OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Castell de Murol

El castell de Murol se situa al nord-est de Murol, a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps.
El primer castell va ser construït sobre un aflorament de basalt al segle xii per a proporcionar vigilància sobre diverses carreteres. Va ser reforçat al segle xiv per Guillem de Sam, que va construir la torre de l'homenatge, una segona capella i els edificis de l'est. Al segle xv, el castell va passar a ser propietat de la família d'Estaing després del matrimoni de Joana Murol amb Gaspard d'Estaing. El seu fill Francesc I d'Estaing hi va traslladar d'artilleria el segle xvi. Al costat est hi van ser construïts edificis en estil renaixentista.

## Referències

* ↑ Referència n. PA00092213, a la base de dades Mérimée, del Ministeri de Cultura francès. Ruines du château fort
* ↑ Allios 2015.
* ↑ Faucherre, Nicolas «La fin du château fort». Dossiers d'archéologie, març/abril 2021, p. 70. ISSN: 1141-7137 [Consulta: 11 juny 2023].

## Bibliografia

* Dominique Allios. Murol, la forteresse muette, 2015 (Archéologie & culture). ISBN 978-2-7535-4079-8.
# Castell de Quintin

El Castell de Quintin està situat a Quintin, departament francès de Costes d'Armor, a la Bretanya. Està classificat com a monument històric des del 1983.

## Història

Al segle xiii va néixer el Senyoriu de Quintin, després de la partició del Comtat de Penthièvre. Com a cap del poder feudal, el Castell de Quintin va patir una successió de guerres entre els segles xv i xvi. De l'antiga ciutat medieval només es conserva la Porta Nova, o Porta dels Archives.
El 1691 el senyoriu de Quintin va esdevenir un Ducat.
Després de ser un dels últims bastions protestants al S. XVII i d'una reedificació, el castell va restar inactiu. Al S. XVIII s'amplia i es construeix l'actual Castell de Quintin. El castell va ser construït parcialment el 1775.
El 1986 es va obrir al públic el castell, cosa que va fer que es restauressin els jardins i els interiors. Avui es poden veure els jardins a la francesa i els salons del castell del S. XVIII. Està previst que es restauri el castell del S. XVII.

## Referències

* 1 2 Château de Quintin, a la base de dades Mérimée, del Ministeri de Cultura francès.
# Sihathor

Sihator fou un faraó de la dinastia XIII d'Egipte. El seu nom de tron (Nesut-Biti) fou Menwadjare i el seu nom personal (Sa Ra) fou Sihator. Era fill d'Haankhef i de Kemi. El seu regnat, que no es pot llegir bé al Papir de Torí, fou segurament de menys d'un any.

## Referències

* ↑ Darrell D. Baker: The Encyclopedia of the Pharaohs: Volume I - Predynastic to the Twentieth Dynasty 3300–1069 BC, Stacey International, ISBN 978-1-905299-37-9, 2008, p. 430
* ↑ Thomas Schneider: The Relative Chronology of the Middle Kingdom and the Hyksos Period (Dyns. 12–17), in: Erik Hornung, Rolf Krauss, David A. Warburton (editors): Ancient Egyptian Chronology (= Handbook of Oriental studies. Section One. The Near and Middle East. vol 83). Brill, Leiden/Boston 2006, ISBN 978-90-04-11385-5, pp. 168–196.
* ↑ K.S.B. Ryholt, The Political Situation in Egypt during the Second Intermediate Period, c.1800–1550 BC, Carsten Niebuhr Institute Publications, vol. 20. Copenhagen: Museum Tusculanum Press, 1997, excerpts available online here
# Principat de Bidaxa

