OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Marchamalo

Marchamalo és un municipi d'Espanya pertanyent a la província de Guadalajara, a la comunitat autònoma de Castella-la Manxa. Es va constituir com a municipi el 1999, independitzant-se del municipi de Guadalajara.

## Demografia

Evolució demogràfica en Marchamalo 1842-2007 :
| 1842 | 1877 | 1887 | 1897 | 1900 | 1910 | 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 |
| 1080 | 1101 | 1149 | 1192 | 1232 | 1324 | 1360 | 1493 | 1644 | 1746 | 1913 | 2607 | 4299 | 4303 | 4337 | 4363 | 4548 | 4700 | 4790 | 5047 |

## Vegeu també

* CD Marchamalo

## Referències

* ↑ «Marchamalo cumple 20 años como municipio independiente con 3.200 habitantes más». Guadaque, 04-01-2019. Arxivat de l'original el 2019-08-21 [Consulta: 21 agost 2019].
# Pseudopimelodus charus

Pseudopimelodus charus és una espècie de peix de la família dels pseudopimelòdids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 20,2 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu São Francisco al Brasil.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Bleeker P., 1858. De visschen van den Indischen Archipel. Beschreven en toegelicht. Siluri. Acta Soc. Sci. Indo-Neerl. v. 4. i-xii + 1-370.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Cuvier, G. & A. Valenciennes. 1840. Histoire naturelle des poissons. Tome quinzième. Suite du livre dix-septième. Siluroïdes. Hist. Nat. Poiss. v. 15: i-xxxi + 1-540, Pls. 421-455.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Shibatta, O.A., 2003. Pseudopimelodidae (Bumblebee catfishes, dwarf marbled catfishes). p. 401-405. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Grant, S., 1999: Pseudopimelodus, Bleeker, 1858 & some related genera (Siluriformes: Pimelodidae). Catfish Compendium: 44-58.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Pseudopimelodus mangurus

Pseudopimelodus mangurus és una espècie de peix de la família dels pseudopimelòdids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 69 cm de longitud total i 6.700 g de pes.

## Alimentació

És carnívor.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima subtropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Paranà, Uruguai, Paraguai i Riu de La Plata.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Bleeker P., 1858. De visschen van den Indischen Archipel. Beschreven en toegelicht. Siluri. Acta Soc. Sci. Indo-Neerl. v. 4. i-xii + 1-370.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Valenciennes, A., 1834-1842. Poissons (plates). A: A. d'Orbigny. Voyage dans l'Amérique méridionale. Poissons Amér. Méridionale. Pls. 1-16.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Zaniboni Filho, E., S. Meurer, O.A. Shibatta i A.P. de Oliverira Nuñer, 2004. Catálogo ilustrado de peixes do alto Rio Uruguai. Florianópolis: Editora da UFSC : Tractebel Energia. 128 p. : col. ill., col. maps; 25 cm.
* ↑ Zaniboni Filho, E., S. Meurer, O.A. Shibatta i A.P. de Oliverira Nuñer, 2004.

## Bibliografia

* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Americà d'Història Natural. Museu Americà d'Història Natural, Central Park West, NY 10024-5192 (Estats Units).
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Grant, S., 1999: Pseudopimelodus, Bleeker, 1858 & some related genera (Siluriformes: Pimelodidae). Catfish Compendium: 44-58.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moravec, F., 1998: Nematodes of freshwater fishes of the neotropical region. Acadèmia de Ciències de la República Txeca, Praga.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Shibatta, O.A., 2003. Pseudopimelodidae (Bumblebee catfishes, dwarf marbled catfishes). p. 401-405. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Pseudostegophilus nemurus

Pseudostegophilus nemurus és una espècie de peix de la família dels tricomictèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 15 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical (26 °C-28 °C).

