OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Kommendah

Kommendah és una ciutat de Ghana al districte municipal de Komenda-Edina-Eguafo-Abrem a la Regió Central.
Fou una factoria comercial de la Costa d'Or a partir del segle xvii. Els anglesos van començar el 1632 amb la construcció d'una factoria a Kormantin que van convertir en la seva seu, i una altra en Ekki-Tekki(que era el nom indígena, anomenat Kommendah pels britànics i que els portuguesos anomenaven Aldea das Terras o Aldea de Torres; la regió de l'entorn era Eguafo, però els portuguesos li deien Acomane, del que va derivar Kommenda, a vegades Commany, també Great Commendo que volia dir "regió del rei d'Eguafo"), si bé aquesta última fou abandonada al següent any 1633. Hi haurien tornat el 1646. L'expulsió dels neerlandesos de Carolusburg a finals 1659 o principis de 1660, va tenir resposta en un bloqueig naval neerlandès de tota la Costa d'Or entre Kommendah i Kormantin, establert amb efectes molt impactants per a disgust dels britànics. Els atacs de l'almirall neerlandès Engel de Ruyter el 1664-1665 no van afectar les factories de Cape Corse i Shama, però si que va conquerir els forts de Kormantin (Cormantine, 29 de gener de 1665) i Taccarada i com que els Països Baixos no els van voler retornar (1665) va esclatar formalment la guerra que va continuar fins al tractat de Breda de 1667 quan un article del tractat reconeixia als neerlandesos Kormantin (Cormantine) i Taccarada, mentre deixava als anglesos Cape Corse, que fou reanomenada Cape Coast. Kormantin fou reanomenada Fort Amsterdam. Kommendah hauria quedat llavors pels neerlandesos que van anomenar a la fortalesa que van construir el 1682 com Fort Vredenburg. Els britànics van construir una fortalesa propera el 1687 anomenada fort Kommendah o Little Kommendah que es va acabar entre 1695 i 1698. Els britànics el van abandonar el 1816 i fou transferit als neerlandesos el 1868 pels tractat angloholandes de 1867. Quan un vaixell de l'Armada neerlandesa va entrar al port de Komenda, la població local es va resistir a la transferència de la fortalesa als neerlandesos. A través de l'ús de la força, el domini neerlandès va ser finalment establert. Entre desembre de 1869 i gener 1870, una expedició militar va ser enviat a la capital local de Kwassie-Krom. Una batalla sagnant es va produir, però els neerlandesos van aconseguir emergir com a vencedors. Va ser un victòria pírrica, ja que els continus problemes amb la població local va significar que el 6 d'abril de 1872, la totalitat de Costa d'Or Neerlandesa, va ser venuda al Regne Unit, d'acord amb els Tractats angloholandesos de 1870-71.

## Notes

* ↑ o Agitaki, que podria derivar de Bosc de Fusta Dura, ja que Fusta Dura es diu Ekki

## Referències

* ↑ Pratt, Simon. Forts of Ghana (pdf) (en anglès), p. 20.
# Kutlugh Turkhan Agha

Kutlugh Turkhan Agha (o Kutluq Turkan Agha (nascuda vers 1330, +1383) fou la germana gran de Tamerlà. Es va casar amb l'amir Daud que després fou un fidel personal de Tamerlà i governador de Samarcanda (1370) i foren pares de l'amir Sulayman Xah.
A la mort de la seva mare el [1357], Kutlugh Turkhan Agha es va fer càrrec de la casa de Taragai.
Quan Tamerlà anava com a guerrer errant amagat dels mongols, es va acostar a Samarcanda a recollir suports i va estar a la casa de la seva germana Kutlugh Turkhan.
El 1374, després de l'expedició de Tamerlà a Mogolistan, aquest va anar a acampar a Uzkunt on el va anar a rebre la seva germana gran Kutgluq Turkhan Agha. Es va anunciar una festa en la qual Timur es va casar amb la princesa Dilshad Agha.
El 1382, quan Tamerlà estava afectat per una depressió causada per la mort de la seva filla Beghisi Sultan, Kutlugh Turkhan Agha el va anar a veure i va aconseguir recuperar-lo.
Va morir el 1383 poc després de la mort de l'esposa de Tamerlà, Dilshad Agha.

