OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mirta Aguirre Carreras

Mirta Aguirre Carreras (l'Havana, 18 d'octubre de 1912 - 8 d'agost de 1980) va ser una escriptora, periodista i militant política cubana.
Des de la seva joventut va combinar els estudis amb la militància política. Es gradua en Dret i passa a treballar com a professora universitària a Cuba. Milita en diverses agrupacions comunistes i feministes, i a causa de la seva oposició al govern de Gerardo Machado s'hagué d'exiliar a Mèxic uns anys.
En tornar al país col·labora i dirigeix nombroses publicacions, arribant a signar varis milers d'articles, alguns d'ells premiats. Regularment publicava per la revista mensual Mujeres Cubanas.
Alguns poemes seus van ser inclosos a l'antologia de poesia cubana realitzada per Juan Ramón Jiménez el 1936.
Va seguir formant part de diferents agrupacions de tendències marxistes i feministes. Així doncs, militava en el Partit Comunista de Cuba (des del 1932), en el Frente Nacional Antifacista, o la Sociedad Amigos de la URSS. Assisteix a diferents congressos a l'estranger, com la Conferència Cultural i Científica per la Pau Mundial (Nova York, 1949) o el Congrés Mundial de Partidaris per la Pau (París, 1949).
Mirta Aguirre va ser professora a la Universitat de l'Havana. De la seva àmplia obra assagística en destaca Del encausto a la sangre: Sor Juana Inés de la Cruz. També va escriure destacades poesies per a nens, algunes de les quals han estat musicalitzades.
Es considerada una de les escriptores i acadèmiques més destacades de l'etapa post-revolucionària de l'illa caribenya.

## Obres

* Presencia interior, 1938
* Influencia de la mujer en Iberoamerica, 1948, guanyador dels Jocs Florals Iberoamericans
* Juegos y otros poema, 1974
* Ayer de hoy, 1980

## Referències

* 1 2 3 Deivis, Catherine. A place in the sun?: women writers in twentieth-century Cuba. Zed Books, 1997, p. 22-26.

## Bibliografia

* 12.000 minibiografías (en castellà). América, S.A., 1991, p. 18. ISBN 0944499767.
* Suquet, Mirta. «Mirta Aguirre» (en castellà). Cuba Literaria. Arxivat de l'original el 28 abril 2019. [Consulta: 14 octubre 2020].
* Dautant, Maité «Aguirre, Mirta». The Oxford Encyclopedia of Children's Literature. Oxford University Press, 2006. ISSN: 9780195146561 [Consulta: 14 octubre 2020].
# Bernabé Cano García

Bernabé Cano García (La Nucia, ?) és un polític i metge valencià, alcalde del seu poble des de 2001.
Llicenciat en Medicina per la Universitat d'Alacant, Bernabé Cano comença en política amb només 28 anys quan accedeix al consistori de la Nucia en la legislatura 1991-1995 com a regidor del Partit Popular (PP) després que el seu pare Camilo Cano, lider del partit i alcalde de la Nucia (últim del franquisme i primer de la democràcia), morira i la llista electoral correguera en el seu favor. El 1995 Cano és triat regidor a la candidatura liderada per Diego Such i el substituirà a meitat mandat quan Such és nomenat conseller del govern de la Generalitat Valenciana d'Eduardo Zaplana.
Bernabé Cano ha guanyat totes les eleccions locals des d'aleshores esdevenint alcalde de la Nucia des de 2001 a l'actualitat. Ha estat diputat provincial la Diputació d'Alacant en dos períodes: de 2007 a 2011 i de 2015 a l'actualitat, amb responsabilitats de govern en matèria d'esport.
La gestió de Cano s'ha vist esguitada per diversos escàndols polítics. El 2007 va ser acusat de manipular el cens electoral per tal de guanyar les eleccions d'aquell any. La seua relació amb empresaris condemnats al cas Gürtel com Álvaro Pérez 'El Bigotes' han aflorat les sospites de corrupció cap a la seua persona i també va protagonitzar una polèmica quan es va descobrir que Cano havia rebut la vacuna contra la Covid-19 de manera indeguda, en el context de la pandèmia de l'any 2020.
Cano és germà de Marián Cano, empresària i política que l'any 2024 va ser nomenada consellera de la Generalitat Valenciana presidida per Carlos Mazón.