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Eigenmann C. H. & Eigenmann R. S., 1889. Preliminary notes on South American Nematognathi. II. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 2) v. 2. 28-56.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Günther, A., 1869. Descriptions of some species of fishes from the Peruvian Amazons. Proceedings of the Zoological Society of London. 1869 (pt 2): 423-429.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1995. Aquarien Atlas. Band 4. Mergus Verlag GmbH, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Melle, Alemanya. 864 p.
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1995.
* ↑ Barriga, R. «Peces de agua dulce del Ecuador» (en castellà). Revista de Información técnico-científica, XVI, 3, 1991, pàg. 7–88.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Americà d'Història Natural. Museu Americà d'Història Natural, Central Park West, NY 10024-5192 (Estats Units).
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* De Pínna, M.C.C. i W. Wosiacki, 2003. Trichomycteridae (pencil or parasitic catfishes). p. 270-290. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Psicologia de les masses i anàlisi del jo

Psicologia de les masses i anàlisi del jo (en alemany Massenpsychologie und Ich-Analyse) és una obra de Sigmund Freud publicada 1921. La «simple idea» d'explicar la psicologia de les masses sorgiria en la primavera de 1919, iniciant la seva elaboració, esborrany inclòs, a l'any següent. La seva forma definitiva quedaria gestada a la primavera de 1921, no sent publicada fins a l'estiu.
Les idees exposades en aquest llibre s'inspiren en les següents tres fonts:
* Tòtem i tabú
* Introducció del narcisisme
* Dol i malenconia
Reprendrà al seu torn els seus estudis sobre l'hipnotisme i la suggestió, ja tractats aviat en la seva etapa inicial amb Jean-Martin Charcot.
La importància fonamental d'aquesta obra apunta en dues diferents direccions:
* La psicologia de les masses queda explicada a partir dels canvis en la psicologia del pensament separat.
* Resulta ser un avanç en la investigació sobre l'anatomia estructural de la psique, introduïda a Més enllà del principi de plaer i desenvolupada en El jo i l'allò.

## Referències

* ↑ James Strachey. Obra completa. Volum XVIII. Pàgina 66.
* ↑ James Strachey. Obra completa. Volum XVIII.

## Bibliografia

* Freud, Sigmund. Obras completas de Sigmund Freud. Volumen XVIII - Más allá del principio de placer, Psicología de la masas y análisis del yo, y otras obras (1920-1922). 2. Psicología de las masas y análisis del yo (1921). Traducción José Luis Etcheverry. Buenos Aires & Madrid: Amorrortu editores. ISBN 978-950-518-594-8.
# Punt d'unió de l'encebador

El punt d'unió de l'encebador (o primer) és una seqüència genètica on s'uneix un encebador de cadena simple d'ADN o ARN per començar la replicació o traducció. En anglès és conegut com el Primer Binding Site (PBS).
El punt d'unió de l'encebador del VIH és un element estructurat del genoma que consta de 18 nucleòtids, i com la resta dels retrovirus que s'uneix el tRNA a fi de començar la transcripció reversa.

## Referències

* ↑ Berg, Jeremy M.; Tymoczko, John L.; and Stryer, Lubert. (c. 2002). "DNA Replication of Both Strands Proceeds Rapidly from Specific Start Sites". Biochemistry. New York: W. H. Freeman and Co.
* ↑ Damgaard CK, Andersen ES, Knudsen B, Gorodkin J, Kjems J (2004). "RNA interactions in the 5' region of the HIV-1 genome.". J Mol Biol 336 (2): 369–79. doi:10.1016/j.jmb.2003.12.010. PMID: 14757051.
# Pupínia

Pupínia va ser una ciutat d'Itàlia esmentada per Horaci, Titus Livi i Marc Terenci Varró. Valeri Màxim parla d'un pagus Pupinioe, que descriu com estèril i calorós. Titus Livi el situa al Latium. Festus Avienus deixa entreveure que era no lluny de Tusculum cosa que concorda amb Livi que l'esmenta en relació amb la guerra amb els etruscs l'any 308 aC.
Una tribu romana portava el nom de Pupinia, en referència a un Ager Pupinius, proper a Roma.

