OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Martí el Jove

Martí I de Sicília o Martí d'Aragó i de Luna, conegut com a Martí el Jove (Perpinyà, Principat de Catalunya, 1376 - Càller, Regne de Sardenya 1409), fou infant d'Aragó (1374-1409) i rei de Sicília (1390-1409).

## Orígens familiars

Fou el primer dels quatre fills del rei d'Aragó Martí l'Humà amb la seua primera esposa, Maria de Luna, filla i hereva del comte de Luna, i l'únic que superà la infantesa. Fou net per línia paterna de Pere el Cerimoniós i Elionor de Sicília, així com nebot del també rei Joan el Caçador.

## Núpcies

El febrer de 1392 es casà amb la reina Maria de Sicília, a qui li retornà el Regne de Sicília recuperant-lo mitjançant la força militar contra Andrea Chiaramonte, que es va revoltar a Palerm. Aprofitant el complicat moment polític hi van haver diversos actes antijueus el 1392, que el rei Martí va esmorteir amb la butlla Sicut Judaeis, del papa Martí IV (1281).
Hi regnà conjuntament amb la seua muller fins a la seua mort, el 1402. Morta Maria, rebutjà el Tractat de 1372 signat per l'anterior rei, Frederic el Senzill, i governà ell tot sol. D'aquest matrimoni en tingueren un fill:
* l'infant Pere de Sicília (1394-1400)
Martí el Jove es maridà en segones noces amb Blanca I de Navarra, hereva de la família Evreux i futura reina de Navarra. El casament es realitzà per poders el 21 de maig del 1402 i en persona a la catedral de Càller el 26 de desembre del mateix any. D'aquest casament en nasqué un fill:
* l'infant Martí d'Aragó (1403-1407)

## Descendència

Cap dels fills d'aquests dos matrimonis sobrevisqué la infantesa, i l'únic que deixà fou dos fills il·legítims, Frederic de Luna i Violant d'Aragó i de Guzmán. Martí l'Humà intentà nomenar el seu net il·legítim Frederic com a successor de la Corona d'Aragó, però va morir el dia abans de l'estipulat per al nomenament. Quan Frederic presentà la seva proposta el 1412, fou rebutjada pels compromissaris de Casp.

## Mort

Martí el Jove dirigí les tropes de conquesta de Sardenya, i el 1409 vencé definitivament les autoritats d'Arborea en la batalla de Sanluri, tot just abans de la seua mort per malaltia a la ciutat sarda de Càller, a la catedral de la qual es troba la seua tomba.

### La Bella de Seddori

La llegenda diu que, a la mort de Martí el Jove, va contribuir —a més de la malària— també una bella jove de la vila fortificada de Seddori, com a venjança per la massacre dels habitants i dels soldats d'Arborea que s'havien refugiat al castell. Segons la llegenda, Martí I va quedar afeblit i extenuat arran de les atencions luxurioses de la jove, de qui s'havia enamorat bojament.

## Referències

* ↑ Nef, Anneliese. A Companion to Medieval Palermo (en anglès). Brill, 2013, p. 342. ISBN 9004252533.
* ↑ Simonsohn, Shlomo. Between Scylla and Charybdis: The Jews in Sicily (en anglès). Brill, 2011, p. 102. ISBN 900419245X.
* ↑ Casula, Francesco Cesare. Breve storia di Sardegna (en italià). Sàsser: Carlo Delfino, 1994, p. 205. ISBN 88-7138-065-7.
* ↑ Manno, Giuseppe. Storia di Sardegna (en italià). Vol. III. Nùgoro: Ilisso, 1996, p. 165. ISBN 978-88-85098-47-3.
# Hur Jae

Hur Jae (en hangul: 허재; hanja: 許載; romanització: Heo Jae) (Chuncheon, Corea del Sud, 1965), és un jugador dè bàsquet sud-coreà, ja retirat, conegut per la seva participació en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1988. Actualment exerceix d'entrenador.