## Referències

* ↑ An autobiographic relat of the life of emperor Timur, per Charles Stewart
* ↑ De Tamerla el flagell de Déu a Timur pare de la Nació, per Matilde Betoret Gonzàlez
* ↑ Yazdi Sharaf al-Din Ali, Zafarnama, Trad. al francès de Petis de la Croix sota el títol “Histoire de Timur Bec”, II, 36
* ↑ Ibid, II, 41
# L'approdo

L'approdo va ser un dels programes culturals més coneguts i de llarga durada de la televisió italiana. Es va inspirar en la transmissió radiofònica del mateix nom que, concebuda per Adriano Seroni i Leone Piccioni, va ser transmesa pels estudis RAI de Florència des de finals de 1944 fins a mitjan dècada de 1950. El primer episodi, amb el subtítol "settimanale di lettere e arti", va ser transmès al Programma Nazionale dissabte 2 de febrer de 1963, a les 22.20, mentre que l'últim fou trasmès al Secondo Programma, a les 22.00, el 28 de desembre de 1972.

## El programa

Precursor d'aquest programa fou Arti e scienze, del que es van emetre 188 episodis fins a principis de 1963 i que, a partir del n. 122, va ser dirigit per Silvano Giannelli, Carlo Mazzarella i Emilio Ravel. L'approdo, que comptava amb un comitè directiu format per personalitats eminents del món cultural de l'època (entre altres: Riccardo Bacchelli, Carlo Bo, Emilio Cecchi, Roberto Longhi, Giuseppe Ungaretti) va ser realitzat per un grup d'editors subdividits per matèries (Luigi Silori per llibres, Giulio Cattaneo pels debats, Silvano Giannelli per les arts figuratives, Guido Turchi per la música, Mario Cimmaghi pel teatre), coordinats per Leone Piccioni. L'emissió va ser realitzada a les primeres quatre edicions per Edmonda Aldini, una actriu de teatre culta i refinada. Posteriorment, el seu càrrec fou ocupat per Giancarlo Sbragia.

## Notes

* ↑ S.Su., Quotidiano Il popolo, 2 gennaio 1963 e altri quotidiani della stessa data sulla trasformazione di Arti e scienze in L'approdo

## Bibliografia

* Aldo Grasso, Storia della televisione italiana (1992, Garzanti)
* AA.VV., Enciclopedia della Televisione (2002, Garzanti)
# La aldea maldita (pel·lícula de 1942)

La aldea maldita és una pel·lícula espanyola del 1942, una nova versió de la pel·lícula homònima del 1930 de Florián Rey.

## Argument

Els fets es remunten a un poble de Salamanca de Luján a primer del segle XX. Mentre tot el llogaret emigra a la ciutat a causa de la gran sequera que assola, Juan serà empresonat injustament per enfrontar-se a un cacic de la zona.

## Repartiment

* Florencia Bécquer
* Julio Rey de las Heras
* Victoria Franco
* Pablo Hidalgo
* Delfín Jerez
* Agustín Laguilhoat
* Alicia Romay
* José Sepúlveda

## Sobre la pel·lícula

La pel·lícula mostra l'aspecte intransigent i masclista de l'Espanya de la postguerra en tot el referent a temes com ara la dignitat, l'orgull, la lleialtat i l'honra. La posada en escena té una gran força pictòrica.
La censura va tergiversar la seva narració eliminant el personatge del cacic i amb això les seqüències en les que el protagonista va a la presó deixant a la seva esposa en la més mesquina de les misèries. En desaparèixer el personatge del cacic no s'explica en aquesta nova versió l'actitud de l'esposa que abandona al seu espòs i al seu fill per a anar-se darrere de l'aventura caient en la més radical de les degradacions que en aquella societat era la prostitució.
La aldea maldita va ser a més la primera pel·lícula en la qual va col·laborar Emilio Ruiz del Río, un tècnic espanyol de efectes especials que anys més tard es faria cèlebre per pel·lícules com Operación Ogro (a Espanya) o Dune (als Estats Units).
En 2003 es va publicar el guió de la pel·lícula de la mà d'Agustín Sánchez Vidal, José María Pemán Martínez i Amaya Rasche Castillo.

