa alineació i enllaçant amb els Ports, extrem nord-oriental del Sistema Ibèric. La Serra de Pàndols està inclosa al Pla d'Espais d'Interès Natural Serres de Pàndols-Cavalls.

## Història

Al temps de la Guerra Civil Espanyola la Serra de Pàndols i la Serra de Cavalls varen ser l'escenari de violents combats entre diverses unitats lleials a la república —com l'11a Divisió de l'Exèrcit Popular de la República— junt algunes unitats de les Brigades Internacionals, i les tropes insurrectes del General Franco.
Durant la batalla de l'Ebre, la Punta Alta, anomenada cota 705, era una posició clau per dominar el conjunt de la serra de Pàndols. Aquesta elevació es troba al terme municipal de Pinell de Brai. Avui hi ha un monòlit al lloc que fou l'escenari del "carnatge de Pàndols" i la visita del Mirador de la serra de Pàndols a la cota 705 forma part dels recorreguts de turisme històric de la zona.

## Referències

* 1 2 Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ Engel Masoliver, 1999, p. 24.
* ↑ Engel Masoliver, 1999, p. 29.
* ↑ «La Batalla de l'Ebre». Arxivat de l'original el 2012-08-05. [Consulta: 9 gener 2010].
* ↑ Per Jaume Aguadé i Sordé, El diari de guerra de Lluís Randé i Inglés; Batalles del Segre i de l'Ebre i camps de concentració (abril 1938 - juliol 1939), El Tinter ISBN 84-9791-082-6

## Bibliografia

* Engel Masoliver, Carlos. Historia de Las Brigadas Mixtas Del Ejército Popular de la República. Madrid: Almena Ediciones, 1999. ISBN 9788492264476.

## Vegeu també

* Serra d'Entrebarrancs
# Martin Thau

Martin Thau (28 de juliol de 1887 - 8 de maig de 1979) va ser un gimnasta artístic danès que va competir a començaments del segle xx.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, on va guanyar la medalla de plata en el concurs per equips, sistema suec del programa de gimnàstica.

## Referències

* ↑ «MARTIN HANSEN THAU». olympic.org. [Consulta: 31 gener 2017].
# Duncan Gillis

Duncan Gillis (Mabou, Cape Breton, Nova Escòcia, 3 de gener de 1883 - Vancouver, Colúmbia Britànica, 2 de maig de 1963) va ser un atleta canadenc que va competir a començaments del segle xx.
Gillis destacà en el llançament de martell i el llançament de disc durant la primera dècada del segle xx, guanyant diversos campionats amateurs al Canadà i els Estats Units. El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, on disputà dues proves del programa d'atletisme. En el llançament de martell guanyà la medalla de plata, mentre en el llançament de disc fou catorzé. A banda, fou el primer abanderat canadenc en uns Jocs Olímpics.
Posteriorment va centrar els seus esforços en la lluita lliure, guanyant el campionat del Canadà del pes pesat el 1913 i passant al professionalisme el 1914.

## Referències

* 1 2 3 «Duncan Gillis Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 29 de desembre 2008. [Consulta: 31 agost 2016].
* ↑ Perfil a databaseolympics.com
* ↑ Canadian Olympic flag-bearers, The Globe and Mail. 23 juliol 2008.
# Tamarix

Tamarix (tamariu, tamarit, tamarell o tamaró) és un gènere de plantes amb flors de la família Tamaricaceae que acostumen a suportar certa salinitat en el sòl. Consta de 50 a 60 espècies. És originari de les zones més seques d'Euràsia i Àfrica. Rep el nom del llatí i podria referir-se al riu Tamaris de la Hispania Tarraconensis.

## Descripció

Són arbres o arbusts de fulla persistent que fan d'1 a 18 m d'alçada i formen masses denses. El més gros és Tamarix aphylla. Toleren fins a 15.000 parts per milió de clorur de sodi i poden tolerar condicions alcalines.
Els tamarius es caracteritzen per les branques primes i el fullatge gris verdós. L'escorça en les branques joves és suau i després passen a ser rugoses. Les fulles tenen forma d'esquama d'1-2 mm de llarg, sovint tenen incrustacions de sal. Les flors són de color rosat a blanques i apareixen en denses inflorescències de març a setembre però algunes espècies com T. aphylla tendeixen a florir durant l'hivern.