## Biografia

Va néixer el 28 de setembre de 1965 a la ciutat de Chuncheon, població situada a la provçíncia de Gangwon-do.

## Carrera esportiva

L'any 1988 entrà a formar part del planter del club de bàsquet Kia Motors, amb el qual aconseguí el campionat nacional de forma consecutiva entre els anys 1988 i 1993, i entre els anys 1995 i 1996. Es retirà l'any 2004 i ostenta el rècord de punts aconseguit per un jugador al Campionat del Món de bàsquet masculí, quan l'any 1990 aconseguí anotar 60 punts davant la selecció d'Egipte.
Participà, als 22 anys, als Jocs Olímpics d'Estiu de 1988 celebrats a Seül (Corea del Sud), on aconseguí finalitzar en novena posició en la competició de bàsquet masculina. Així mateix, en aquests Jocs, fou l'encarregat de realitzar el jurament olímpic per part dels atletes en la cerimònia inaugural del Jocs, un fet que feu conjuntament amb la jugadora d'handbol Shon Mi-Na. Posteriorment participà en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1996 realitzats a Atlanta (Estats Units), on finalitzà dotzè.
En retirar-se de la competició activa va esdevenir entrenador de l'equip Jeonju KCC Egis i posteriorment de la selecció nacional de Corea del Sud.

## Enllaços externs

* (anglès) fiba.com - Hur Jae
# Capricho árabe

Capricho árabe (en català, capritx àrab) és una serenata per a guitarra clàssica escrita pel compositor i guitarrista vila-realenc Francesc Tàrrega en 1892. Va ser dedicada pel seu autor a Tomás Bretón. L'obra ha sigut interpretada i enregistrada en incomptables ocasions per la major part dels guitarristes clàssics com Andrés Segovia o Narciso Yepes. A vegades es va anomenar com Serenata árabe o Capricho morisco. Ha sigut també escrita per a altres instruments, com violí o piano; per a aquest últim obra de Manuel Burgés. El violista italià Marco Misciagna ha arreglat i publicat aquesta peça per a viola sola, interpretant-la als seus concerts. També va ser instrumentat per a rondalla, banda de música i orquestra.
El dia 19 de desembre de 1915, durant el soterrament de Tàrrega a Castelló de la Plana, tres bandes de música es van situar al voltant del fèretre del compositor i van interpretar solemnement el Capricho árabe.

## Referències

* ↑ «Viola Virtuosa II Tárrega, De Falla, Sagreras Vier Solo Transkriptionen aus Spanien».
* ↑ «Los restos de Tárrega». La Vanguardia, 20-12-1915, pàg. 8.

## Enllaços externs

* Capricho árabe, Francisco Herrera. Guitarra.artepulsado.com (publicat prèviament a la revista Mainhardt en 1999)

## Enllaços externs

* Interpretació de Capricho árabe per Andrés Segovia
# Megaloníquids

Els megaloníquids (Megalonychidae) són una família extinta de xenartres descrita per Johann Karl Wilhelm Illiger (1775-1813) el 1811. Anteriorment es consideraven un tàxon vivent perquè incloïen els peresosos didàctils (Choloepus), però un estudi del 2019 classificà aquests últims en la seva pròpia família, Choloepodidae, i deixà els megaloníquids sense representants vivents.

## Referències

* ↑ Delsuc et al., 2019, p. 2.036.

