OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Òmicron1 Canis Majoris

Òmicron¹ Canis Majoris (ο¹ CMa / 16 Canis Majoris / HD 50877) és una estrella a la constel·lació del Ca Major de magnitud aparent +3,82. Comparteix la denominació de Bayer «Òmicron» amb l'estrella ο² Canis Majoris, separades visualment 2 graus. Encara que físicament no estan relacionades ja que s'hi troben separades almenys 70 anys llum, es pensa que les dues estrelles van nàixer en el mateix complex de gas i pols interestel·lar.
A una incerta distància de 1.980 anys llum del sistema solar, Òmicron¹ Canis Majoris és un estrella supergegant vermella de tipus espectral K2Iab. És un estel fred de 4.000 K de temperatura i, com a tal, una part significativa de la seva radiació és emesa en la regió infraroja, sent 65.000 vegades més lluminosa que el Sol. La seva grandària és molt més gran que la del Sol, sent el seu diàmetre 530 vegades més gran. Si es trobara al centre del Sistema Solar, s'estendria un 60% més enllà de l'òrbita de Mart. Amb una massa de 18 masses solars, actualment fusiona el seu heli intern, i en un futur acabarà explotant com una supernova.
Òmicron¹ Canis Majoris està catalogada com una variable irregular de tipus LC, variant la seva brillantor de magnitud +3,78 a +3,99.

## Referències

* ↑ Bertrand Plez «The Effective Temperature Scale of Galactic Red Supergiants: Cool, but Not as Cool as We Thought» (en anglès). Astrophysical Journal, 2, 8-2005, pàg. 973–985. DOI: 10.1086/430901.
* 1 2 3 4 5 6 Afirmat a: Gaia Early Data Release 3. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 3 desembre 2020.
* ↑ Afirmat a: Catalogue of Stellar Photometry in Johnson's 11-color system. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 2002.
* 1 2 3 «Stellar atmospheric parameters for 754 spectra from the X-shooter Spectral Library». Astronomy and Astrophysics, 7-2019. DOI: 10.1051/0004-6361/201834273.
* ↑ Afirmat a: Catàleg de velocitats rotacionals dels estels. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: juny 1970.
* ↑ Michel Mayor «Red giants in open clusters» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 1, 06-05-2008, pàg. 303–314. DOI: 10.1051/0004-6361:200809664.
* 1 2 «Omicron1 Canis Majoris» (en anglès). SIMBAD (Centre de Dades astronòmiques d'Estrasburg). [Consulta: 14 maig 2021].
* 1 2 «Omicron1 Canis Majoris» (en anglès). Stars. Jim Kaler. [Consulta: 14 maig 2021].
* ↑ Om1 CMa (General Catalogue of Variable Stars)
# Makalu

El Makalu (nepalès: मकालु; xinès tradicional: 馬卡魯峰, xinès simplificat: 马卡鲁峰, pinyin: Mǎkǎlǔ Fēng), amb 8463 metres d'altitud, és el cinquè cim més alt del món. Està situat a l'Himàlaia, a la frontera entre el Tibet i el Nepal, 22 km a l'est de l'Everest.
El Makalu té dos cims secundaris: el Kangchungtse, o Makalu II, de 7678 msnm i el Chomo Lonzo, de 7818 msnm.
El Makalu és considerat com una de les muntanyes més difícils d'escalar. A la duresa de l'alçada i el clima cal afegir una complicació tècnica elevada, sobretot a la part final.

## Primera ascensió

El 1921 la muntanya havia estat fotografiat per la cara nord i oest durant el reconeixement a l'Everest que va fer Howard-Bury. El 1933 foren fotografiades, des d'un avió, les cares sud i oest. Amb tot el seu coneixement era molt limitat en el moment en què hi arriben les primeres expedicions, el 1954. Aquell any hi hagué dues temptatives: la primera, a càrrec d'una expedició nord-americana per l'aresta sud-est, que arriba fins als 7100 metres. La segona, neozelandesa, no allà més enllà.
A finals d'aquell any una expedició francesa, amb Lionel Terray i Jean Couzy exploraren la zona, tot preparant l'ascens que tenien pensat per a 1955. Durant aquesta exploració assoliren el Kangchungtse i el Chomo Lonzo, els dos cims secundaris del Makalu.
El 15 de maig de 1955 tindrà lloc la primera ascensió, feta per Lionel Terray i Jean Couzy, dins una expedició francesa dirigida per Jean Franco, per la cara nord i l'aresta nord-est. A les 7 del matí partiren del camp VI, a 7800 m, i feren el cim a les 11 del matí. L'endemà tres membres del grup arriben al cim, i encara el dia 17 de març quatre membres més aconseguien fer el cim. Era la primera vegada que tots els membres d'una expedició assolien fer el cim d'un vuit mil.