## Reproducció

Els tamarius es reprodueixen de forma vegetativa per arrels adventícies submergides o per llavors de forma sexual. Les llavors són molt petites i les dispersa el vent o per l'aigua. Cal un llarg període de saturació amb aigua perquè el planter s'estableixi.
Les espècies de Tamarix estan adaptades al foc i a més exploren recursos profunds d'aigua freàtica. Se'n poder fer esqueixos per a reproduir-los.

## Algunes espècies

| Tamarix africana Tamarix androssowii Tamarix aphylla Tamarix arceuthoides Tamarix austromongolica Plantilla:Nb5 Tamarix boveana Tamarix canariensis Tamarix chinensis Tamarix dalmatica Tamarix dioica Tamarix elongata Tamarix gallica Tamarix gansuensis Tamarix gracilis Tamarix hampeana Tamarix hispida Plantilla:Nb5 | Tamarix hohenackeri Tamarix indica Tamarix jintaenia Tamarix juniperina Tamarix karelinii Tamarix laxa Tamarix leptostachys Tamarix meyeri Tamarix mongolica Tamarix parviflora Tamarix ramosissima Tamarix sachuensis Tamarix smyrnensis Tamarix taklamakanensis Tamarix tarimensis Tamarix tenuissima Tamarix tetrandra |

## Usos

* Com a planta ornamental, tallavents i arbres d'ombra. La fusta és bona per a fusteria, com a combustible i per a forestació.
* Hi ha plans per a usar els tamarius contra la desertificació a la Xina.,
L'espècie Tamarix ramosissima es considera una espècie invasora als Estats Units.

## Referències

* ↑ Baum, Bernard R. (1978), "The Genus Tamarix", The Israel Academy of Science and Humanities
* ↑ Quattrocchi, Umberto. CRC World Dictionary of Plant Names. 4 R-Z. Taylor & Francis US, 2000, p. 2628. ISBN 9780849326783.
* ↑ Tamarix aphylla Arxivat 2009-02-15 a Wayback Machine., in Ecocrop.
* ↑ «Tree by Tree, China Rolls Back Deserts.». Arxivat de l'original el 2015-05-17. [Consulta: 23 juny 2010].
* ↑ «Taklamakan - Where Oil and Water Don't Mix». Arxivat de l'original el 2008-10-29. [Consulta: 23 juny 2010].
# Cerdic

Cerdic (c. 467-534) fou el primer rei i fundador del regne anglosaxó de Wessex (519-534) i el primer de la dinastia de la Casa de Wessex. Segons la Crònica anglosaxona, Cerdic era un cabdill saxó que va arribar a Britànnia l'any 475, liderant una de les nombroses invasions germàniques que va patir l'illa un cop els romans van abandonar-la.
Cerdic va arribar amb cinc naus i el seu fill Cynric com a segon al comandament, els quals van fer terra a Hampshire. Allí es va enfrontar amb els britans governats pel rei Natanleod, a qui va vèncer en batalla el 508, proclamant-se primer rei de Wessex (etimològicament West Sax saxons de l'oest). Els historiadors no han arribat a un acord respecte a si Cerdic conquistà també l'illa de Wight per regalar-se-la a dos dels seus homes de confiança, Stuf i Wighgar, o si bé l'illa fou conquerida pel poble germànic dels juts.
També és possible que Cerdic fos el cabdill derrotat per Ambrosi Aurelià a la batalla del Mont Badon. Fos com fos, els posteriors reis de Wessex sempre van necessitar demostrar algun lligam familiar que els vinculés a la figura de Cerdic.
Curiosament, es pensa que el nom de Cerdic té arrels britanes i no pas germàniques. El nom deriva del celtobrità "Caraticos", fet que podria indicar que Cerdic era realment un nadiu brità que retornava a casa des del continent. Això ho podria reafirmar l'origen britànic dels noms d'alguns dels seus descendents, com ara Ceawlin o Cædwalla. El pare de Cerdic, Elasa, ha estat així mateix identificat com Elasius, un romanobrità líder de la regió, mencionat per Germà d'Auxerre durant un dels seus viatges a Britànnia.

## Referències

* ↑ British History Online, Victoria County History, North Charford with South Charford
* ↑ Parsons, D. (1997) British *Caraticos, Old English Cerdic, Cambrian Medieval Celtic Studies, 33, pp, 1-8
* ↑ Grosjean, P., Analecta Bollandiana, 1957. Hagiographie Celtique pp. 158–226
# Conquering the Woman

Conquering the Woman és una pel·lícula muda dramàtica estatunidenca de 1922 dirigida per King Vidor. Existeix una impressió de la pel·lícula a la Cinematheque Royale de Belgique a Bèlgica.