## Bibliografia

* Delsuc, F.; Kuch, M.; Gibb, G. C.; Karpinski, E.; Hackenberger, D.; Szpak, P.; Martínez, J. G.; Mead, J. I.; McDonald, H. G.; MacPhee, R. D. E.; Billet, G.; Hautier, L.; Poinar, H. N. «Ancient Mitogenomes Reveal the Evolutionary History and Biogeography of Sloths» (en anglès). Current Biology, 29, 12, 2019, pàg. 2.031-2.042. DOI: 10.1016/j.cub.2019.05.043.
# Quetiapina

La quetiapina és un antipsicòtic atípic que s'utilitza per tractar l'esquizofrènia, el trastorn bipolar i la depressió major. Tot i que s'utilitza àmpliament com a ajuda per dormir a causa del seu efecte sedant, els beneficis d'aquest ús no semblen en general superar els efectes secundaris. Es pren per via oral.
Els efectes secundaris comuns inclouen somnolència, restrenyiment, augment de pes i boca seca. Altres efectes secundaris inclouen pressió arterial baixa en posar-se dret, convulsions, erecció prolongada, sucre en la sang elevat, discinèsia tardana i síndrome neurolèptica maligna. En persones grans amb demència, el seu ús augmenta el risc de mort. L'ús durant el tercer trimestre de l'embaràs pot provocar un trastorn del moviment en el nadó durant un temps després del naixement. Es creu que la quetiapina funciona bloquejant diversos receptors de dopamina i serotonina.
La quetiapina es va desenvolupar el 1985 i es va aprovar per a ús mèdic als Estats Units el 1997. Està comercialitzada a Espanya com a EFG, Seroquel, Psicotric, Atrolak, Rocoz, Qudix, Quentiax.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Quetiapine Fumarate». The American Society of Health-System Pharmacists. Arxivat de l'original el 29 agost 2017.
* ↑ «Second-generation antipsychotics for major depressive disorder and dysthymia». The Cochrane Database of Systematic Reviews, 12, 12-2010, pàg. CD008121. DOI: 10.1002/14651858.CD008121.pub2. PMID: 21154393.
* ↑ «Quetiapine for insomnia: A review of the literature». American Journal of Health-System Pharmacy, 71, 5, 3-2014, pàg. 394–402. Arxivat de l'original el 19 febrer 2020. DOI: 10.2146/ajhp130221. PMID: 24534594.
* ↑ «Quetiapine in the treatment of schizophrenia and related disorders». Neuropsychiatric Disease and Treatment, 3, 2, 4-2007, pàg. 219–35. DOI: 10.2147/nedt.2007.3.2.219. PMC: 2654633. PMID: 19300555.
* ↑ «Centro de Información online de Medicamentos de la AEMPS - CIMA». Madrid: AEMPS. Ministerio de Sanidad, Servicios Sociales e Igualdad, 2022.
# Guerra de Broma

La Guerra de Broma és un període de l'inici de la Segona Guerra Mundial, immediatament posterior a la declaració de guerra contra Alemanya, que estigué marcat per la manca d'operacions a gran escala en el front occidental. Fou anomenada també Twillight War (per Winston Churchill), Bore War ('guerra avorrida', un joc de paraules amb les Guerres Bòer), Sitzkrieg ('guerra asseguda', un joc de paraules amb la Blitzkrieg) o drôle de guerre (en francès, 'guerra divertida o curiosa'). El terme Phoney War ('guerra falsa') fou utilitzat per primer cop pel senador estatunidenc William Borah.

## Antecedents

El dia 3 de setembre de 1939, Gran Bretanya i França van declarar la guerra a Alemanya a causa de la invasió de Polònia.

## Guerra de Broma

Després de la caiguda de Polònia i durant tot l'hivern de 1939-1940, Gran Bretanya, França i els altres països aliats van continuar en guerra amb Alemanya, però no es van registrar combats importants en el front occidental, excepte algunes escaramusses en la frontera francoalemanya fins a la batalla de França.
L'única activitat en va ser l'inici de la Segona Batalla de l'Atlàntic. La intenció de Hitler era atacar immediatament en el front occidental, però els seus comandants van recomanar retardar la invasió, mitjançant els neutrals Països Baixos per evitar la línia Maginot i el cru hivern que es preveia, i aprofitar per a analitzar els resultats de les accions de combat durant la campanya de Polònia. Des del nord de França, es prepararien les bases per a la futura invasió del Regne Unit.
Els aliats també preveien la invasió a través dels Països Baixos, i van concentrar les tropes franceses i angleses al voltant dels rius Mosa, Dijle i el canal Albert, però mal proveïts de comandament i comunicacions, cosa que al final els duria a la derrota.
El dia 10 de gener de 1940, Hitler va donar l'ordre d'atacar en menys d'una setmana, però un avió que duia els plans per a la invasió va haver d'aterrar a Bèlgica, i tot i que l'oficial de la Luftwaffe i el pilot van cremar l'avió, es va decidir no arriscar l'operació i posposar-la fins a la primavera, i centrar-se en la invasió de Noruega.