## Referències

* ↑ «Bernabé Cano, un metge especialista en operacions tèrboles» (en catalan), 19-01-2010. [Consulta: 18 novembre 2024].
* ↑ «Bernabé Cano García». [Consulta: 18 novembre 2024].
* ↑ «El PSOE asegura que el PP hinchó el censo de La Nucia en 100 personas» (en castellà), 15-05-2007. [Consulta: 18 novembre 2024].
* ↑ Pérez, Moisés. «Las sombras del 'anfitrión' de las juergas de la 'Gürtel'» (en castellà), 23-01-2016. [Consulta: 18 novembre 2024].
* ↑ «El alcalde de Mazón en La Nucía, denunciado por agredir a un menor y decirle "te voy a enterrar en un bancal"» (en castellà), 26-04-2023. [Consulta: 18 novembre 2024].
* ↑ Campoy, Borja. «Así es Marián Cano, la nueva consellera de Industria y Turismo» (en castellà), 18-11-2024. [Consulta: 18 novembre 2024].
# Hikone

Hikone és una ciutat situada a la prefectura de Shiga, al centre-oest de l'illa de Honshū, Japó. Està emplaçada a la riba est del llac biwa i a uns 320km de Tòquio i uns 55km de Nagoya i Kyoto.
Segons les dades de 2021, la població és de 113.191 habitants i una superfície de 196,87km², la qual cosa implica una densitat de 574,95 hab/km².

## Història

Hikone va ésser primerament habitat durant el període Jomon, fa aproximadament uns 10.000 anys, tal com confirmen les ruines més antigues descobertes fins ara.
La ciutat va ser primerament mencionada al Manyoshu un recull de poemaris dels segles VI i VII.
Durant l'era del shogunat de finals del segle XVI i la constant guerra civil, Hikone va ésser un punt estràtegic. Al 1600, quan el governant a Hikone, Ishida Matsunari, va ésser derrotat en la batalla de Sekigahara, el castell existent va ser destruït. Arran d'això, es construí un nou castell amb el suport del nou govern Tokugawa.

## Ciutats agermanades
### Internacional

* Ann Arbor, Estats Units, des de 1969
* Xiangtan, Xina

### Domèstic

* Takamatsu, Prefectura de Kagawa, des del 15 d'agost 1966.
* Mito, Prefectura d'Ibaraki, des del 29 d'octubre de 1968.
* Sano, Prefectura de Tochigi, des del 7 d'agost de 1969.

## Referències

* ↑ «Hikone | Japan» (en anglès). [Consulta: 28 juliol 2021].
* ↑ «毎月人口推計調査｜滋賀県ホームページ» (en japonès). [Consulta: 28 juliol 2021].
* ↑ «彦根市の歴史的風致形成の背景» (en japonès). [Consulta: 28 juliol 2021].
* ↑ «Hikone City, Shiga Prefecture». Arxivat de l'original el 2021-07-28. [Consulta: 28 juliol 2021].
* 1 2 «Profile of Hikone|彦根市» (en japonès). [Consulta: 28 juliol 2021].
* ↑ «City Gains Third "Sister" | Ann Arbor District Library». [Consulta: 28 juliol 2021].
* ↑ «Hikone City Goodwill Mission of Japan Visited Our University-Xiangtan University». [Consulta: 28 juliol 2021].
* 1 2 3 «彦根市について|彦根市» (en japonès). [Consulta: 28 juliol 2021].
# Sukhoi

Sukhoi (en rus: Cухой) és un fabricant líder d'avions militars soviètics i russos La companyia va ser fundada per Pàvel Sukhoi el 1939 sota el nom de "Oficina de Disseny Sukhoi" i des del 2009 i és coneguda com a Sukhoi Corporation, una empresa propietat del grup aeroespacial Irkut, membre del consorci OAK.