## Trama

Tal com es descriu en una revista de cinema, Judith Stafford (Vidor) torna a casa seva a San Francisco després d'una llarga estada a l'estranger durant el qual la tia Sophia (Brundage), una escaladora social, va ser la seva acompanyant. Mentre planeja aquàtica a la costa sud de França, la Judith cau intencionadament del seu avió i està molt molesta quan Larry Saunders (Butler) d'Oklahoma, el iot del qual és a prop, se submergeix per rescatar-la. La Judith renya Larry i ella neda fins al vaixell del seu amfitrió, el comte Henri (Burke). Més tard, quan Larry arriba a San Francisco, visita el seu vell amic Tobias Stafford (Sprotte), i se sorprèn al descobrir que la Judith és la filla de Tobey. Judith es compromet amb el comte. El seu pare s'oposa a aquest partit i enganya a ella i en Larry a bord d'un dels seus vaixells mercants. Li dona certes ordres al capità Sandy MacTavish (Todd) que fan que Judith i Larry siguin abandonats en una illa deshabitada als Mars del Sud. Larry prova mitjans dràstics per domesticar la Judith, però no té èxit. Adopta mètodes suaus però persuasius i guanya. Judith està feliçment enamorada d'ell. El comte apareix de manera inesperada i segresta Judith. Tobey arriba i ell i Larry comencen a perseguir el segrestador. Després d'una persecució emocionant, Judith és rescatada pel seu amant.

## Repartiment

* Florence Vidor com a Judith Stafford
* Bert Sprotte com a Tobias Stafford
* Mathilde Brundage com a tia Sophia
* David Butler com a Larry Saunders
* Roscoe Karns com a Shorty Thompson
* Peter Burke com el comte Henri de Marcellus
* Harry Todd com a Sandy MacTavish

## Producció

La tercera de les quatre pel·lícules que Vidor i la seva cònjuge Florence Vidor (una actriu en ascens a Paramount Pictures) havien contractat per filmar per a Associated Exhibitors, totes les quals es van completar el 1922. Vidor va considerar la pel·lícula "fora de la meva línia". Vidor no va poder completar la pel·lícula final del contracte, Alice Adams, ja que el seu matrimoni amb Florence s'estava deteriorant. Va fer que Rowland V. Lee s'encarregués de la direcció.

## Notes

* ↑ «Progressive Silent Film List: Conquering the Woman». silentera.com. Arxivat de l'original el de setembre 24, 2015. [Consulta: 12 agost 2009].
* ↑ «Conquering the Woman». American Silent Feature Film Survival Database. [Consulta: 9 gener 2014].
* ↑ «Conquering the Woman: Associated Exhibitors Photoplay in Six Parts». Exhibitor's Trade Review. Exhibitor's Trade Review, Inc. [East Stroudsburg, Pennsylvania], 13, 6, 06-01-1923, pàg. 326.
* ↑ Durgnat and Simmon 1988 p. 340
* ↑ Durgnat and Simmon 1988 p. 26

## Referències

* Durgnat, Raymond and Simmon, Scott. 1988. King Vidor, American. University of California Press, Berkeley. ISBN 0-520-05798-8
# Serra del Toix

La Serra del Toix és una serra situada al municipi de Montagut i Oix, a la Garrotxa. Agrupa tres pics propers, a 752, 759 i 767 m d'alçada. En aquesta serra s'hi va desenvolupar la batalla del Toix, durant la Tercera Guerra Carlina.
En una recerca de 2022 s'han fet diverses troballes, en particular bales de tipus Berdan, al camp de la batalla esmentada.

## Referències

* ↑ Eudald. «CAMINANT PEL RIPOLLÈS: Batalla del Toix», divendres, 21 febrer 2020. [Consulta: 13 agost 2022].
* ↑ «Troben bales de les Guerres Carlines a la Serra del Toix, a l'Alta Garrotxa», 04-08-2022. [Consulta: 13 agost 2022].
# UME

«UME» té aquests significats:
* Unió Muntanyenca Eramprunyà
* Unitat Militar d'Emergències
* Unió Militar Espanyola
# Futbol'ny Klub Gomel

El Futbol'ny Klub Gomel (en belarús ФК Гомель) és un club belarús de futbol de la ciutat de Hómiel.