## Premis

Florián Rey va obtenir la medalla de la biennal a la 10a Mostra Internacional de Cinema de Venècia (1942). Va rebre el segon premi als Premis del Sindicat Nacional de l'Espectacle de 1943.

## Referències

* ↑ Presentació de la Aldea Maldita. Historia de nuestro cine. RTVE
* ↑ La aldea maldita. Diario de cine
* ↑ «La aldea maldita. Guion original de 1942». Arxivat de l'original el 28 de setembre de 2007. [Consulta: 18 setembre 2007].
* ↑ «The 30s». [Consulta: 11 octubre 2013].
* ↑ Santiago Pozo Arenas La industria del cine en España: legislación y aspectos económicos, 1896-1970, p. 56-57, Universitat de Barcelona, 1984

## Enllaços externs

* Agustín Sánchez Vidal. Florián Rey y las dos versiones de "La aldea maldita" Arxivat 2016-11-27 a Wayback Machine.
* Fragment de la pel·lícula a YouTube
# Laird's lug

Als castells escocesos, un laird's lug (en escocès, literalment, orella del senyor, era un sistema d'escolta secret consistent en un conducte o tub que portava des de, per exemple, des del gran saló-menjador a una petita cambra secreta, normalment adjunt al dormitori principal del senyor del castell, usat per poder així escoltar als convidats o al servei. De vegades, es trobaven al costat de la xemeneia del saló-menjador, com al castell de Kinkell o fins i tot darrere de la xemeneia, com al castell MacLellan.
Exemples de "laird's lug" en podem trobar al castell d'Edimburg, al castell de Muchalls, al castell de Fraser, al castell de Crathes o al castell MacLellan.
Una variant era una petita finestra, que permetia veure més que escoltar, i que tindria una funció semblant a l'espiell.

## Notes

* ↑ Laird, un títol nobiliari escocès. Encara que etimològicament relacionat amb el lord anglès, tenia, a Escòcia, un rang superior al gentilhome o esquire però inferior al baró.

## Referències

* ↑ [National Trust for Scotland] (anglès). Crathes Castle, p. 12. Google Books. Consultat el 23 de maig de 2018.
* ↑ The Illustrated London News]' (en anglès). The Illustrated London News, Volumen 251, p. 21. Illustrated London News & Sketch Limited, 1967. Google Books. Consultat el 23 de maig de 2018.
* ↑ Gifford, John (en anglès). Dumfries and Galloway, pp. 61 & 504. Penguin Books, 1996. Google Books. Consultat el 23 de maig de 2018.
* ↑ Finlay, Ian. (en anglès). The Highlands, p. 88. B. T. Batsford, 1963. A Google Books. Consultat el 23 de maig de 2018.
* ↑ British Archaeological Association (en anglès). The Archaeological Journal, Volumen 129, p. 185. Longman, Brown [sic Green, and Longman, 1973.] A Google Books. Consultat el 23 de maig de 2018.
* ↑ Laing, Gerald (en anglès). Kinkell: the reconstruction of a Scottish castle, p. 93. Latimer New Dimensions Ltd., 1974. A Google Books. Consultat el 23 de maig de 2018.
* ↑ «Publication Account (1986).» [Historic Environment Scotland]. Consultat el 24 de maig de 2018.
* ↑ Trantner, Nigel (en anglès). Tales and Traditions of Scottish Castles, p. 96. Neil Wilson Publishing, 2012. A Google Books. Consultat el 23 de maig de 2018.
* ↑ Magnusson, Magnus & National Trust for Scotland (en anglès). Scotland's castles and great houses, p. 47. Harmony Books, 1981. A Google Books. Consultat el 23 de maig de 2018.
* ↑ (En anglès.) Proceedings of the Society of Antiquaries of Scotland, Volumen 130, p. 742. Society of Antiquaries of Scotland, 2000. A Google Books. Consultat el 23 de maig de 2018.
* ↑ «MacLellan's Castle.» Historic Environment Scotland. Google Books. Consultat el 23 de maig de 2018.
* ↑ Fenwick, Hubert (en anglès).Scotland's Castles, p. 278. Hale, 1976. A Google Books. Consultat el 23 de maig de 2018.
# L'Estanyol

«L'Estanyol» té aquests significats:
# Llana de fibra de roca

La llana de fibra de roca o simplement llana de roca (en anglès:Mineral wool) són fibres de minerals o òxids metàl·lics. Quan es fan només de materials sintètics inclouen la llana de vidre i les fibres ceràmiques. Les aplicacions industrials de la llana de roca inclouen l'aïllament tèrmic, la filtració l'aïllament acústic i la hidroponia. El 1840 s'obtingueren les primeres llanes de fibra de roca però resultaren insalubres.