## Referències

* 1 2 Chandler, Malcolm. Britain in the Age of Total War, 1939-45 (en anglès). Heinemann, 2002, p. 7. ISBN 0435327305.

## Bibliografia

* World war II. H.P Willmott, Robin Cross, Charles Messenger. New York, DK Publishing (2004), en anglès.
Segona Guerra Mundial :
Europa Occidental  · Europa Oriental  · Àfrica  · Mediterrània  · Àsia i el Pacífic  · Atlàntic :
Participants :
Cronologia de la Segona Guerra Mundial :
Aspectes :
Categoria  ·  llibres de text  ·  dites  ·  texts  ·  arxius  ·  notícies :
# Marxa Radetzky

La Marxa Radetzky és una composició orquestral de Johann Strauss (pare), escrita l'any 1848. Va ser composta en honor del mariscal de camp austríac comte Joseph Radetzky, que en una sèrie de victòries, va salvar el poder militar d'Àustria al nord d'Itàlia durant la revolució de 1848-49.
La marxa va aconseguir gran popularitat com a expressió del nacionalisme austríac. Però quan després d'un temps Radetzky va prendre part a la repressió del moviment revolucionari a Àustria, la marxa va arribar a ser considerada com un símbol reaccionari.
Actualment, la Marxa Radetzky deu la seva popularitat a què és la peça que clou el Concert d'Any Nou de la Filharmònica de Viena. Durant aquesta última obra, l'audiència aplaudeix al compàs i el director torna per dirigir el públic en lloc de fer-ho a l'orquestra.
Com a dada anecdòtica, a la pel·lícula El Coronel Redl, del director hongarès István Szabó, s'escolta aquesta marxa en els crèdits inicials i finals, clara referència a l'exèrcit austrohongarès, institució a la qual va pertànyer Alfred Redl. Aquesta obra va donar títol igualment a la novel·la de Joseph Roth, La Marxa Radetzky, sobre el declivi de l'Imperi Austrohongarès.

## Referències

* ↑ Togores, Luis E. «La historia de la 'Marcha Radetzky': la última pieza imperialista del Concierto de Año Nuevo que ideó Goebbels» (en castellà). eldebate.com, 30-12-2021. [Consulta: 1r gener 2023].
* ↑ Hobson, Christopher Z. «The Radetzky March». Prairie Schooner, 62, 1, 1988, pàg. 24–26. ISSN: 0032-6682.
* ↑ Cunningham, John. The Cinema of István Szabó: Visions of Europe (en anglès). Columbia University Press, 2014-09-23, p. 68. ISBN 978-0-231-85070-4.
* ↑ Christensen, Peter «Szabó's Colonel Redl and the Habsburg Myth». CLCWeb: Comparative Literature and Culture, 8, 1, 01-03-2006. DOI: 10.7771/1481-4374.1296. ISSN: 1481-4374.
* ↑ Colin Fewster, J. «“Es ist eine Lüge!” Habsburg Potemkin Villages in Joseph Roth's Radetzkymarsch». Seminar: A Journal of Germanic Studies, 43, 3, 01-09-2007, pàg. 318–336. DOI: 10.3138/seminar.43.3.318. ISSN: 0037-1939.
# Al-Muthanna ibn Hàritha

Al-Muthanna ibn Hàritha aix-Xaybaní al-Bakrí (àrab: المثنى بن حارثة الشيباني البكري, al-Muṯannà b. Ḥāriṯa ax-Xaybānī al-Bakrī) fou un cap tribal àrab i heroi de l'inici de l'expansió musulmana a l'Iraq. Pertanyia a la tribu Banu Xayban, del grup Bakr ibn Wàïl, que al segles vi i vii vivia a la part oriental del desert del sud de l'Iraq. Va participar en els conflictes amb els perses, inclosa la famosa batalla de Dhu Kar (vers 611).