## Activitats

El negoci inclou l'oficina de disseny, que es troba a Moscou, i les instal·lacions de fabricació a Novossibirsk, a Komsomolsk na Amure, Vorónej i Irkutsk.
La gamma de productes va des d'avions acrobàtics als avions de combat. El 1996, el govern va reunir la major part dels seus avions formant Sukhoi Aviation Military Industrial Combine (Sukhoi AIMC). Paral·lelament, altres entitats, com ara la fàbrica d'Ulan Ude, la fàbrica de Tbilisi, les fàbriques de Belarús i Ucraïna, van establir un avió d'atac transnacional Sukhoi alternatiu (planejant produir, per exemple, Su-25 TM).
La majoria de les aeronaus produïdes per Sukhoi equipen o han equipat la Força Aèria de Rússia, però els avions destinats a l'exportació estan presents en molts països. Això és Armènia, Algèria, l'Índia, la Xina, l'Iraq, Polònia, la República Txeca, la República Eslovaca, Hongria, la República Democràtica Alemanya, Síria, Corea del Nord, el Vietnam, Afganistan, el Iemen, Egipte, Líbia, Iran, Angola, Etiòpia, Veneçuela i el Perú. En total més de 2.000 avions Sukhoi han estat exportats a l'estranger.

## Avions produïts
### Avions militars

* Su-2
* Su-7 Fitter i Su-7 UTI Moujik (versió UTI d'entrenament)
* Su-9 / Su-11 Fishpot i Su-9 UTI Maiden (versió UTI d'entrenament)
* Su-15 / Su-21 Flagon
* Su-17 / Su-20 / Su-22 Fitter (versió d'exportació)
* Su-23 Fitter (projecte versió naval)
* Su-24
* Su-25
* Su-26
* Su-27 (Flanker A/B) → J-11 (Xina)
* Su-29
* Su-30
* Su-31
* Su-33
* Su-34
* Su-35
* Su-37
* Su-39
* Su-47

### Avions comercials

* S-80, bimotor de capacitats STOL (mal denominat Su-80)
* Sukhoi Superjet 100 Projecte d'avió regional amb Beríev i Iliushin (desenvolupament actual per Sukhoi en solitari)

### Avions civils acrobàtics

* Su-26 monoplaça
* Su-29 biplaça Solerno's AfterBuerner
* Su-31 monoplaça
* Su-49 monoplaça

## Referències

* ↑ Siddiqi, Asif A. «Sukhoy | Russian Aerospace Engineering» (en anglès). Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 2 juliol 2023].
* 1 2 Austin, Greg; Muraviev, Alexey D. The Armed Forces of Russia in Asia (en anglès). I. B. Tauris, 2000-07-14, p. 291-292. ISBN 978-1-86064-485-6.
* ↑ Myers, Nicholas «The Russian Aerospace Force». Security Forum, 2018, pàg. 91-103.
* ↑ Tsai, Ming-yen «China's Acquisitions of Russian SU Fighters: A Great Leap Forward?». American Journal of Chinese Studies, 8, 1, 2001, pàg. 1–5. ISSN: 2166-0042.

## Enllaços externs

* www.sukhoi.org Arxivat 2020-09-17 a Wayback Machine. (rus) i (anglès)
# Emile Mazuc

Marie Joseph Émile Gaston Mazuc, conegut com a Emile Mazuc, (Pesenàs, 24 de juliol de 1832 - 27 de març de 1905) fou un poeta i gramàtic occità.
Era fill d'una família instal·lada a Pesenàs des del segle xviii (1742); va estudiar a l'escola a Pesenàs i a l'Abadia de Sorese, al Tarn; després estudià dret a Tolosa, tot i que mai exercí l'advocacia.
Es va convertir en administrador del patrimoni de la família i el 1860 va heretar el Castell de Roquelune (una casa senyorial), prop de Pesenàs. Es dedicà a engrandir el domini i al cultiu de les vinyes. Al mateix temps es dedicà a escriure i a cultivar la seva passió per l'occità. El 1899 publicà, a l'editorial Privat, una gramàtica llenguadociana basada en el dialecte de Pesenàs. Té un capítol dedicat a la pronúncia, un dedicat a les parts del discurs i un glossari. Va escriure també tota una sèrie de poemes en occità, amb el pseudònim "L'Armito de l'Aouribel" (l'ermità de l'Auribel).