## Fabricació

S'obtenen de la lava en forns a una temperatura d'uns 1600 °C i més modernament per rotació de la lava a alta velocitat. El producte final és una massa de fibres fines que conté també productes aglutinants, midons i olis minerals per reduir la formació de pols.

## Usos

Encara que les fibres individuals transmeten molt bé la calor, quan estan premudes en rotlles i capes es converteixen en excel·lents aïllants tèrmics i absorbents del so. La fibra de vidre, les fibres ceràmiques i la llana de roca és l'aïllant del foc més comú. És un material molt poc atractiu per a rosegadors però s'hi desenvolupen bacteris si resta moll. També té altres usos com per exemple en automoció.

## Seguretat

Cal tenir en compte en el maneig que aquests materials irriten els ulls, pell i tracte respiratori. És un possible carcinogen en l'exposició perllongada similar a l'asbest. L'efecte depèn de les caracterísitiques físiques del producte (diàmetre de la fibra, composició química i persistència dins el cos humà).

## Referències

* ↑ «Llana de fibra de roca». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 4 gener 2016].
* ↑ Workshop Receipts, By Ernest Spon, Robert Haldane, Charles George Warnford Lock, Published by E. & F. N. Spon, 1889, Item notes: v.3
* ↑ IARC Monographs on the Evaluation of Carcinogenic Risks to Humans, Volume 81 (2002), Man-made Vitreous Fibres (PLEASE NOTE: Some manufacturers of insulation products have cited this volume while making erroneous claims that "IARC scientists confirm safety of mineral wool insulation". These claims are false. The findings in this volume are not a determination of non-carcinogenicity or overall safety.)

## Enllaços externs

* «Mineral Wool 1200 MSDS». icainsulation.com. [Consulta: 20 maig 2010].
* Engineeringtoolbox.com treatise on mineral wool
* Statistics Canada documents on shipments of mineral wool in Canada
# Llista d'abats de Sant Quirze de Colera

La Llista d'abats de Sant Quirze de Colera comença amb els llegendaris Libuci i Asinari, soldats de Carlemany i acaba amb l'últim abat el 1584 quan el monestir va passar a dependre de Sant Pere de Besalú.

## Abats

* Libuci, abans de 844.
* Asinari, germà de l'anterior i també abans de 844.
* Guiemon, 844?
* Manuel (927-935), el primer de qui es tenen dades documentals comprovables.
* Guillem 966.
* Irminiscle, 976.
* Amblard, 1012-1019.
* Berenguer, 1061.
* Pere, 1091-1093.
* Berenguer, 1114-1123.
* Guillem, 1198.
* Bernat, 1204.
* Berenguer de Maçanet, 1208-1223.
* Bernat Guerau, 1223-1242.
* Pere, 1250-1264.
* Ramon de Bianya, 1270-1296.
* Berenguer de Vilatenim, 1297-1320.
* Pere, 1321.
* Vicenç de Vila-robau, 1322.
* Pere, 1323-1355.
* Donori, 1356.
* Guillem de Castro, 1359-1375.
* Arnau, 1377-1384.
* Pere Bosc, 1384.
* Guillem, 1390-1400.
* Jaume Despujol, 1409-1421.
* Benet, 1426.
* Joan, 1429.
* Albert o Asbert d'Abellars, 1441-1443. Possiblement es tracta de la mateixa persona que el 1423 era abat de Sant Llorenç del Mont.
* Berenguer, 1448.
* Galceran de Montpalau Samasó, 1461-1476.
* Tomàs de Llupià, 1488.
* Galceran de Rocabertí, 1488-1489.
* Galceran de Rocabruna, 1489-1522.

### Abats comendataris

* Guillem Ramon de Mont-rodon, 1533.
* Pere, 1547.
* Gaspar de Paratge, 1549-1559.
* Pere Vicenç, 1584.