## Altres ascensions

* 1970 - El 23 de maig, primera ascensió de l'aresta sud-est per part de dos escaladors d'una expedició japonesa. És la segona ascensió al cim.
* 1971 - Els francesos Yannick Sagnier i Bernard Mellet, seguint l'aresta oest, fan el cim.
* 1976 - Primera ascensió catalana per Jordi Camprubí, amb dos txecs per l'aresta sud-est, amb oxigen.
* 1990 - Primera ascensió femenina per l'americana Kitty Calhoum Grissom.
* 2006 - El 27 de gener, l'escalador francès Jean-Christophe Lafaille desapareix mentre n'intentava fer la primera ascensió hivernal.
* 2009 - El 9 de febrer, l'escalador italià Simone Moro i l'uzbek Denis Urubko assoleixen la primera ascensió hivernal
# Al llibre

Al llibre (en francès: Sur le livre) és una escultura de l'artista Josep Guinovart i Beltran situada al jardí del davant de la seu de l'Institut Francès de Barcelona, al barri de Sant Gervasi-Galvany de Barcelona.

## Història i descripció

L'obra va ser encarregada per l'Institut Francès de Barcelona a Guinovart, que es va inspirar en l'escriptor i poeta francès Stéphane Mallarmé. Es va inaugurar el juny de 1992, acompanyada d'una exposició de Mallarmé titulada també Sur le livre. L'escultura és un gran llibre obert, d'acer inoxidable, a dalt de tot d'una alta base, d'acer corten, la qual, juntament amb el llibre, constitueix el cos de l'escultura mateixa. Mesura 7,6 m d'alçada.

## Referències

* ↑ «Sur le livre». Fundació Privada Espai Guinovart.
* ↑ «Al Llibre, Sur le livre». Art Públic. Ajuntament de Barcelona.

## Enllaços externs

* «Al llibre». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Partit Demòcrata Cristià (Uruguai)

El Partit Demòcrata Cristià (PDC) és un partit polític de l'Uruguai de tendència centre-esquerrana o esquerra cristiana, i que actualment forma part de la coalició del Front Ampli. Va ser fundat el 1962 a partir de la Unió Cívica de l'Uruguai. Durant les eleccions generals d'aquest any en van obtenir un senador i tres diputats.
El PDC va contribuir a la històrica vaga de resistència durant la dictadura de 1973-1985, a partir de la qual cosa va experimentar una gran repressió i la clausura del seu periòdic Ahora en defensar la causa de Líber Seregni després del seu injust processament. Poc temps després, el PDC va sostenir la conveniència que el FA entrés en decés, estratègia fundada en les noves circumstàncies imposades per l'autoritarisme. De fet, es van separar del Front Ampli. Amb la democràcia instaurada, el 1985 el PDC va decidir unir-se novament al FA.
El 1989 els militants del PDC es van separar una altra vegada del FA i es van postular a les eleccions nacionals de novembre. Cinc anys més tard, el 1994, el PDC es va reintegrar definitivament al FA i va donar suport als projectes d'aquest partit, encara que mantenen algunes petites diferències, sobretot en temes relacionats amb la llei de l'avortament.

## Referències

* ↑ (castellà) Espectador.com - Consultat el 2009
* ↑ (castellà) Declaració Convenció Nacional del Partit Demòcrata Cristià

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial del Partit Demòcrata Cristià de l'Uruguai (castellà) Arxivat 2009-09-10 a Wayback Machine.
# Residència Reial de La Mareta

La Residència Reial de La Mareta, a l'illa canària de Lanzarote, és una de les residències de la Família Reial Espanyola. La seva titularitat i gestió correspon a l'ens públic Patrimoni Nacional, que gestiona els béns de l'Estat al servei de la corona. És una moderna mansió manada construir pel rei Hussein I de Jordània als anys 1970 i dissenyada per l'artista canari César Manrique. El seu nom prové d'un antic aljub o mareta situat a la finca.