El principat de Bidaxa (occità: Bidaisha, francès: Bidache) fou una senyoria feudal entre el Bearn i la Baixa Navarra. La capital era Bidaxa.
Els senyors de Gramont governaven un territori aïllat entre Bearn i Dacs. El territori el delimitaven el riu Bidusa (Bidouze), els boscos de Mixa (Mixe) i de Guixa (Guiche) i els Pirineus; al llarg del segle xi van afermar la seva sobirania, sovint sota vassallatge del Vescomtat de Bearn.
El 1205 el senyor de Bidaxa, Gramont i Mixa, Arnau Guillem, va prendre el títol de Príncep de Bidaxa. Vers el 1255 un tal Ramon, oncle d'Arnau Guillem, disputava l'herència (suposadament a una filla d'Arnau Guillem i al seu marit) i va fer cessió dels drets sobirans de Bidaxa al rei Eduard I d'Anglaterra que acabava d'esdevenir duc d'Aquitània, però tot i així va acabar perdent, i la línia d'Arnau va conservar el poder. El príncep rendia homenatge per Mixa i terres a Zuberoa al vescomte de Bearn, per Gramont al rei de Navarra, però no rendia a ningú per Bidaxa. Encara al segle xvi els prínceps de Bidaxa eren senyors sobirans i es titulaven prínceps de Bidaxa, comtes de Guixa (les terres de Guixa havien pres el títol comtal), senyors de Gramont, i barons de Vilanova, Came, Sames, Léren, Saint-Pé, Bardos i Urt, però la seva autonomia va desaparèixer després del 1589 quan el rei de Navarra i vescomte de Bearn, Enric III, va esdevenir rei de França (Enric IV) i va considerar Bidaxa un feu francès. El 1643 la part essencial d'aquestes terres foren convertides en ducat-pairia. Vegeu Ducat de Gramont.
# 101 d'Hèrcules

101 d'Hèrcules (101 Herculis) és un estel a la constel·lació d'Hèrcules de magnitud aparent +5,11. S'hi troba, d'acord a la nova reducció de les dades de paral·laxi d'Hipparcos, a 328 anys llum del sistema solar.
101 d'Hèrcules és una gegant blanca de tipus espectral A8III, no gaire diferent de γ Herculis o de Seginus (γ Bootis). Té una temperatura superficial de 7.750 K i llueix amb una lluminositat 79 vegades major que la lluminositat solar. La seva velocitat de rotació projectada —límit inferior de la mateixa— és de 42 km/s. Presenta un contingut metàl·lic comparable al solar ([Fe/H] = +0,08). És més massiva que el Sol, estimant-se la seva massa en 3,6 masses solars.
La composició elemental de 101 d'Hèrcules mostra certes diferències en relació als nivells solars. Diversos elements com a sodi, samari i cobalt són sobreabundants en relació al Sol; en concret, aquest últim metall és 3 vegades més abundant que en el nostre estel. En l'altre extrem, els nivells de calci i zirconi són inferiors als solars.

## Referències

* ↑ Anne Cowley «A study of the bright A stars. I. A catalogue of spectral classifications» (en anglès). Astronomical Journal, 4-1969, pàg. 375–406. DOI: 10.1086/110819.
* 1 2 3 4 5 6 Afirmat a: Gaia Early Data Release 3. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 3 desembre 2020.
* ↑ Ulrich Bastian «catàleg Tycho-2». Astronomy and Astrophysics, 3-2000, pàg. L27-L30.
* 1 2 3 Ulrike Heiter «Giants in the local region». Astronomical Journal, 6, 6-2007, pàg. 2464–2486. DOI: 10.1086/513194.
* ↑ «Rotational velocities of A-type stars in the northern hemisphere. II. Measurement of v sin i» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 3, 10-2002, pàg. 897-911. DOI: 10.1051/0004-6361:20020943.
* ↑ «Pulkovo Compilation of Radial Velocities for 35 495 Hipparcos stars in a common system» (en anglès). Astronomy Letters, 11, 11-2006, pàg. 759–771. DOI: 10.1134/S1063773706110065.
* 1 2 «101 Her -- Star» (en anglès). SIMBAD (Centre de Dades astronòmiques d'Estrasburg). [Consulta: 5 gener 2021].
* ↑ 101 Herculis Arxivat 2010-10-26 a Wayback Machine. (The Bright Star Catalogue)
* 1 2 Luck, R. Earle; Heiter, Ulrike «Giants in the Local Region». The Astronomical Journal, 133, 6, 2009. pp. 2464-2486.
* 1 2 Erspamer, D.; North, P. «Automated spectroscopic abundances of A and F-type stars using echelle spectrographs. II. Abundances of 140 A-F stars from ELODIE». Astronomy and Astrophysics, 398, 2003. pp. 1121-1135.
# Lauritz Christiansen

Lauritz Christian Christiansen (Bergen, Hordaland, 10 de desembre de 1867 - Bergen, Hordaland, 9 de desembre de 1930) va ser un regatista noruec que va competir a començaments del segle xx.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on va guanyar la medalla d'or en els 12 metres (1907 rating) del programa de vela, a bord de l'Atlanta.