## Referències

* ↑ name=http://www.bnc.cat/pergamins/detall?id=502

## Bibliografia

* Diversos autors, Catalunya Romànica, vol. 8, Empordà I, pàg.757. Enciclopèdia Catalana.
# Màster

El màster o mestratge (de l'anglès Master) és un títol acadèmic usualment atorgat a qui acaben un curs a nivell de postgrau que va d'un a tres anys de durada. Solen finalitzar amb un treball o projecte d'aplicació final que recull tot allò après al màster i que es presenta en públic.
Els mestratges busquen ampliar i desenvolupar els coneixements per a la solució de problemes disciplinaris, interdisciplinaris o professionals i dotar a la persona dels instruments bàsics que l'habiliten com investigador o professional en una àrea específica de les ciències o de les tecnologies i que li permetin aprofundir teòricament i conceptualment en un camp del saber. Tenen un contingut molt especialitzat, a diferència d'altres estudis superiors.
Igual que els graus, equivalen al nivell 7 de coneixement de l'ISCED. El següent grau acadèmic universitari és el doctorat. Amb el sistema actual de doctorats espanyols, els màsters es divideixen en dos tipus: professionalitzadors i de recerca (pot haver-hi màsters que els combinin) i per accedir al doctorat cal haver primer superat el màster de recerca corresponent.

## Estudis típics de mestratge

* Mestratge en Arts o M.A.
* Mestratge en Àrea Aplicada o M.A.A.
* Mestratge en Ciències o M.C., s'atorga a qui acaben satisfactòriament estudis de postgrau en alguna àrea científica o tecnològica.
* Mestratge en Enginyeria o M.I.
* Mestratge en Salut Pública o M.S.P.
* Mestratge en Tecnologia Educativa o M.T.I.
* Mestratge en administració d'empreses o M.B.A. (acrònim de l'anglès Masters in Business and Administration)

## Referències

* ↑ «What Is a Master’s Degree?» (en anglès), 29-11-2023. [Consulta: 12 setembre 2024].
* ↑ «Máster - Definicion.de» (en castellà). [Consulta: 21 setembre 2024].
* ↑ «Master’s degree | Definition & Origin | Britannica» (en anglès). [Consulta: 22 agost 2024].

## Vegeu també

* Mastère spécialisé

## Enllaços externs

* Màsters universitaris, Generalitat de Catalunya.
Viccionari
# Margitta Droese-Pufe

Margitta Droese-Pufe (Gera, Turíngia, Alemanya, 10 de setembre de 1952) és una atleta alemanya retirada, especialitzada en la prova de llançament de pes en què, competint amb la República Democràtica Alemanya, va arribar a ser campiona olímpica el 1980.

## Carrera esportiva

En els jocs olímpics de Moscou de 1980 va guanyar la medalla de bronze en el llançament de pes, arribant als 21,20 metres, quedant després de la seva compatriota Ilona Schoknecht-Slupianek que amb 22,41 metres va batre el rècord olímpic, i la soviètica Svetlana Krachevskaia (plata).

## Referències

* ↑ «Margitta Droese-Pufe». [Consulta: 7 desembre 2017].
# Lo fingido verdadero

Lo fingido verdadero és una comèdia en tres actes de les crides comèdies de sants, del dramaturg del Segle d'Or, Lope de Vega.
Publicada en la Décima sexta Parte de las Comedias de Lope de Vega Carpio en 1620, Lope la dedica a Tirso de Molina, considerat el seu deixeble, així: «Al Presentado fray Gabriel Téllez, religioso de Nuestra Señora de la Merced, Redención de cautivos».
Encara que consta la seva data de publicació, existeixen discrepàncies sobre la data en la qual l'escriu. Segons Morley i Bruerton, és fins 1608, mentre que Sáinz de Robles la data entre 1604 i 1618.
Ambientada a l'Antiga Roma, gira al voltant de Ginés, encara un actor pagà que es converteix més tard en màrtir, i és una reflexió subtil sobre la interacció de la realitat i la seva representació.