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, XXVI, 9, 12
* ↑ Varró diu: In pupinia neque arbores prolixas, neque vites feraces, neque frumenta crassa, videre poteris. De Re Rustica, I, 9, 5
* ↑ Valeri Màxim. De Factis Dictisque Memorabilibus, IV, 4, 4
* ↑ Tomassetti, Giuseppe (et al.). La Campagna Romana/ 3. Florència: Olschki, 1979, p. 398. ISBN 9788822228802.
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, IX, 41, 10
* ↑ Crawford, Michael H «Tribus, tesseres et regions». Comptes-rendus des séances de l'année, 142, 2002, pàg. 1125.
# Pèndol de Charpy

El pèndol de Charpy va ser dissenyat per Georges Charpy. L'assaig del pèndol de Charpy serveix per a calcular la resiliència d'un material, en concret l'oposició d'un material a trencar-se d'un cop. L'assaig es realitza amb una màquina que consisteix en un martell col·locat al seu extrem, habitualment de 22 kg, que es deixa caure per tal de xocar amb la proveta. A la vertical del punt de gir del pèndol hi ha l'enclusa on es fixa la proveta, la qual té valors normalitzats. La proveta té una secció determinada 10x10 mm i una enclusa de 2 mm que té forma de V, això permet que el trencament es produeixi en el punt desitjat. En el moment de realitzar l'assaig es deixa caure el pèndol des de la posició inicial, a una alçària fixa h. L'alçària final h' assolida pel pèndol a la posició final serà inferior a la inicial a causa de l'energia consumida en el trencament de la proveta. La diferència d'alçàries h-h' és directament proporcional a la resiliència.

## Fórmules

La resiliència es calcula fent la diferència entre l'energia potencial inicial i la final del pèndol, és a dir, per la diferència d'altures (on la final sempre serà menor, ja que hi ha una pèrdua d'energia a causa del xoc) dividida per la secció del material en el punt de trencament, així la resiliència no depèn del gruix de material. $\tau =P(h-h')g=Pl(\cos \beta -\cos \alpha )g\,$
On:
    τ és l'energia causada en el xoc en kgm
    P és el pes del pèndol en kg
    g és la gravetat (9,8)
    h és l'altura inicial del pèndol
    h' és l'altura final del pèndol
    l és la longitud del pèndol en metres
    α i β són els angles que forma el pèndol amb la vertical abans i després d'amollar-lo, respectivament.

## Vegeu també

* Resiliència

## Referències

* ↑ Definició de l'assaig del pèndol de Charpy en http://www.buenastareas.com/ensayos/Pendulo-De-Charpy/3336035.html
# Quercus dalechampii

Quercus dalechampii és un tipus de roure que pertany a la família de les fagàcies i està dins de la secció dels roures blancs.

## Descripció

És un arbre que pot arribar a una alçada considerable i es caracteritza per una escorça amb les costelles molt gruixudes i prominents, i de glans cobertes fins a 2/3 d'una semiesfèrica de cúpula assenyalat amb vora llisa i sedós escales llargues a la base. Els brots terminals sovint amb estípules persistents.
És similar a Quercus petraea, però té les fulles més primes, oblongolanceolades, irregularment lobulat, glabres a la superfície superior, pubescents a la part inferior, recolzades per un llarg pecíol d'1,5-3 cm.
La tassa de la gla té forma de diamant, berrugosa, lleugerament peluda, amb escates grises.

## Distribució i hàbitat

L'espècie és endèmica al sud d'Itàlia, de Salento a Calàbria i Sicília, on es troba en els boscos caducifolis mixtos dels turons, des del nivell del mar fins als 1000 msnm.

## Sinonímia

* lanuginosa subsp dalechampii (Ten.) A.Camus 1936
* robur var. dalechampii (Ten.) Fiori i Paol. 1908
* petraea var. dalechampii (Ten.) Cristur. 1972
* sessileis var. aurea (Wierzb. ex Rochel) Schur 1857

## Referències

* ↑ Brullo S, Guarino R, Siracusa G «Taxonomical revision about the deciduous oaks of Sicily» (en anglès). .
* ↑ «Quercus dalechampii». Oaks of the World. [Consulta: 6 maig 2014].
* ↑ «Quercus dalechampii Ten.». World Checklist of Selected Plant Families. Royal Botanic Gardens, Kew. [Consulta: 6 maig 2014].

## Bibliografia

* Pignatti S.. Edagricole. Flora d'Italia (en italià), 1982. ISBN 8850624492.
# Quipungo

Quipungo és un municipi de la província de Huíla. Té una extensió de 7.633 km² i 146.914 habitants segons el cens de 2014. Comprèn les comunes de Cainda, Chicungo, Ombo, Quipungo i Tchiconco. Limita al nord amb els municipis de Caluquembe i Cacula, a l'est amb el municipi de Matala, al sud amb el municipi de Gambos, i a l'oest amb el municipi de Chibia.
El 31 de maig de 1993 un atac de guerrillers d'UNITA van fer descarrilar un tren a Quipungo, provocant la mort de 355 persones.