## Referències

* ↑ «Lauritz Christiansen Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 13 de desembre 2012. [Consulta: 27 setembre 2017].
# Lauritz Schmidt

Lauritz Thura Thrap Schmidt (Oslo, 1 de maig de 1897 - Oslo, 27 de juny de 1970) va ser un regatista noruec que va competir a començaments del segle xx.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on va guanyar la medalla de plata en els 8 metres (1919 rating) del programa de vela, a bord del Lyn-2. Setze anys més tard, als Jocs de Berlín, va guanyar una nova medalla de plata en la prova de 8 metres a bord del Silja.
Va treballar,, a partir de 1926, com a gerent de l'editora Nationaltrykkeriet i l'enquadernadora Forlagsbokbinderiet. Va presidir l'Associació per a la Promoció de l'Esquí entre 1939 i 1946.

## Referències

* 1 2 «Lauritz Schmidt Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 19 d'agost 2011. [Consulta: 29 setembre 2017].
* ↑ «Schmidt, Lauritz». A: Steenstrup, Bjørn. Hvem er hvem? (en noruec). Oslo: Aschehoug, 1948, p. 467–468 [Consulta: 29 juny 2012].
* ↑ Bråthen, Harald. Snø og ski. 100-års jubileumsbok for Foreningen til ski-idrettens fremme (en noruec). Oslo: Association for the Promotion of Skiing, 1983, p. 187.
# Leif Erichsen

Leif Erichsen (Drammen, Buskerud, 15 d'octubre de 1888 - Drammen, Buskerud, 4 de març de 1924) va ser un regatista noruec que va competir a començaments del segle xx.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on va guanyar la medalla de plata en els 6 metres (1907 rating) del programa de vela, a bord del Marmi II, junt a Andreas Knudsen i Andreas Knudsen.

## Referències

* ↑ «Leif Erichsen Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 19 de setembre 2011. [Consulta: 30 setembre 2017].
# Luigi De Manincor

Luigi De Manincor (Trieste, 14 de juliol de 1910 - Varazze, 13 de febrer de 1986) va ser un regatista italià, vencedor d'una medalla olímpica.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Berlín, on va guanyar la medalla d'or en la competició de 8 metres, a bord de l'Italia, del programa de vela. Una vegada finalitzada la Segona Guerra Mundial va participar en els Jocs de Londres de 1948, on fou cinquè en la competició de Classe Dragon.
En el seu palmarès també destaquen cinc campionats nacionals de la classe 6 metres.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Luigi De Manincor». [Consulta: 18 octubre 2021].
# Luigi Poggi

Luigi Poggi (Gènova, 11 de març de 1906 - Gènova, 19 d'abril de 1972) va ser un regatista italià, vencedor d'una medalla olímpica. Era germà del també regatista Enrico Poggi.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Berlín, on va guanyar la medalla d'or en la competició de 8 metres, a bord de l'Italia, del programa de vela. Una vegada finalitzada la Segona Guerra Mundial va participar en els Jocs de Londres de 1948, on fou vuitè en la competició de Classe 6 metres.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Luigi Mino Poggi». [Consulta: 18 octubre 2021].
# Maarten de Wit

Maarten de Wit (Wormerveer, 30 de maig de 1883 - Zaandam, 30 de març de 1955) va ser un regatista neerlandès que va competir a començaments del segle xx. Era el pare de Simon de Wit.
El 1928 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Amsterdam, on va guanyar la medalla de plata en la regata de 8 metres del programa de vela, a bord de l'Hollandia, junt a Gerard de Vries Lentsch, Hendrik Kersken, Cornelis van Staveren, Johannes van Hoolwerff i Lambertus Doedes.

## Referències

* 1 2 «Maarten de Wit Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 14 de novembre 2012. [Consulta: 12 juliol 2018].
# Miles Bellville

Miles Bellville (Billesdon, 28 d'abril de 1909 - Bromyard, 27 d'octubre de 1980) va ser un regatista anglès, vencedor d'una medalla olímpica.
Va estudiar al Jesus College de Cambridge. El 1934 va formar part de la tripulació de l'Endeavour que va prendre part en el desafiament de la Copa Amèrica de vela.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Berlín, on va guanyar la medalla d'or en la classe de 6 metres del programa de vela. A bord del Lalage, formà tripulació junt a Christopher Boardman, Russell Harmer, Charles Leaf i Leonard Martin.
Durant la Segona Guerra Mundial va rebre la Creu Militar el 1942 per la seva participació a la base militar francesa de Diego Suares de Madagascar.