## Altres usos

En al·lusió a l'obra de Lope, d'octubre de 2006 a gener de 2007, el Museu del Prado va usar del títol per a una exposición especial organitzada entorn de quaranta natures mortes de dinou pintors espanyols, de principis del segle XVII fins a mitjan XIX, i incloent l'obra mestra Natura morta amb carxofes, flors i recipients de vidre (1627), de Juan van der Hamen, que el Ministeri de Cultura va adquirir a mitjan 2006 després de la seva acceptació per part del Ministeri d'Hisenda d'Espanya com dació en pagament d'impostos del banc BBVA.

## Referències

* 1 2 Di Pinto, Elena. (1999) «'Entre bestias malas anda el juego' o la tradición animalística clásica en Lo fingido verdadero de Lope de Vega», en Cuad. Filol. Clás. Estudios Latinos, pp. 199-217. Consultado el 30 de diciembre de 2012.
* 1 2 «Acercamiento bio-bibliográfico a Tirso de Molina» Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine. Institutum Historicum Ordinis de Mercede. Consultado el 31 de diciembre de 2012.
* ↑ S. G. Morley y C. Bruerton (1968) The chronology of Lope de Vega's Comedias, p. 326. Madrid. a Di Pinto, Elena. (1999) «'Entre bestias malas anda el juego' o la tradición animalística clásica en Lo fingido verdadero de Lope de Vega», en Cuad. Filol. Clás. Estudios Latinos, p. 210.
* ↑ (en anglès) Fischer, Susan L. (1976) «Lope's "Lo fingido verdadero" and the Dramatization of the Theatrical Experience» a Revista Hispánica Moderna, Año 39, No. 4, pp. 156-166. University of Pennsylvania Press Consultado el 30 de diciembre de 2012.
* 1 2 3 Exposiciones: «Lo fingido verdadero» Museo del Prado. Consultado el 30 de diciembre de 2012.
* ↑ «El Prado compra una amplia colección de bodegones» El País. Consultado el 31 de diciembre de 2012.

## Enllaços externs

* Bibliografía extensa en Serés, Guillermo «Consideraciones metateatrales en algunas comedias de Lope de Vega» a Edición y Estudio de treinta y seis comedias de Lope de Vega. Ministerio de Ciencia e Investigación (FFI2009-13563) Arxivat 2013-07-14 a Wayback Machine.
# MOSE

El Mòdul experimental electromecànic (en italià Modulo sperimentale elettromeccanico d'on surt l'acrònim MOSE jugant amb el nom en italià de Moisés –Mosè–, el profeta que va separar les aigües del Mar Roig) és un sistema de dics mòbils format per quatre barreres posades a les tres boques de port de la llacuna de Venècia. És una gran barrera que es compon de 78 estalladors mòbils de quasi 300 tones i de 60 metres de llargada instal·lades a les boques del port de la llacuna: Lido, Malamocco i Chioggia. La idea, criticada por alguns grups d'ambientalistes per l'impacte que pot tenir en el fons marí, és que durant les marees baixes les comportes es mantinguin obertes al fons de l'aigua. Així es permet que continui existint el moviment natural amb la llacuna. Quan la marea pugi més de 1,1 metres sobre el nivell del mar, el que és coneix com el fenomen d'acqua alta, s'injecta aire als dics, fent que s'expulsi l'aigua de l'interior que les mantenia enfonsades. Així els dics s'aixequen amb una inclinació de graus i bloquegen l'entrada de l'aigua que arriba del mar Adriàtic a la llacuna.
El 3 d'octubre de 2020 es va aplicar el sistema per primer cop i va ser tot un èxit evitant que la marea entrés a la ciutat.

## Referències

* ↑ Pubbliche per il Veneto, Trentino Alto Adige e Friuli Venezia Giulia (ex Magistrato alle acque di Venezia), secondo quanto previsto dalla Legislazione speciale per Venezia (Legge 798 del 1984). Costituito da un gruppo di imprese di costruzione nazio
* ↑ Verdú, Daniel. «Venecia prueba con éxito su monumental sistema de diques para proteger la laguna» (en castellà), 10-07-2020. [Consulta: 4 octubre 2020].
* ↑ Verdú, Daniel. «Venecia activa por primera vez su nuevo dique y logra frenar la temida ‘acqua alta’» (en castellà), 03-10-2020. [Consulta: 4 octubre 2020].