## Història

L'empresa Explosivos Rio Tinto, propietària de la Urbanització Costa de Teguise, amb la finalitat de promocionar la urbanització, regal al Rei Hussein de Jordània, que havia visitat l'Hotel Salines, situat a la mateixa urbanització, una antiga construcció per tal d'es construís una casa. La seva esposa, la reina Noor, arquitecta, juntament amb Cesar Manrique, van convertir l'antiga edificació en l'actual vila.
La casa está vora el mar a Costa Teguise (municipi de Teguise), al nord-est de Lanzarote. En 1980, Hussein va regalar la casa al rei d'Espanya, Joan Carles I. Des d'aleshores la família reial ha freqüentat La Mareta com a destinació de vacances. Mes endavant, la Familia Reial Espanyola va regalar la casa al Patrimoni Nacional.
En aquesta residència va morir, el 2 de gener de 2000 la comtessa de Barcelona i mare del Rei, Maria de la Mercè, quan la família reial passava aquí el Nadal.

### Convidats il·lustres

A La Mareta hi han estat allotjades destacades personalitats de la política espanyola i internacional:
* El primer convidat fou l'ex-canceller Helmut Kohl, durant la reunió hispano-alemanya celebrada a Lanzarote l'any 1992.
* L'agost de 1992, l'expresident de l'URSS Gorbatxov i la seva esposa Raisa, van residir aquí durant tres setmanes.
* L'ex-canceller alemany Gerhard Schröder.
* El President txec Václav Havel.
* El President del govern espanyol José María Aznar.
* El vicepresident i ministre d'economia del govern espanyol Rodrigo Rato.
* El President de Kazajstàn Nusurtan Nazarabayev.
* El president del govern espanyol José Luis Rodríguez Zapatero, a l'estiu de 2005.
# Sant Martí de Cellers

Sant Martí de Cellers és l'església parroquial del nucli de Cellers, al municipi de Torà, a la comarca del Solsonès. És un monument protegit i inventariat dins el Patrimoni Arquitectònic Català

## Situació

L'església està situada dalt d'un turó, a llevant de les runes de l'antic castell, dominant les cases del nucli que el rodegen pel sud i ponent. S'hi accedeix des de Torà prenent la carretera asfaltada que surt del darrere de camp d'esports i piscines municipals (41° 48′ 34.09″ N, 1° 24′ 25.76″ E﻿ / ﻿41.8094694°N,1.4071556°E﻿ / 41.8094694; 1.4071556﻿ (Inici carretera)). En 6,7 km. s'arriba a Cellers després de deixar els trencalls de les masies de Cal Valentines i Les Feixes.

## Descripció

Construcció d'una sola nau. La coberta és amb volta de canó i teulada a doble vessant (nord-sud), acabada amb teules. Al mur sud, hi ha l'entrada d'accés, d'arc carpanell adovellat amb la data inscrita de "1814". A la seva dreta hi ha una finestra acabada en arc que actualment es troba tapiada. A la façana oest, hi ha una finestra esqueixada i llinda oberta cap a l'exterior. A la façana est hi ha adjunt el campanar. Aquest, és de planta quadrada amb quatre obertures d'arc de mig punt (est,sud,oest,nord). A la part superior culmina amb una cornisa. L'interior es troba arrebossat, hi ha dos arcs torals esbiaixats. S'observa que hi havia un absis a la zona on ara hi ha el campanar. Es troba a la part alta del poble.

## Història

D'aquesta església hi ha poca informació. Hi ha un document de l'any 1038 que parla d'una donació feta per Borrell i Adelaida, juntament amb els seus fills a tres frares anomenats Guillem, Seniofred i Galid. Als quals donen l'església de Sant Martí i Sant Celdoni de Cellers amb la condició que hi hauran de residir servint a Déu i a Santa Maria.

## Referències

* 1 2 «Sant Martí de Cellers». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 juliol 2014].

## Bibliografia

* Coberó, Jaume; Garganté, Maria; Oliva, Jordi [et al.].. Inventari del Patrimoni Arqueològic, Arquitectònic i Artístic de la Segarra. Vol.II Torà. Hostafrancs: Fundació Jordi Cases i Llebot, Abril 2000, p. 171-172. ISBN 84-607-0408-4.
# Àsia (filla d'Oceà)

Àsia (en grec antic Ἀσία), va ser, segons la mitologia grega, una oceànide, filla d'Oceà i de Tetis. Donà el seu nom al continent asiàtic.
De vegades se la confon amb Clímene, i es diu que de la seva unió amb el tità Jàpet van néixer Atlas, Meneci, Prometeu i Epimeteu.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 59. ISBN 9788496061972.
Viccionari
# Epimeteu i Pandora (escultura)

Les escultures d'Epimeteu i Pandora són dues obres en fusta policromada atribuïdes a El Greco, actualment al Museu del Prado, a Madrid.