## Referències

* ↑ Quipungo al cens d'Angola
* ↑ Peter Semmens: Katastrophen auf Schienen. Eine weltweite Dokumentation. Stuttgart 1996, ISBN 3-344-71030-3, S. 224.
# Rafael Guerra Bejarano

Rafael Guerra Bejarano «Guerrita» (Còrdova, 6 de març de 1862 - Còrdova, 21 de febrer de 1941 va ser un torero andalús.

## Biografia

S'inicia en el món del toreig d'amagat dels seus pares amb els caps de bestiar que portaven a l'escorxador. Durant molts anys va ser banderiller, començant en 1877. El 26 de juny de 1879, es presenta a Madrid amb el sobrenom «Llaverito» i gaudeix de triomfs memorables com el de Còrdova al setembre de 1880, on a petició del públic se li va cedir l'últim toro. Va ser tal la seva fama que alguns empresaris exigien a «El Gallo», a la quadrilla del qual pertanyia, que mai faltés el seu banderiller.
Integrat en diferents quadrilles, en 1885 ingressa en la quadrilla de «Lagartijo», que es converteix en el seu mestre i protector i li cedeix toros amb freqüència. Després de dos anys d'aprenentatge pren l'alternativa a la Plaça de la carretera d'Aragó a Madrid de la mà de «Lagartijo» el 29 de setembre de 1887. En la següent temporada actua en 75 corregudes arribant a ser l'ídol del públic.
El gener de 1889 es casa amb Dolores Sánchez amb la que tindrà 10 fills. El primer, un nen, només va viure 6 mesos. Els altres foren Dolores, Juana, Rafael, Emilia, Pilar, Maria Luisa, Carmen, Rosario i Josefa.
Durant els següents 12 anys, va compartir hegemonia al món del toreig amb «Lagartijo» i amb «Frascuelo». El 12 de maig de 1890 se celebra la correguda de comiat de «Frascuelo», i «Guerrita» es brinda a banderillar els seus toros. La seva última correguda va ser el 15 d'octubre de 1899 a la Plaça de Toros de Saragossa. Des de llavors es va dedicar als seus negocis i a la seva família, així com al Club Guerrita, club social que es va fer molt popular a Còrdova, situat al Carrer Gondomar.
Rafael Guerra Bejarano mor a Còrdova el 21 de febrer de 1941. És considerat el segon dels cinc Califes del toreig. El «Guerrita», respectat per tots, durant la seva carrera taurina va tenir entre els mateixos companys els més incondicionals admiradors. Va tractar amb totes les classes socials i va alternar de la mateixa manera amb les més baixes i amb els polítics més rellevants de l'època i membres de la família reial. Va tenir una estreta relació amb el rei Alfons XIII amb el que compartien el gust per la cacera.
Un altre dels trets més característics de «Guerrita» és el seu sentit de l'humor, les seves sentències, frases i un munt d'anècdotes. Sempre se'l recordarà vestit amb el vestit de llums curt i el barret cordovès.

## Referències

* ↑ «Fan, 1887». Online Collections Database. Staten Island Historical Society. [Consulta: 12 desembre 2011].
* ↑ Recordatori de la mort de Dolores Sánchez Molina, Vidua del Guerrita.
* ↑ La Montera, Revista cordovesa d'informació taurina (Setembre de 1999).
# Rasa del Roure

La rasa del Roure és un afluent per la dreta de la rasa de Socarrats (la qual, ensems, ho és de la Ribera Salada).
Neix a 830 m d'altitud, a 330 m (vo) al nord de l'Hostal de Cirera just al costat del punt on comença la carretera que mena cap a les masies de la Mosella i de cal Socarrats. Des del seu naixement agafa la direcció predominant est-oest que mantindrà durant tot el seu recorregut.
A uns 1.200 m (vo) del lloc on s'origina, passa a tocar de la Font de la Tosca que li queda a la riba esquerra. 800 m més avall passa a prop de la masia del Roure de la Llena que s'aixeca també a uns 225 m (vo) també de la seva riba esquerra i que li dona el nom. 1.500 m. després rep per l'esquerra les aigües de la rasa de la Tosqueta, de 625 m de recorregut i 325 m més avall aboca les seves aigües a la rasa de Socarrats, a uns 600 m d'altitud.