## Obra

* Grammaire languedocienne : dialecte de Pézénas.Toulouse, Privat, 1899
* Lou Viache d'Eneas as Enfers, Barchalado en Lengache de Pezenas, Toulouse, 1901

## Bibliografia

* Revue trimestrielle de l'Association Les Amis de Pézenas, N°76, Mars 2016

## Referències

* ↑ Se'n van fer reprints el 1970 a Slatkine i el 1994.
* ↑ Catàleg SUDOC
* ↑ Catàleg SUDOC
# Didymoconus

Didymoconus és un gènere de petits mamífers prehistòrics pertanyents a la família Didymoconidae i l'ordre Didymoconida. Se n'han trobat restes fòssils al Kazakhstan, Mongòlia i la Xina.

## Referències

* ↑ Wang, X.; Downs, W.; Xie, J.; Xie, G «Didymoconus (Mammalia: Didymoconidae) from Lanzhou Basin, China and its stratigraphic and ecological significance» (en anglès). Journal of Vertebrate Paleontology, 21, 3, 2001, pàg. 555-564. DOI: 10.1671/0272-4634(2001)021[0555:DMDFLB]2.0.CO;2.
# Abdelouahed Belkeziz

Abdelouahed Belkeziz (àrab: عبد الواحد بلقزيز) (Marràqueix, 5 de juliol de 1939 - Rabat, 19 d'octubre de 2021)] fou un advocat, polític i diplomàtic marroquí.)
Va realitzar els seus estudis primaris al Col·legi Sidi Mohammed, a Marràqueix. Després, va continuar els seus estudis al Liceu Moulay Youssef, a Rabat, després va estudiar dret a la facultat de Dret de la Universitat Mohammed V, a Rabat. Finalment, va obtenir el seu doctorat en dret a la Universitat de Rennes, a Rennes, França.
Belkeziz va exercir diversos càrrecs en institucions educatives i legals, així com en comissions governamentals, entre 1963 i 1977. De 1977 a 1979 va exercir com a ambaixador del Marroc a Bagdad, Iraq.
Entre el 2001 i el 2004, Belkeziz va exercir com a vuitè Secretari General de l'Organització de la Cooperació Islàmica (OCI).

## Referències

* ↑ «OIC’s General Secretariat Mourns the late OIC’s Secretary-General Belkeziz» (en anglès). [Consulta: 17 octubre 2024].
# Teatre Nacional de Sarajevo

El teatre Nacional de Sarajevo (en bosnià i serbi, Narodno pozorište Sarajevo, Народно позориште Сарајево; en croat Narodno kazalište Sarajevo) és un edifici d'estil neorenaixentista que es troba al centre de la ciutat de Sarajevo, a Bòsnia i Hercegovina. Representa un exemple destacable de l'arquitectura de l'Imperi Austrohongarès, construït entre els anys 1897 i 1898 sota el disseny de l'arquitecte Karel Pařík tot i que no s'inaugurà fins al 1921, i està catalogat com a monument nacional del país.

## Història

L'acte d'inauguració oficial de la sala, el novembre de 1921, fou a càrrec de Branislav Nušić, aleshores cap del Departament d'Art del Ministeri d'Educació, amb una variada programació de música i obres dramàtiques. El 9 de novembre de 1946 va començar la l'activitat artística de l'Òpera de Sarajevo a l'edifici, amb l'estrena de l'obra del compositor txec Bedřich Smetana, La núvia venuda. El mateix any també fou fundat el Ballet de Sarajevo però la seva primera actuació es postposà fins al maig de 1950 amb la representació de La collita del compositor croat Boris Papandopulo.