## Temàtica

Epimeteu fou segons la mitologia grega, un dels quatre fills de Jàpet i de Clímene (o d'Àsia, filla d'Oceà). Els seus germans són Atlas, Meneci i Prometeu. Epimeteu i Prometeu formen una parella d'oposats -l'un és l'antítesi de l'altre-. El nom d'Epimeteu significa "el que reflexiona després", i el nom de Prometeu significa "el que reflexiona abans", "el que preveu les coses".
Pandora (etimològicament "la que tot ho dona") és coneguda per haver portat tot els mals a la humanitat obrint la Capsa de Pandora, tot i que a aquesta capsa feliçment hi va romandre l'esperança. El seu mite apareix en diverses obres antigues, entre elles els escrits d'Hesíode.

## Anàlisi

Epimeteu: Estàtua de fusta tallada i policromada, de color carn; 44 cm d'altura; 17,1 cm d'amplada.; fons de 9 cm; Museu del Prado, Madrid.
Pandora: Estàtua de fusta tallada i policromada, de color carn; 43 cm d'altura; 12,7 cm d'amplada; fons de 8 cm; Museu del Prado, Madrid.
El contorsionat i elàstic cos d'Epimeteu és notablement similar al dels nois nus representats al Laocoont i a la Visió de l'Apocalipsi. La figura de Pandora té menys relació amb el corpus artístic d'El Greco, degut a la migrada quantitat de nus femenins en les seves pintures, però tanmateix el rostre i la disposició de les carns és similar a la de la Verge de L'adoració dels pastors, Valencia.
La identificació correcta de les dues estatuetes és deguda a Xavier de Salas Bosch, qui va identificar el gerro que porta la figura masculina com la Píxide o Capsa de Pandora. Anteriorment, aquestes figures havien estat identificades com Adam (amb un gorro groc) i Eva.

## Procedència

* Procedents del mercat artístic madrileny
* van ser adquirits abans del 1945 pel comte de las Infantas, Joaquín Pérez del Pulgar y Campos;
* donació al Museo del Prado per la seva vídua, Dolores Andrada y Pérez de Herrasti, 1962.

## Referències

* 1 2 Wethey, Harold E. Obra esmentada, p. 175.
* ↑ «[https://www.museodelprado.es/coleccion/obra-de-arte/pandora/86a6b73f-8ef3-4132-aa68-4648a27a4b6a https://www.museodelprado.es/coleccion/obra-de-arte/epimeteo/8abbfd9f-27f9-44b6-bbc6-e19854e7a69c Epimeteo * Pandora]». Museo del Prado. [Consulta: 18 novembre 2019].

## Bibliografia

* Wethey, Harold Edwin; El Greco y su Escuela (Volumen-II); Ediciones Guadarrama; Madrid-1967.
* Cossío; Manuel Bartolomé; El Greco de Cossío; Lecturas Hispánicas; Zaragoza-2016; ISBN 978 1539 832690
* Gudiol, José; Doménikos Theotokópoulos, El Greco; Ediciones Polígrafa, S.A.; Barcelona-1982; ISBN 84-343-0031-1
# Lee Hye-jin

    En aquest nom coreà, el cognom és Lee.
Lee Hye-jin (en coreà 이 혜진; 23 de gener de 1992) és una ciclista sud-coreana, especialista en la pista i la carretera. Ha guanyat diferents medalles en els campionats asiàtics i ha participat en dues edicions dels Jocs Olímpics.

## Palmarès

* 2015
** Campiona del món júnior en 500 metres contrarellotge
** Campiona del món júnior en Velocitat
** Campiona d'Àsia en Velocitat per equips
* 2017
** Campiona d'Àsia en Velocitat per equips

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
# Sari Saarelainen

Sari Saarelainen (1 de març de 1981) és una ciclista finlandesa professional des del 1999. Ha guanyat dos cops el campionat nacional en contrarellotge.