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Miles Bellville». [Consulta: 27 octubre 2024].
# Nikolai Puxnitski

Nikolai Puxnitski (en rus Николай Пушницкий) va ser un regatista rus que va competir a començaments del segle xx.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, on va guanyar la medalla de bronze en la categoria de 10 metres del programa de vela. Brasche navegà a bord del Gallia II junt a Esper Beloselsky, Ernest Brasche, Karl Lindholm, Aleksandr Rodionov, Iosif Schomaker i Philip Strauch.

## Referències

* ↑ «Nikolay Pushnitsky Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 de desembre 2012. [Consulta: 19 juny 2017].
# Omega d'Andròmeda

Omega d'Andròmeda (ω Andromedae) és una sistema estel·lar de la constel·lació d'Andròmeda. Està aproximadament a 92,3 anys llum de la Terra.
El sistema està compost per dos sistemes binaris separades 120 segons d'arc. El component primari, ω d'Andròmeda A, és una subgegant groga-blanca del tipus F de la magnitud aparent +4,83. La seva companya, ω d'Andròmeda B, és de la 12a magnitud, i està a 2 segons d'arc de la primera. La segona binària, ω d'Andròmeda C i D, són un parell d'estrelles de la 10a magnitud separades per 4,9 segons d'arc.
Amb una temperatura efectiva de 6.581 K, és 7,6 vegades més lluminosa que el Sol.
A partir del seu diàmetre angular, 0,70 mil·lisegons d'arc, es pot estimar el seu veritable diàmetre, sent aquest 2,3 vegades més gran que el diàmetre solar. Gira sobre si mateixa amb una velocitat de rotació igual o major de 57,1 km/s. Quant al seu contingut metàl·lic, mostra una metal·licitat inferior a la del Sol ([Fe/H] = -0,16). És més massiva que el Sol –s'estima que la seva massa és gairebé un 50% major que la del Sol– i té una edat aproximada de 2.100 milions d'anys.

## Referències

* ↑ «G.P. Kuiper's spectral classifications of proper-motion stars». The Astrophysical Journal Supplement Series, 10-1985, pàg. 197–227. DOI: 10.1086/191069.
* 1 2 3 4 5 6 Afirmat a: Gaia Early Data Release 3. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 3 desembre 2020.
* ↑ Afirmat a: Catalogue of Stellar Photometry in Johnson's 11-color system. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 2002.
* ↑ Martin Asplund «New constraints on the chemical evolution of the solar neighbourhood and Galactic disc(s)» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 26-05-2011, pàg. A138. DOI: 10.1051/0004-6361/201016276.
* ↑ «Ca II HK emission in rapidly rotating stars» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 3, 1-2009, pàg. 1099–1107. DOI: 10.1051/0004-6361:200810377.
* ↑ «Pulkovo Compilation of Radial Velocities for 35 495 Hipparcos stars in a common system» (en anglès). Astronomy Letters, 11, 11-2006, pàg. 759–771. DOI: 10.1134/S1063773706110065.
* ↑ LTT 10517 -- High proper-motion Star (SIMBAD)
* 1 2 Schröder, C.; Reiners, A.; Schmitt, J. H. M. M. «Ca II HK emission in rapidly rotating stars. Evidence for an onset of the solar-type dynamo». Astronomy and Astrophysics, 493, 3, 2009. pp. 1099-1107.
* ↑ Richichi, A.; Percheron, I.; Khristoforova, M. «CHARM2: An updated Catalog of High Angular Resolution Measurements». Astronomy and Astrophysics, 431, 4, 2005. pp. 773-777 (Tabla consultada en CDS).
* ↑ Holmberg, J.; Nordström, B.; Andersen, J. «The Geneva-Copenhagen survey of the solar neighbourhood. III. Improved distances, ages, and kinematics». Astronomy and Astrophysics, 501, 3, 2009. pp. 941-947 (Tabla consultada en CDS).
# Zsófia Polgár

Zsofia Polgár (o Sofia Polgar) (Budapest, 2 de novembre de 1974) és una escaquista, professora d'escacs, i artista israeliana i canadenca d'origen hongarès, que té els títols de Mestre Internacional des de 1990 i de Gran Mestre Femení. Va ser un prodigi dels escacs, i és la germana mitjana de Judit Polgár i Zsuzsa Polgár.
Sofia i les seves dues germanes van ser part d'un experiment educatiu dut a terme pel seu pare László Polgar, en un intent reeixit de demostrar que els infants poden arribar a assolir èxits excepcionals si s'entrenen en una matèria concreta des d'una edat primerenca. La seva tesi era "Els genis no neixen, es fan". Ell i la seva dona Klara van educar les seves tres filles a casa. László també va ensenyar a les seves filles l'idioma internacional esperanto, llengua en la qual ha publicat diversos llibres.