## Història

Evolució del nom:
* 1959: Lokomotiv Gomel
* 1969: Spartak Gomel
* 1970: Gomselmash Gomel
* 1995: FK Gomel

## Futbolistes destacats

* Gennadiy Bliznyuk
* Stanimir Georgiev
* Sergey Gorlukovich
* Sergey Kuznetsov

## Palmarès

* Lliga belarussa de futbol (1):
** 2003
* Copa belarussa de futbol (2):
** 2002, 2011

## Enllaços externs

* Web oficial (anglès)
* FC Gomel a UEFA.COM (anglès)
# George Hodgson

George Ritchie Hodgson (Montreal, Quebec, 12 d'octubre de 1893 – ibíd., 1 de maig de 1983) va ser un nedador quebequès que va competir a començaments del segle xx. És considerat un dels millors nedadors canadencs de la història. En el seu palmarès destaquen dues medalles d'or als Jocs Olímpics, les úniques del Canadà fins als Jocs de Los Angeles 1984.

## Vida personal

El 1912 es matriculà a la McGill University, on va practicar la natació i el waterpolo. Es llicencià el 1916 en enginyeria aplicada. Fou incorporat al Canada's Sports Hall of Fame el 1955, a l'International Swimming Hall of Fame el 1968 i al McGill University Sports Hall of Fame el 1996. Morí a Montreal el 1983.

## Carrera esportiva

El 1911 es proclamà campió de la milla al Festival of Empire Games, actuals Jocs de la Commonwealth. Entre 1910 i 1912 no va perdr cap cursa al Canadà i els Estats Units.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, on disputà dues proves del programa de natació. En ambdues, els 400 i els 1.500 metres lliures, guanyà la medalla d'or. En la final dels 1.500 metres va batre el rècord del món, rebaixant-lo fins als 22' 00", un rècord que fou vigent fins al 1923. Fins al 1984 foren les úniques medalles d'or pel Canadà en una prova de natació dels Jocs Olímpics. Pocs dies després millorava també el rècord del món dels 400 metres lliures, distància en la qual havia establert el rècord olímpic a la final i que no seria millorat fins al 1924 per Johnny Weissmuller. Aquests èxits foren atribuïts a la innovació de Hodgson en les tècniques de natació, emprant l'estil trudgen, un híbrid entre el crol i l'estil lateral.
El 1920, un cop finalitzada la Primera Guerra Mundial, disputà els 400 i els 1.500 metres lliures als Jocs d'Anvers, però en ambdues proves fou eliminat en semifinals.

## Referències

* 1 2 3 4 «George Hodgson Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2016-10-16. [Consulta: 22 març 2017].
* 1 2 «GEORGE HODGSON». mcgillathletics.ca. McGill University. [Consulta: 22 març 2017].
* ↑ George Hodgson (CAN) Arxivat 2017-11-07 a Wayback Machine. – Honor Swimmer profile at International Swimming Hall of Fame
# Paul Maye

Paul Maye (Baiona, 19 d'agost de 1913 - 19 d'abril de 1987) va ser un ciclista francès que fou professional entre 1936 i 1950.
En el seu palmarès destaquen els Campionats de França en ruta de 1938 i 1943, dues etapes al Tour de França de 1936, la París-Tours de 1941, 1942 i 1945 i la París-Roubaix de 1945.
Al final de la seva carrera ciclista va dirigir l'equip del Sud-Oest al Tour de França de 1953 a 1957.

## Palmarès

* 1934 (amateur)
** Campió de França
* 1935 (amateur)
** Campió de França militar
** 1r de la París-Riva Bella
* 1936
** Vencedor de 2 etapes del Tour de França
** Vencedor d'una etapa del Gran Premi Wolber
* 1938
** Campió de França en ruta
* 1939
** 1r a la París-Angers
* 1941
** 1r a la París-Tours
** 1r del Circuit de París
* 1942
** 1r a la París-Tours
** 1r del Circuit de París
** 1r de la París-Nantes
** 1r del Gran Premi d'Europa a Daumesnil
** 1r del Gran Premi dels Invàlids
* 1943
** Campió de França en ruta
** 1r de la Fletxa Francesa
* 1945
** 1r de la París-Roubaix
** 1r a la París-Tours
* 1947
** 1r del Circuit de Viena

### Resultats al Tour de França

* 1936. 33è de la classificació general i vencedor de 2 etapes
* 1938. Abandona (2a etapa)
* 1939. Abandona (8a etapa)
* 1947. Abandona (6a etapa)
* 1948. Abandona (10a etapa)

## Referències

* ↑ «MAYE Paul (Jean, Paul)». [Consulta: 17 novembre 2024].
* ↑ Lafargue, Francis; Laget, Serge. Paul Maye: le volcan basque. Toulouse: le Pas d'oiseau, 2011. ISBN 978-2-917971-23-9.
* ↑ «Palmarès de Paul Maye (Fra)». [Consulta: 17 novembre 2024].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Paul MAYE» (en italià). [Consulta: 17 novembre 2024].