## Referències

* ↑ «National Theatre, the historic building». Official Gazette of BiH. Komisija za očuvanje nacionalnih spomenika. Arxivat de l'original el 5 d’agost 2016. [Consulta: 16 juliol 2017].
* ↑ «Sarajevo National Theater». Culture. City of Sarajevo. Arxivat de l'original el 24 de setembre 2015. [Consulta: 16 juliol 2017].

## Enllaços externs

* Teatre Nacional de Sarajevo - Lloc web oficial
# Fine mrtve djevojke

Fine mrtve djevojke (també coneguda per la seva versió en anglès «Nice Dead Girls») és una pel·lícula dramàtica croata de 2002 que es va estrenar el juliol de 2002, en el Festival de Cinema de Pula. La pel·lícula ha estat nomenada una de les millors pel·lícules croates des de la independència de Croàcia. Va cridar molt l'atenció pels seus temes controvertits i provocatius.

## Referències

* ↑ Malašić Lazić, Gordana. «Pula film festival: Najbolji filmovi u posljednjih 25 godina su…» (en croat), 17-06-2016. [Consulta: 16 agost 2018].
# Superconductors de tipus I

L'interior d'un superconductor massiu no pot ser penetrat per un camp magnètic feble, un fenomen conegut com l'efecte Meissner. Quan el camp magnètic aplicat es fa massa gran, la superconductivitat es trenca. Els superconductors es poden dividir en dos tipus segons com es produeix aquesta ruptura. En els superconductors de tipus I, la superconductivitat es destrueix bruscament mitjançant una transició de fase de primer ordre quan la força del camp aplicat augmenta per sobre d'un valor crític H$_c$. Aquest tipus de superconductivitat normalment l'exhibeixen metalls purs, per exemple, l'alumini, el plom i el mercuri. L'únic aliatge conegut fins ara que presenta superconductivitat de tipus I és TaSi ₂. El superconductor covalent SiC:B, carbur de silici fortament dopat amb bor, també és de tipus I.
Segons el factor de desmagnetització, es pot obtenir un estat intermedi. Aquest estat, descrit per primera vegada per Lev Landau, és una separació de fases en dominis macroscòpics no superconductors i superconductors que formen una representació Husimi Q.
Aquest comportament és diferent dels superconductors de tipus II que presenten dos camps magnètics crítics. El primer camp crític, més baix, es produeix quan els vòrtexs de flux magnètic penetren al material, però el material roman superconductor fora d'aquests vòrtexs microscòpics. Quan la densitat del vòrtex es fa massa gran, tot el material esdevé no superconductor; això correspon al segon camp crític més alt.
La relació entre la profunditat de penetració de Londres λ i la longitud de coherència superconductora ξ determina si un superconductor és de tipus I o de tipus II. Els superconductors de tipus I són aquells amb 0 < λ/ξ < 1/√2, i els superconductors de tipus II són aquells amb λ/ξ > 1/√2.

## Referències

* ↑ U. Gottlieb; J. C. Lasjaunias; J. L. Tholence; O. Laborde; O. Thomas Phys. Rev. B, 45, 9, 1992, pàg. 4803–4806. Bibcode: 1992PhRvB..45.4803G. DOI: 10.1103/physrevb.45.4803. PMID: 10002118.
* ↑ Kriener, M; Muranaka, T; Kato, J; Ren, Z. A.; Akimitsu, J Sci. Technol. Adv. Mater., 9, 4, 2008, pàg. 044205. arXiv: 0810.0056. Bibcode: 2008STAdM...9d4205K. DOI: 10.1088/1468-6996/9/4/044205. PMC: 5099636. PMID: 27878022.
* ↑ Landau, L.D.. Electrodynamics of Continuous Media. 8. Butterworth-Heinemann, 1984. ISBN 0-7506-2634-8.
* ↑ Tinkham, M. Introduction to Superconductivity, Second Edition. New York, NY: McGraw-Hill, 1996. ISBN 0486435032.
# Sosarme, re di Media