## Resultats destacats en competició

El 1986 es va proclamar Campiona del món femenina Sub-14, a San Juan (Puerto Rico). El 1989, a l'edat de 14 anys, Sofia va sorprendre al món dels escacs per la seva actuació en un torneig a Roma, el qual va guanyar, amb una puntuació de 8½ sobre 9, i derrotant-hi una sèrie de forts Grans Mestres, entre els quals hi havia Aleksandr Txernín, Iuri Razuvàiev, i Mihai Suba. Aquesta gesta fou àmpliament coneguda en el món dels escacs com a «el Saqueig de Roma». D'acord amb el sistema de classificació Chessmetrics, la seva performance va ser de 2735 punts, una de les millors actuacions a la història d'una persona de 14 anys, i la millor actuació de la història de qualsevol escaquista, masculí o femení, en un torneig obert d'escacs. Durant un temps va arribar a ser la sisena millor jugadora femenina del món. El 1988 i el 1990 va formar part de l'equip hongarès campió a les olimpíades d'escacs femenines. Un cop va vèncer Víktor Kortxnoi en una partida ràpida, i Kortxnoi va afirmar: «aquesta és la primera i l'última partida que mai em guanyaràs.»
El 1999 es va casar amb Yona Kosashvili, Gran Mestre i cirurgià israelià nascut a Geòrgia i van posar en pràctica l'aliyyà anant a viure a Israel, on més tard s'hi reuniren els pares d'ella. Tenen dos fills, Alon i Yoav. Posteriorment, tota la família va emigrar a Toronto, Canadà, tot i que al voltant de 2012 varen retornar a Israel, i actualment viuen a Tel-Aviv.

## Notes i referències

* 1 2 3 «Nota biogràfica de Zsófia Polgár» (en anglès). Chessgames.com. [Consulta: 28 novembre 2014].
* 1 2 3 Moreno Flores, Ignacio. «La fórmula de Laszlo Polgar para construir genios» (en castellà). Yorokobu, 19-02-2013. [Consulta: 30 setembre 2014].
* ↑ «Chessmetrics Player Profile: Sofia Polgar».
* ↑ «Olímpiada d'escacs de 1990».
* ↑ «Sofia Polgar VS Viktor Kortxnoi». [Consulta: 26 juliol 2021].

## Enllaços externs

* Zsófia Polgár - Lloc web oficial
# Telèfon vermell

El Telèfon vermell fou una línia de comunicació directa establerta entre els Estats Units i la Unió Soviètica després que la crisi dels míssils de Cuba dugués al món vora de la Tercera Guerra Mundial el 1962.
Aquesta denominació és un recurs lèxic inventat i popularitzat pels mitjans de comunicació, ja que la línia, en realitat, era una línia de tèlex, en ser les converses per escrit menys ambigües que les que es donen per telèfon; de tota maneres, posteriorment es complementaria amb una línia telefònica. Altres incidents, com el bloqueig de Berlín, la construcció del mur de Berlín o l'incident del Checkpoint Charlie de l'octubre de 1961 ja havien acostat perillosament els dos blocs a la guerra.
Se suposava de color vermell perquè aquest color simbolitzava que es tractava d'una línia d'urgència. En enllaçar directament la Casa Blanca i el Kremlin, el telèfon vermell va permetre solucionar situacions conflictives en les quals els blocs antagònics Oriental i Occidental van estar compromesos durant la guerra freda.
Ha estat popularitzat pel cinema, amb títols com Dr. Strangelove de Stanley Kubrick.

## Referències externes

* Top Level Telecommunications: The Washington-Moscow Hot Line {en}
* Crypto Machines: The Washington-Moscow Hot Line {en}
* The original Hotline Agreement Texts of 1963, 1971 and 1984 {en}
* "Conectando el teléfono rojo", EsGlobal, 26-12-2013 Arxivat 2014-01-26 a Wayback Machine. {es}
# Europa de l'Est