## Biografia

No se sap quan es va fer musulmà, ni les primeres accions que va fer contra els sassànides sota encàrrec suposadament del mateix Mahoma, però probablement pel seu compte, ja que no era conegut del califa Abu-Bakr as-Siddiq quan aquest va tenir notícies de les primeres ràtzies. Ja s'havia fet musulmà quan el primer exèrcit musulmà enviat des de Medina va arribar a l'Iraq manat per Khàlid ibn al-Walid, la primavera del 633, car abans és esmentat com un dels enviats a evitar la fugida del rebel al-Hútam ibn Dubaya, cap de la ridda a Bahrayn.
Va servir com a comandant de segon nivell sota Khàlid. Quan aquest va anar a Síria la primavera del 634, va deixar el comandament de les forces que van quedar a l'Iraq a al-Muthanna. En assabentar-se que els perses enviaven tropes en contra d'ell, hauria demanat a Abu-Bakr reforços per lluitar-hi en contra. El califa Úmar ibn al-Khattab va enviar-li Abu-Ubayd ath-Thaqafí, que va esdevenir el nou comandant en cap a l'Iraq. El nou exèrcit fou destruït pels perses a la batalla del Pont en una data incerta cap al 634 o 635, en la qual hauria protegit la rereguarda i hauria permès als musulmans derrotats retirar-se en bon orde.
Després va mantenir el comandament i va fer algunes incursions a Sawad, és a dir a l'Iraq, segurament amb el suport d'un grup de reforç manat per Jarir ibn Abd-Al·lah al-Bajalí que el califa li hauria enviat, tot i que podria ser que no comptés amb el seu ajut.
Va morir uns mesos després d'aquestes campanyes, el 636. Es diu que fou a causa de ferides rebudes en la batalla del Pont. La mort fou poc abans de l'arribada a l'Iraq del gran exèrcit musulmà que, sota la direcció de Sad ibn Abi-Waqqàs, conqueriria tota la regió.

## Llegat

La seva figura fou utilitzada pel nacionalisme iraquià i el seu nom donat a institucions i monuments. Entre els més importants, el club nacionalista iraquià anterior a la II Guerra Mundial anomenat Nadi l-Muthanna, ‘Club d'al-Muthanna’.