## Notes

* ↑ Sempre que s'indiqui la distància entre dos punts que no impliquin el seguiment d'un itinerari com pot ser un camí o el curs d'un riu, cal considerar que es tracta d'una distància a "vol d'ocell", és dir, en línia recta i sense considerar els pendent que pot presentar el terreny. Sempre que es doni una distància d'aquestes característiques, doncs, s'indicarà amb l'acrònim vo (vol d'ocell) escrit entre parèntesis
# Reacció de condensació

Una reacció de condensació , en química orgànica, és aquella en la qual dues molècules, o una de sola si té lloc en forma de reacció intramolecular, es combinen per donar un únic producte acompanyat de la formació d'una molècula d'aigua (en general una molècula petita). Les reaccions de condensació segueixen un mecanisme d'addició-eliminació.
Una reacció de condensació es pot considerar com l'oposat d'una reacció d'hidròlisi (la ruptura d'una espècie química en dos per l'acció d'aigua).

## Aplicacions

Aquest tipus de reacció s'utilitza com a base per a l'elaboració de molts polímers importants, per exemple: el niló, el polièster i altres polímers de condensació i diversos resines epoxis També és la base per a la formació en laboratori de silicats i polifosfats. Les reaccions que formen àcids anhídrids dels seus àcids constituents són normalment les reaccions de condensació.
Moltes transformacions biològiques són reaccions de condensació. síntesis de polipèptids, de poliquètids, de terpè, fosforilació i glicosilació en són alguns exemples.
Un gran nombre d'aquestes reaccions s'utilitzen en la química orgànica sintètica. Altres exemples inclouen:
* Condensació aciloínica
* Condensació aldòlica
* Condensació benzoínica (aquesta no és tècnicament una reacció de condensació però se'n diu així per raons històriques)
* Condensació de Claisen
* Condensació de Claisen–Schmidt
* Condensació de Darzens (condensació glucídica èster)
* Condensació de Dieckmann
* Condensació de Guareschi–Thorp
* Condensació de Knoevenagel
* Condensació de Michael
* Condensació de Pechmann
* Condensació de Rap–Stoermer
* Auto condensació o condensació simètrica aldol
* Condensació de Ziegler

## Referències

* ↑ IUPAC Compendium of Chemical Terminology, Electronic version, http://goldbook.iupac.org/C01238.html.
# Castell de Villesavin

El castell de Villesavin —francès: Château de Villesavin— és un castell situat a la comuna de Tour-en-Sologne (França), al departament de Loir-et-Cher, a uns 17 km de Blois, a 9 km de Chambord i a 6 km de Cheverny.
És Monument històric de França, des del 10 de juliol de 1959, i pertany al conjunt monumental dels castells del Loira.

## Història

Va ser construït entre 1527 i 1537 per Jean le Breton, senyor de Villandry i secretari de Finances del rei Francesc I i encarregat de fer els pagaments de la important tasca de Chambord.
Al segle xvii, Jean Phélippeaux, aleshores propietari del castell de Villesavin, va fer diverses intervencions a les pintures del sostre de la capella.

## Galeria d'imatges

* Vista aèria
* Porta d'entrada neo-gòtica
* Pintures murals de la capella
* Font en marbre de Carrara
* Colomar

## Referències

* ↑ McConnachie, James. The Rough Guide to The Loire (en anglès). Rough Guides, 2004, p. 384. ISBN 978-18-4353-257-6.
* ↑ «Château de Brissac» (en francès). Monument historique N° notice: PA00099024. [Consulta: 30 juny 2012].
* ↑ Fulletó de visita al château de Villesavin

## Enllaços externs

* Web oficial del château de Villesavin
* Patrimoni - Châteaux de la Loire Arxivat 2007-10-19 a Wayback Machine.
* Loir-et-Cher - Château de Villesavin
* Dure, la vie de château! Arxivat 2010-04-12 a Wayback Machine.