La divisió d'Europa en dues meitats, una de l'Est i una altra d'Occidental, es deu a raons històriques i no geogràfiques.
Després de la Segona Guerra Mundial, i sobretot amb el començament de la Guerra Freda, el continent europeu va quedar dividit en dues zones, de diferent influència política. L'Europa de l'Est és, principalment, la que va quedar sota influència soviètica en aquesta època, i s'organitzà mitjançant dos tractats bàsics: el Pacte de Varsòvia i el COMECON.
Després de la caiguda de la Unió Soviètica, va començar un procés de transició del comunisme cap al capitalisme i la democràcia. Aquest procés ha assolit resultats desiguals: alguns estats, com la República Txeca, Eslovènia, Estònia, Letònia, Lituània, Eslovàquia han aconseguit arribar a nivells econòmics i socials similars als de l'Europa Occidental; d'altres s'han quedat en un nivell intermedi, com ara Ucraïna; i d'altres, com ara Belarús, s'han quedat estancats en dictadures postcomunistes; i alguns altres han viscut processos de reorganització territorial, que en alguns casos van acabar en guerra (països de l'antiga Iugoslàvia).
Tots aquests estats, a mesura que van acostant-se a les estructures socioeconòmiques occidentals, han anat ingressant a les organitzacions internacionals creades al bloc occidental durant la Guerra freda: l'OTAN i la Unió Europea.
Actualment, es consideren englobats en l'Europa de l'Est els següents estats:
* Belarús
* Moldàvia
* Rússia
* Ucraïna
Els estats englobats en l'Europa Central són:
* República Txeca
* Eslovàquia
* Hongria
* Polònia
* Romania
Els estats de l'Europa del Sud són:
* Albània
* Bulgària

## Vegeu també

* Europa Occidental
* Gastronomia de l'Europa de l'Est
# Teresa Carles i Borràs

Teresa Carles Borràs (nascuda a Algerri el 15 d'octubre de 1958) és una cuinera i empresària catalana, pionera de la cuina vegetariana a Catalunya i Espanya. És co-propietària i cuinera principal de l'empresa alimentària "Teresa Carles Healthy Foods", que gestiona diversos restaurants a Catalunya i Aragó. També és autora de diversos llibres de cuina vegetariana.
Va créixer en un entorn rural, al seu poble, Algerri. Ella, cuinera autodidacta, i el seu marit, Ramón Barri, van obrir el 1979 el Paradís, el primer restaurant vegetarià de Lleida, després d'haver-se inspirat en exemples d'arreu d'Europa i Estats Units. El restaurant va ser un èxit i aviat van comprar un edifici annex per ampliar la capacitat. Més d'una dècada després, l'any 1996, amb l'ajuda d'un soci, obren un restaurant anomenat Mandioca Tapioca a Mataró, i dos anys després un local homònim a Tarragona. Aquests dos locals acabaran a mans dels socis i Teresa Carles i col·laboradors se n'acabaran desvinculant. L'any 2003 publica La cuina del paradís, el seu primer llibre de receptes vegetarianes, on combina receptes clàssiques de cuina vegetariana amb creacions pròpies. L'any 2006, juntament amb Manuel Rodrigo i Yanet Moreno obren el seu primer restaurant fora de Catalunya, el Baobab de Saragossa. En aquella època, Jordi Barri i Mar Barri, els fills de Teresa i Ramón, s'incorporaran al negoci familiar. Decidiran crear Feel Good Food Group, que uneix sota un sol paraigües els diferents restaurants del grup i crea a més una cuina central/centre I+D per a proveir-los. Mar Barri s'encarrega del control de qualitat i Jordi Barri aviat es convertirà en el CEO (executiu en cap) de l'empresa.

## Referències

* ↑ «La chef y empresaria Teresa Carles: "El futuro será muy verde. Nos hemos desvirtuado mucho"». La Vanguardia, 13-04-2018.(castellà)
* ↑ «Teresa Carles planeja des de Bell-lloc ampliar el negoci de menjar vegetarià a tot Espanya». Diari Segre, 20-06-2018.
* 1 2 3 4 5 «Teresa Carles, nuevo vegetariano artesano que rompe moldes». Restauracion News, 27-06-2011.(castellà)
* ↑ «Teresa Carles: “Les dones i els joves són els que més es preocupen de menjar de forma saludable”». Diari Segre, 01-03-2017. Arxivat de l'original el 2019-02-18. [Consulta: 17 febrer 2019].
* ↑ «Teresa Carles: "Tendríamos que preguntarnos por qué de repente hay tantas alergias e intolerancias"». 20 minutos, 04-05-2018.(castellà)
* 1 2 «TERESA CARLES: en la salut i en la creativitat». Pimec, 01-03-2018.
* ↑ «La cuina del paradís». Pagès Editors.
* ↑ «Teresa Carles preveu convertir Bell-lloc en el Silicon Valley de l'alimentació saludable». Territoris.cat, 17-07-2026.