## Bibliografia

* M. G. Morony, Iraq after the Muslim conquest, Princeton, 1984
# Àcid de Mead

L'àcid de Mead, de nom sistemàtic àcid (5Z,8Z,11Z)-eicosa-5,8,11-trienoic, és un àcid carboxílic poliinsaturat de cadena lineal amb vint àtoms de carboni, la qual fórmula molecular és ${\ce {C20H34O2}}$. En bioquímica és considerat un àcid gras ω-9, ja que té un doble enllaç C=C situat entre el carboni 9 i el 10 començant per l'extrem oposat al grup carboxil, i se simbolitza per C20:3n-9. També té altres dos enllaços dobles, en disposició cis que el primer.
A temperatura ambient és un líquid d'aspecte oliós que bull a 78,0-80,0 °C amb un índex de refracció a 20 °C d'1,49. És soluble en disulfur de carboni, heptà i metanol.
Pren el nom de James F. Mead (1916-1987), bioquímic estatunidenc de la UCLA, que l'identificà per primera vegada el 1956. En animals, es pot produir de nou a partir d'àcid oleic. Els enzims que catalitzen la conversió d'àcid oleic (18:1 ω-9), àcid linoleic (18:2 ω-6) i àcid alfa-linolènic (18:2 ω-3) a àcids eicosanoics ω-9, ω-6 i ω-3 són iguals, però les famílies ω-6 i ω-3 tenen una major afinitat que els ω-9; des d'un punt de vista bioquímic això és una inhibició competitiva. En el cas dèficit d'àcids grassos essencials, s'inhibeix aquest inhibició competitiva per manca de precursors dels àcids ω-3 i ω-6 i els enzims de desaturació/elongació formen més quantitat de l'àcid de Mead, un ω-9. El denominat quocient triè-tetraè o índex de Holman fa referència a la proporció d'àcid de Mead (20:3 n-9) i àcid araquidònic (20:4 n-6) i normalment és inferior a 0,2. Si se supera aquest valor, juntament amb d'altres indicis, hom pot sospitar la carència de consum d'àcids grassos essencials. Hom el troba als olis de peix, al fetge i a les glàndules suprarenals d'animals terrestres i en el cervell.
És un precursor en la biosíntesi de prostaglandines, tromboxans i leucotriens (els eicosanoides que formen la "cascada araquidònica"). Els ronyons de rates deficients d'àcids grassos essencials són menys immunogènics quan es trasplanten i es creu que els metabòlits de l'àcid eicosatrienoic tenen un paper important a l'hora d'alterar l'estat immunològic d'aquests òrgans. La investigació ha demostrat que aquest compost té efectes immunomoduladors i antiinflamatoris.

## Referències

* 1 2 «Mead Acid (20:3, n-9) | CAS 20590-32-3» (en anglès). Arxivat de l'original el 2017-09-23. [Consulta: 10 abril 2018].
* 1 2 «LipidBank - Fatty acid(DFA0196)». Arxivat de l'original el 2018-04-10. [Consulta: 10 abril 2018].
* ↑ Mead, J. F.; Slaton, W. H. «Metabolism of essential fatty acids. III. Isolation of 5,8,11-eicosatrienoic acid from fat-deficient rats». The Journal of Biological Chemistry, 219, 2, 4-1956, pàg. 705–709. ISSN: 0021-9258. PMID: 13319291.
* ↑ «Mead acid: structure, properties, synthesis» (en anglès). Tuscany Diet.
* ↑ Mattox, Kenneth L. SABISTON. Tratado de Cirugía. Fundamentos biológicos de la práctica quirúrgica moderna + Expert Consult + Premium Edition: Fundamentos biológicos de la práctica quirúrgica moderna (en anglès). Elsevier España, 2009-03-08. ISBN 9788490224182.
# Massils

Els massils (llatí: Massyli, també anomenats mesulis) eren una tribu númida, la més important de les tribus occidentals del país dels númides, que ocupava l'oest de la moderna Algèria i les muntanyes de la Cabília. Va ser la base del regne conegut com a Regne de Numídia Occidental (realment regne dels massils) i del regne unificat de Numídia. El seu rei més important va ser Masinissa I que va unificar massils i massesils el 201 aC. Estava constituït com una federació de petites tribus que es van agrupar al segle iv aC.
Els seus veïns eren el regne dels massesils, a l'oest i l'Imperi cartaginès, a l'est, del que la confederació massil n'era una espècie de protectorat, ja que els va dominar a través de maniobres diplomàtiques amb les quals fomentava la divisió de les tribus. Zama Regia i Dougga van ser les seves ciutats més notables.

## A la Segona Guerra Púnica

Els massils, que tenien una cavalleria excepcional, es van aliar amb Cartago a la Segona Guerra Púnica, que va començar el 218 aC. Els massils van tenir un paper determinant a Hispània i Italià. El 206 aC Massinissa I va desertar i es va aliar amb els romans. Amb la derrota dels cartaginesos a la batalla de Zama el 202 aC, el territori dels massils i dels massesils es va fusionar en un sol regne que va ser governat per aquest sobirà fins a la seva mort, l'any 148 aC.