## Enllaços externs

* Palmarès de Paul Maye (francès)
# Craig Welch

Craig Welch (27 de setembre de 1948 - 18 de maig de 2020) va ser un animador canadenc. Va ser reconegut pels seus curtmetratges No Problem, que va ser nominada al Premi Genie al Millor curtmetratge d'animació als 14ns Premis Genie el 1993, i How Wings Are Attached to the Backs of Angels, que va guanyar diversos premis en festivals de cinema el 1996.
Welch, natural de Windsor, Ontario, oa ser propietari d'una llibreria independent a Oshawa durant uns quants anys abans de decidir-se a estudiar animació a Sheridan College, on va va estrenar el seu primer curtmetratge, Disconnected, com a projecte estudiantil l'any 1988. Posteriorment es va unir al National Film Board of Canada, per a qui va fer No Problem (1992) i How Wings Are Attached to the Backs of Angels (1996).
El seu darrer curtmetratge, Welcome to Kentucky, es va estrenar el 2004, i va ser nominat al Premi Jutra al Millor Curtmetratge d'Animació als 7ns Premis Jutra l'any 2005. He then retired from the NFB and settled in Montreal, where he pursued painting. Després es va retirar de l'NFB i es va instal·lar a Montreal, on es va dedicar a la pintura. Li van diagnosticar malaltia d'Alzheimer. a finals de la dècada de 2010 i va morir de COVID-19 a Montreal el 18 de maig de 2020 durant la pandèmia de COVID-19.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 "It's been six months since COVID-19 came to Canada. Here are some of the lives we've lost". The Globe and Mail, July 20, 2020.
* ↑ "The nominees are...". Edmonton Journal, October 20, 1993.
* ↑ «On Craig Welch's How Wings Are Attached to the Backs of Angels». A: Jayne Pilling. Animating the Unconscious: Desire, Sexuality, and Animation. Wallflower Press, 2012. ISBN 978-0231161992.
* ↑ Craig MacInnis, "Windsor native is having No Problem enjoying Cannes". Windsor Star, May 16, 1992.
* ↑ Karl Filion, "Jutra 2005 : Les gagnants". Cinoche, February 20, 2005.
# Setge d'al-Dāmūs

El setge d'Al-Dāmūs de 1210 fou un moment clau de la conquesta cristiana perquè empenyé els almohades a una ofensiva que culminà amb la seva derrota en la batalla de Las Navas de Tolosa, el punt en què l'hegemonia musulmana dona pas a l'hegemonia dels regnes cristians.

## Antecedents

Al-Dāmūs, on actualment es troba la vila d'Ademús, era una fortalesa musulmana que formava part de la xarxa defensiva del riu Túria.
Una terrible incursió de tota l'esquadra almohade dirigida per Abu-l-Ulà Idrís al-Mamun des de les Balears, que havien conquerit el 1203, era llançada a la costa catalana el 1210, amb els estols combinats del Magrib i Al-Àndalus, desembarcant i fent molts captius i un gran botí.
Com a resposta a la incursió musulmana, el març de 1210, estant a Montsó el rei, va reunir el seu exèrcit per atacar els moros de València.

## El setge

Al-Dāmūs fou conquerida a Muhammad al-Nâsir (Miramamolin) a mitjans de 1210 per Pere el Catòlic amb l'ajut dels cavallers hospitalers i templers.
Entre els cavallers que van participar en la campanya, estaven el bisbe de Saragossa Remón de Castellazuelo, el bisbe d'Osca García de Gúdal, el bisbe de Tarassona García Frontín I, Ximeno Cornel I, García Romeu, Blasco Romeu, Artal II d'Alagón, Pero Sessé III, Ato I de Foces, Arnaldo Palacín, Arnaldo d'Alascón, Adam d'Alascón, don Atorella, Sancho d'Antillón, el senescal de Catalunya Guillem Ramon II de Montcada, Guillem de Montcada, Guillem de Peralta, Guillem I de Cervelló i Guillem d'Òdena. Per part dels templers, hi havia el mestre de l'orde del Temple Pere de Montagut.