## Palmarès

* 2001
** Campiona de Finlàndia en contrarellotge
* 2013
** Campiona de Finlàndia en contrarellotge
** 1a a la NEA i vencedora d'una etapa
* 2014
** 1a a la NEA i vencedora de 4 etapes
* 2015
** 1a al Tour del Charente Marítim
* 2016
** Vencedora d'una etapa a la NEA

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Biserka Višnjić

Biserka Višnjić (Trogir, 10 d'octubre de 1953) fou una jugadora d'handbol croata que va competir sota bandera de Iugoslàvia durant les dècades de 1970 i 1980.
El 1980 va prendre part en els Jocs Olímpics de Moscou, on guanyà la medalla de plata en la competició d'handbol. Quatre anys més tard, als Jocs de Los Angeles, guanyà la medalla d'or en la mateixa competició. En el seu palmarès també destaca una medalla de bronze al Campionat del món d'handbol de 1982.

## Referències

* ↑ «Biserka Višnjić Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 15 de desembre 2012. [Consulta: 3 novembre 2019].
* ↑ Women Handball World Championship 1982 in Hungary - 02-12.12 Champion Soviet Union a todor66.com
# Monique Drilhon

Monique Drilhon (Bordeus, 16 de desembre de 1922 - Gradinhan, 11 de desembre de 2019), de casada Dubreuilh va ser una atleta francesa especialista en curses de velocitat, que va competir durant la 1940.
En el seu palmarès destaca una medalla de plata en els relleus 4×100 metres del Campionat d'Europa d'atletisme de 1946, a Oslo. Va ser campiona francesa en 100 metres i 200 metres el 1943. Va millorar en dues ocasions el rècord francès del 4x100 metres.

## Millors marques

* 100 metres. 12.9" (1946)
* 200 metres. 26.0" (1946)

## Referències

* ↑ «Monique Dubreuilh, décès d'une sprinteuse» (en francès). Arxivat de l'original el 2020-02-17. [Consulta: 27 abril 2020].
* ↑ «matchID - moteur de recherche des personnes décédées». [Consulta: 27 abril 2020].
* 1 2 Dupuy, Gérard. «DICTIONNAIRE DE L'ATHLÉTISME FRANÇAIS. FEMININES (Abderrhamane à Duvivier)». cdm.athle.com. Arxivat de l'original el 30 de desembre 2019. [Consulta: 26 abril 2020].
* ↑ Waśko, Janusz (1953-). Athletics national records evolution 1912-2012 : golden century of IAAF records. GreenArt Jacek Kardasz, 2013, p. 360. ISBN 978-83-62033-30-0.
* ↑ Fitxa a trackfield.brinkster.net
# Hong-jin Na

Hong-jin Na (en hangul, 나홍진, Na Hong-jin, 1974) és un director de cinema i guionista sud-coreà.
Es caracteritza per desenvolupar històries de cinema negre amb personatges predestinats fatalment en un món on no hi ha futur per a ningú i la naturalesa de l'ésser humà és essencialment malvada.

## Filmografia

* 2010 — Hwanghae (The Yellow Sea)
* 2008 — Chugyeogja (The Chaser)
* 2016 — Gokseong (The Wailing)

## Premis

* PaekSang Arts Award: Gran Premi de Cinema
* PaekSang Arts Award al Millor Director Debutant de Cinema

## Nominacions

* Asian Film Award al Millor Director
* Asian Film Award al Millor Guionista

## Referències

* ↑ Hong-jin Na a Internet Movie Database (anglès)
# Geoffrey Gilmore

Geoffrey Gilmore (Nova York, 28 de novembre de 1950) és el director del Festival de Cinema de Tribeca i membre del professorat del programa de productors de la UCLA.