## Referències

* 1 2 3 Bagnall, Nigel. The Punic Wars (en anglès). Nova York: Thomas Dunne Books, 2005, p. 270. ISBN 0-3123-4214-4.
* ↑ Polibi. Historias de Polibio. Madrid: Gredos, 1997, p. 3:33:15. ISBN 978-84-249-1841-5.
* ↑ Titus Livi. Gistòria de Roma des de la seva fundació. 1997a ed.. Gredos, p. 28.35. ISBN 978-84-249-1428-8.
* ↑ Livio, Historia de Roma desde su fundación, 30.44.
* ↑ Bagnall, The Punic Wars, pág. 298
# Arc de Caracal·la (Djémila)

L'arc de Caracal·la és un arc de triomf romà de principis del s. III, situat al jaciment arqueològic de la ciutat de Djémila (també anomenada Cuicul) a Algèria. L'estructura, d'un sol arc es construí en el camí que portava a Sitifis i esdevingué l'entrada al fòrum sever de la ciutat.

## Història

L'arc s'erigí l'any 216 en honor de l'emperador Caracal·la, de la seua mare Júlia Domna i de son pare mort Septimi Sever.
El 1839, el príncep Ferran Felip d'Orleans veié l'arc durant una expedició i volgué transportar-lo a París, on pretenia erigir-lo amb la inscripció "L'exèrcit d'Àfrica, per a França". Després de la seua mort el 1842, el projecte, que estava a punt d'executar-se, fou abandonat.
L'arc, al costat de la resta del jaciment arqueològic de Djémila, forma part de llista de Patrimoni de la Humanitat de la Unesco des de 1982.

## Descripció

La construcció, d'un sol arc, té una altura de 12,5 m, un ample d'11,6 m i una profunditat de 3,9 m. A banda i banda de l'arc, als pilons, hi ha nínxols, cadascú emmarcat per un parell de columnes de fust llis sobre pedestals, rematades per capitells corintis, separades de la paret i col·locades per parelles sobre un mateix pedestal. Cada parell de columnes sosté un entaulament format per diverses cornises, coronat per un petit edicle amb frontó que s'alça fins a l'àtic. Els angles de les dues parets laterals estan emmarcats per pilastres amb decoració d'acant a la part superior.
L'arc de l'obertura és fet amb dovelles i el conjunt es delimita amb cornises.
A la part superior de l'àtic encara s'observen tres bases que originàriament sostenien estàtues dels membres de la família imperial.

## Referències

* ↑ Djémila en la pàgina de la Unesco.

## Bibliografia

* Pietro Romanelli, "Gemila" en l'Enciclopèdia dell'art antica (1960) Text en línia.
* Paul Fevrier, "Notes sur le développement urbain en Afrique du Nord. Les exemples comparés de Djemila et de Sétif", en Cahiers d'archéologie, 14, 1964, p. 9.
* Silvio De Maria, "Arc onorario i trionfale" en Enciclopèdia dell'art antica. II supplemento (1994).
# Ji Yong-ju

Ji Yong-ju (coreà: 지용주) (Wonju, 19 de desembre de 1948 - Wonju, 25 d'agost de 1985) fou un boxejador sud-coreà que va competir durant la dècada de 1970.
El 1968 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Ciutat de Mèxic, on guanyà la medalla de plata en la categoria del pes minimosca del programa de boxa, en perdre la final contra el veneçolà Francisco Rodríguez. En el seu palmarès també destaca una medalla d'or als Jocs Asiàtics de 1970. No aconseguí classificar-se per disputar els Jocs de 1972. Una vegada retirat fou entrenador de la selecció nacional durant un breu període.
L'agost de 1985 va ser apunyalat durant una baralla amb un veí, morint cinc dies després a conseqüència de les ferides.

## Referències

* 1 2 3 4 «Olympedia – Ji Yong-Ju». [Consulta: 23 març 2023].