## Conseqüències

L'ofensiva va continuar fins a prendre el castell de Serreilla, que sembla que correspon a l'actual Utiel.
Pedro del Pomar fou l'encarregat per Pere el Catòlic per repoblar de cristians totes les terres abans ocupades pels moros.
La pèrdua d'Ademús i la devastació causada afectà greument els almohades, que van enviar una delegació de notables de Xarq al-Àndalus a Marràqueix a entrevistar-se amb Muhammad al-Nâsir, i fou un dels motius que portà a organitzar l'expedició que conclogué amb la batalla de Las Navas de Tolosa el 1212, que acabà definitivament amb la supremacia musulmana a al-Àndalus.
La fortalesa passà de nou a mans almohades el 1210.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia.cat, Catalunya
* 1 2 Rovira i Virgili, Antoni. «Volum IV: La Catalunya Nacional». A: Història Nacional de Catalunya. 1a Ed.. Edicions Pàtria, 1929, p.459-9.
* ↑ (castellà) De re militari, Califas Almohades y Últimas Taifas de Al Ándalus, del siglo XII al siglo XIII
* 1 2 3 (castellà) Jerónimo Zurita: Anales de Aragón, cap. LX
* 1 2 Miquel Coll i Alentorn, Història, p.75
* ↑ (castellà) Archivo Municipal de Requena, Cronología de la Meseta del Cabriel
* ↑ (castellà) Camarena de la Sierra, Reseña historica Arxivat 2013-10-29 a Wayback Machine.
* ↑ (castellà) Castilla la Mancha, Castillo de Los Bobadilla

## Bibliografia

* Eslava Blasco, Raúl: Ademuz y su patrimonio histórico-artístico. Ademuz, 2007. ISBN 978-84-606-4251-0.
# Jesza Poszony

Jesza Poszony, conegut com a Imre Poszony, (Budapest, 12 de desembre de 1880 — Budapest, 2 octubre 1963) fou un jugador i entrenador de futbol hongarès.
Procedent del Cracòvia polonès, va arribar al FC Barcelona el desembre de 1922 com a segon entrenador de Jack Greenwell. La marxa de Greenweell l'agost de 1923 va provocar que es convertís en el primer entrenador del club durant dos mesos. Amb l'arribada d'Alfred Spouncer, col·laborà amb l'entrenador anglès com a segon entrenador ocupant-se de l'organització de les categories inferiors del FC Barcelona durant la temporada 1923/24. El cessament d'Spouncer va provocar que tornés a ser primer entrenador de l'equip a la temporada 1924/25 però fou destituït el desembre del mateix any.
Va traslladar-se a Zagreb on va dirigir dues temporades el Građanski Zagreb amb el qual guanyà dues Lligues de Iugoslàvia.
El seu debut a la banqueta blaugrana es produí el 7 de setembre de 1924 contra el Moravska en un partit amistós que acabà amb el resultat de 3-0. Al capdavant del Barcelona, Poszony, dirigí 47 partits, guanyant-ne 30, empatant-ne 9 i perdent 8. La final de Copa d'Espanya es va disputar a Sevilla el 10 de maig de 1925 davant del Arenas Club de Getxo amb el resultat de 2-0 pels blaugranes.
Durant el temps que dirigí a l'equip, el club commemorà els actes del seu 25é aniversari. A més a més, Poszony fou testimoni de com el Camp de Les Corts era clausurat per sis mesos a conseqüència de la xiulada de l'afició culer a la Marxa Reial en un partit homenatge a l'Orfeó Català, situació que a més a més comportaria la posterior sortida forçosa de la presidència a Hans Gamper.

## Palmarés
### FC Barcelona

* 1 Campionat de Catalunya: 1923-24

### Građanski Zagreb

* 2 Lligues de Iugoslàvia: 1926 i 1928.

## Referències

* 1 2 «Jesza Poszony». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 «Jesza Poszony (1923 i 1924)». FC Barcelona. [Consulta: 24 juliol 2018].
* ↑ «Spain - Cup 1925». [Consulta: 31 desembre 2023].
* ↑ Pons, Marc. «Milans del Bosch clausura el Camp de les Corts». El Nacional, 17-12-2016. Arxivat de l'original el 6 novembre 2020. [Consulta: 31 desembre 2023].
* ↑ «1925- Joan Gamper és obligat a presentar la dimissió irrevocable com a president del F.C. Barcelona». llibertat.cat, 17-12-1925. Arxivat de l'original el 26 març 2023. [Consulta: 31 desembre 2023].