Sosarme, re di Media és una òpera italiana en tres actes composta per Georg Friedrich Händel (HWV 30) i un llibret adaptat a partir del Dionisio, re di Portogallo d'Antonio Salvi (basat en la història de Dionís I de Portugal), canviant l'escenari de Portugal per Sardis, a Lídia.
Händel completà l'òpera el 4 de febrer de 1732 i fou estrenada el 15 de febrer al King's Theatre de Haymarket, a Londres, amb la participació del famós castrato Francesco Bernardi Il Senesino. Posteriorment fou representada un altre cop el 1734, amb material procedent del Riccardo Primo.

## Referències

* ↑ Latham, A. The Oxford Dictionary of Musical Works. Oxford University Press, 2004, p. 154 (Oxford paperback reference). ISBN 978-0-19-861020-5.
* ↑ «Sosarme, Re di Media». Haendel.cz. [Consulta: 30 novembre 2024].
* ↑ «Sosarme, Re di Media (HWV 30) (Vocal Score)». barenreiter.co. [Consulta: 30 novembre 2024].

## Vegeu també

* Llista d'òperes de Georg Friedrich Händel
Òperes de Georg Friedrich Händel :
Almira (1705)
Florindo (1708)
Rodrigo (1707)
Agrippina (1709)
Rinaldo (1711)
Il pastor fido (1712)
Silla (1713)
Teseo (1713)
Amadigi di Gaula (1715)
Acis and Galatea (1718)
Radamisto (1720)
Muzio Scevola (1721)
Floridante (1721)
Ottone (1723)
Flavio (1723)
Giulio Cesare (1724)
Tamerlano (1724)
Rodelinda (1725)
Scipione (1726)
Alessandro (1726)
Admeto (1727)
Riccardo Primo (1727)
Siroe (1728)
Tolomeo (1728)
Lotario (1729)
Partenope (1730)
Poro (1731)
Ezio (1732)
Sosarme (1732)
Orlando (1733)
Arianna in Creta (1734)
Oreste (1734)
Ariodante (1735)
Alcina (1735)
Atalanta (1736)
Arminio (1737)
Giustino (1737)
Berenice (1737)
Alessandro Severo (1738)
Faramondo (1738)
Serse (1738)
Giove in Argo (1739)
Imeneo (1740)
Deidamia (1741)
Semele (1744)
Alceste (1750) :
Oratoris de Georg Friedrich Händel :
Il trionfo del Tempo e del Disinganno (1707)
La resurrezione (1708)
Brockes Passion (1715)
Esther (1732)
Deborah (1733)
Athalia (1733)
Alexander's Feast (1736)
Il trionfo del Tempo e della Verità (1737)
Saul (1738)
Israel in Egypt (1738)
L'Allegro, il Penseroso ed il Moderato (1740)
El Messies (1741)
Samson (1741)
Semele (1743)
Joseph and his Brethren (1743)
Hercules (1744)
Belshazzar (1744)
Occasional Oratorio (1746)
Judas Maccabaeus (1746)
Joshua (1747)
Alexander Balus (1747)
Susanna (1748)
Solomon (1748)
Theodora (1749)
The Choice of Hercules (1750)
Jephtha (1751)
The Triumph of Time and Truth (1757) :
Cantates de Georg Friedrich Händel :
Ero e Leandro (1707)
Clori, Tirsi e Fileno (1707)
Aci, Galatea e Polifemo (1708)
Dalla guerra amorosa (1709)
Apollo e Dafne (1710)
Ode for the Birthday of Queen Anne (1713)
Ode for St. Cecilia's Day (1739) :
# Ardynictis

Ardynictis és un gènere de petits mamífers prehistòrics pertanyents a la família Didymoconidae i l'ordre Didymoconida. Tenia les dents adaptades per trencar la closca d'animals cuirassats. Se n'han trobat restes fòssils a Mongòlia.