## Carrera professional

Director creatiu de Tribeca Enterprises, una empresa de Nova York que inclou el Festival de Cinema de Tribeca, els Tribeca Cinemas i el Festival de Cinema de Tribeca. S'incorpora a Tribeca després d'haver estat 19 anys com a director del Festival de Cinema de Sundance, on va ser responsable de la selecció de pel·lícules a totes les seccions del Festival, així com de la gestió del Festival i la direcció artística general.
Gilmore presenta i acull regularment una sèrie de seminaris i conferències sobre realització i distribució de cinema independent en llocs internacionals com Mèxic, Argentina, Japó, Xina, Israel, Brasil, Espanya, Alemanya, Canadà i França. Gilmore és membre del professorat de l'UCLA School of Theatre, Film and Television, on imparteix classes al Programa de productors. També és professor distingit a The Film School de la Universitat Estatal de Florida, on ensenya tendències i pràctiques empresarials de la indústria cinematogràfica. Anualment imparteix una classe magistral especial per a l'Acadèmia de Cinema de Baden-Württemberg, Alemanya, i la La Fémis, França.
Gilmore ha format part de nombrosos jurats internacionals de cinema, inclosos els del Festival de Cinema de Sarajevo, el Festival de Cinema de Locarno, el Festival Internacional de Cinema de Berlín, el Festival de Cinema de Moscou, el Festival de Cinema de Xangai, el Festival Internacional de Cinema de Jerusalem i en comitès que van des de la National Endowment for the Arts al Consell de les Arts de Califòrnia. Durant 15 anys, Gilmore va ser cap del Departament de Programació de l'Arxiu de Cinema i Televisió de la UCLA.
Gilmore té un màster en crítica cinematogràfica i ha escrit molt sobre l'escena del cinema independent nord-americà. Ha aparegut en nombrosos programes de cable i de ràdio, i ha estat membre de la junta del Independent Feature Project i del Comitè dels Premis Independent Spirit.
L'any 2001 va ser membre del jurat del 23è Festival Internacional de Cinema de Moscou.

## Vida personal

La parella de Gilmore és Julie le Brocquy, una cineasta.

## Referències

* ↑ Dance Man, DGA Quarterly, spring 2006
* ↑ Geoff Gilmore se pasa a Tribeca, e-cartelera, 18 de febrer de 2009
* ↑ «23rd Moscow International Film Festival (2001)». MIFF. Arxivat de l'original el 2013-03-28. [Consulta: 29 març 2013].
* ↑ Hayes, Dade. «Geoff Gilmore joins Tribeca» (en anglès americà). Variety, 17-02-2009. [Consulta: 6 setembre 2021].

## Enllaços externs

* Faculty Biography
# Túpac Hualpa

Toparpa o Túpac Hualpa va ser un inca nomenat per Francisco Pizarro per succeir Atahualpa i no pertorbar els interessos espanyols a la zona (fins i tot lluïa la bandera de Castella en el seu mascaipacha o corona).

## Origen

Poc se sap de Túpac Hualpa (el nom que els espanyols pronunciaven incorrectament com "Toparpa"). Era un dels més de 500 fills de Huayna Cápac, germà de Huascar i Atahualpa. Havia estat partidari de Huascar. Quan el van nomenar successor de Atahualpa va acceptar servir al rei d'Espanya.

## Proclamació de Toparpa

Després de la mort de l'inca Atahualpa, cap de la maquinària imperial, tot es va desorganitzar. Davant el desordre regnant, Almagro i Pizarro van cenyir la mascaipacha a un germà menor d'Atahualpa, Túpac Hualpa, revelant així un gran encert polític. Va ser coronat amb el nom de Toparpa, primer inca de la conquesta
Toparpa va ordenar als seus súbdits que es dediquessin de ple a l'extracció de metalls preciosos, atenent els desitjos de Pizarro i els seus.

## Ruta dels Andes

En companyia de l'inca, del general Calcuchimac (que estava encadenat), i amb més de 500 soldats castellans, el 6 de setembre del 1533, els conqueridors es van dirigir pel camí imperial de la serra de Cajamarca cap a Cuzco. Van viatjar les primeres jornades sense que els natius fessin la menor resistència. Pizarro i els seus homes eren considerats com a salvadors del govern usurpador d'Atahualpa.

## Mort

Toparpa, davant les creixents exigències espanyoles, es va posar en contra de Pizarro, i va morir al cap de poc per enverinament. Chalcuchimac va ser culpat de la seva mort per Pizarro, sent condemnat i sentenciat a mort.

## Referències

* ↑ Victor Angles Vargas, Història del Cusco inca, pàg. 124
* ↑ Waldemar Espinoza, Destrucció de l'imperi dels inques, pàg. 92
* ↑ Juliol R. Villanueva Sotomayor, El Perú en els temps moderns, pàg. 42
* ↑ Waldemar Espinoza, Destrucció de l'imperi dels inques, pàg. 92 Chalcuchimac l'hagués matat per ser Huascarista (Ja que era fidel partidari de Atahualpa).