## Referències

* ↑ Entrada «Ardynictis» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ Matthew, W. D.; Granger, W. W. «New creodonts and rodents from the Ardyn Obo formation of Mongolia» (PDF) (en anglès). American Museum Novitates, 193, 1925, pàg. 1-7.
# Marta Alech Coll

Marta Alech Coll (Figueres, Alt Empordà, 11 de gener de 1990) és una jugadorta de tennis de taula catalana.
Començà a practicar el tennis de taula als vuits anys i es formà al Club Tennis Taula Bàscara. També ha residit al Centre d'Alt Rendiment de Sant Cugat del Vallès. En categoria juvenil, aconseguí la medalla d'argent en dobles femenins, fent parella amb Carmen Solichero, i la de bronze en equips femenins, a l'Open júnior de Veneçuela (2007). Competint amb el CTT Bàscara, es proclamà subcampiona de la Divisió d'Honor de tennis de taula (2012-13, 2013-14).

## Referències

* 1 2 Padrosa Gorgot, 2009, p. 49.
* ↑ «Dues medalles per a Alech a Veneçuela». Diari de Girona, 15-03-2007. [Consulta: 27 juny 2024].

## Bibliografia

* Padrosa Gorgot, Inés. «Alech Coll, Marta». A: Diccionari Biogràfic de l'Alt Empordà. Diputació de Girona, 2009. ISBN 9788496747548.

## Enllaços externs

* Fitxa de Marta Alech Coll - Table Tennis Guide
# Proxitwelvefoldita

La proxitwelvefoldita és un mineral de la classe dels sulfurs.

## Característiques

La proxitwelvefoldita és un sulfur de fórmula química Pd₃Ni₄Te₈. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional en el mes de setembre de l'any 2024. Encara resta pendent de publicació. Cristal·litza en el sistema tetragonal.
Segons la classificació de Nickel-Strunz pertany a «02.C - Sulfurs metàl·lics, M:S = 1:1 (i similars), amb Ni, Fe, Co, PGE, etc.», juntament amb altres minerals com la breithauptita, la niquelina o la mil·lerita, entre d'altres. L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions mineralògiques del Museu d'Història Natural de la Universitat de Florència, a Itàlia, amb el número de catàleg: 17047/G.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a Kalgoorlie-Boulder, a Austràlia Occidental (Austràlia), sent aquest indret l'únic de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Proxitwelvefoldite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 30 novembre 2024].
* ↑ Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 81». European Journal of Mineralogy, 36, 5, 21-10-2024, pàg. 917–923. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-36-917-2024 [Consulta: 30 novembre 2024].
* ↑ «Strunz-mindat (2024) Classification - With Ni, Fe, Co, PGE, etc.». Mindat. [Consulta: 30 novembre 2024].
# Rèdons

Els rèdons (en llatí Riedones o Redones, Rhedones, en grec antic Ῥήδονες o Ῥηΐδονες) eren un poble gal de la Lugdunense esmentat per Claudi Ptolemeu, qui diu que vivien a l'oest dels sènons a la vora del riu Liger i la seva capital era Condate (Rennes). Plini el Vell els situa a la Lugdunense entre els diablintes i els turons.
Després de la batalla del Sambre l'any 57 aC, Juli Cèsar va enviar al seu legat Publi Licini Cras amb una legió, al país dels vènets, redons i altres entre el Sena i el Loira i tots es van sotmetre. Cèsar els esmenta entre els estats marítims amb territori a la costa de l'Oceà (Estats d'Armòrica). El 52 aC els redons van enviar un contingent al setge d'Alèsia per atacar Cèsar.

## Referències

* ↑ Cèsar, Juli. «Llibre VII, LXXV.4». A: Guerra de les Gàl·lies (en llatí i català). Traducció: Icart, Joaquim. 3 vol. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 1974, p. 71. DL B. 48252-1974. ISBN 8472250938.
* ↑ Smith, William (ed.). «Redones». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 24 febrer 2021].