OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa Froilan (la Sénia)

Casa Froilan és una obra de la Sénia (Montsià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici entre mitgeres que consta de planta, entresòl i dos pisos. La façana és de pedra a la planta i d'arrebossat carreuat en els pisos superiors. Planta baixa amb tres portes, una finestra, i relleus decoratius en el sector de mur entre mig; a nivell de l'entresòl hi ha obertures semicirculars a manera de ventall sobre les portes, amb vidrieres compartimentades per llistons de fusta. El primer pis presenta balcó de mitgera a mitgera amb tres portes emmarcades amb motllures buidades i relleus en negatiu, entre el primer i segon pis hi ha una cornisa volada, i en el segon pis dos petits balcons ampitadors. A l'extrem superior presenta una cornisa recta de poca volada.

## Història

A la façana hi ha dues vegades la data de 1916, una a la tarja d'una porta, i l'altra dins la inscripció: "1916. Comercio de Tejidos de Froilán Jacques. Novedades y Géneros de ocasión". La botiga de teixits, però, no estava en aquest edifici, sinó en el situat enfront mateix, a la banda oposada del carrer, on avui hi ha una sucursal de la Caixa d'Estalvis Provincial de Tarragona. Els relleus laterals de la planta (un tors humà amb casc alat i sostenint una au a la mà, sobre una columna estriada de capitell corinti i envoltada a la part alta d'una corona de llorer) podrien relacionar l'edifici amb el noucentisme. El 1990, arran del canvi de propietaris, se n'ha modificat la distribució interior.

## Referències

* 1 2 «Casa Froilan». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 19 agost 2021].
# Ducat de Turíngia

El Ducat de Turíngia va ser la marca fronterera del regne merovíngi d'Austràsia, fundat cap a l'any 631 pel rei Dagobert I després que les seves tropes fossin derrotades per la confederació eslàvica de Samo a la batalla de Wogastisburg. Va ser tornat a crear en l'Imperi Carolingi i els seus ducs van ser nomenats pel Rei d'Alemanya fins que va ser absorbit pel Ducat de Saxònia l'any 908.

## Bibliografia

* Gerd Tellenbach. Königtum und Stämme in der Werdezeit des Deutschen Reiches. Quellen und Studien zur Verfassungsgeschichte des Deutschen Reiches in Mittelalter und Neuzeit, vol. 7, pt. 4. Weimar, 1939.
# Jarawara

El jarawara (també Jarauara, Yarawara, Jaruára) és una llengua ameríndia que pertany a la família Arawá, parlada per 150 jarawares. Se'l considera un dialecte del jamamadí, cm ho és el banawá. Tot i que són mútuament intel·ligibles, l'entonació i la manera de parlar són marcadament diferents, el jarawara és més ràpid i menys nasal que les altres dues llengües. Són establerts als marges del riu Purus, a l'Estat de l'Amazones (Brasil).
La llengua ha estat estudiada a fons pel lingüista missioner Alan Vogel i Robert Dixon, que han publicat diversos articles, tesis i llibres sobre el tema. L’ortografia jarawara consta d’onze consonants (b, t, k, f, s, h, m, n, r, w, y) i només quatre vocals (a, e, io) i va ser creada el 1988 per membres de la Society International of Linguistics (SIL), tenint en compte l’ortografia del jamamadí, que té pràcticament el mateix inventari fonèmic.

## Fonologia
### Vocals

| | Anterior | Central | Posterior |
| tancada | i i | | |
| Mitjana | e e | | o o |
| Oberta | | a a | |

### Consonants

| | | Bilabial | Dental | Alveolar | Palatal | Velar | Glotal |
| Oclusiva | Sorda | | t t | | | k k | |
| Oclusiva | Sorda | b b | | | j ɟ | | |
| Fricativa | Fricativa | f ɸ | | s s | | | h h |
| Nasal | Nasal | m m | n n | | | | |
| líquida | líquida | | | r r | | | |
| Semivocal | Semivocal | w w | | | | | |

## Referències

* 1 2 3 Instituto Socioambiental. «Jarawara». Povos Indígenas no Brasil.
* ↑ Etnolinguistica. «Povo:Jarawara». Biblioteca Digital Curt Nimuendajú.
* ↑ Ethnologue. «Jamamadí».
* ↑ Dixon, 2000, art. cité

## Bibliografia

* (anglès) Dixon, R. M. W., A-Constructions and O-Constructions in Jarawara, International Journal of American Linguistics, 66:1, 2000.
# Casa del Canonge Corbella

La Casa del Canonge Corbella és un edifici situat a la plaça Canonge Corbella, número 4, del municipi de Vallfogona de Riucorb, a l'actual comarca de la Conca de Barberà, al Principat de Catalunya. Aquesta obra està inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Deu el seu nom a Ramon Corbella i Llobet (1850-1924), que va ser canonge de Vic, a més d'escriptor, historiador i militar carlí, del qual n'hi ha un monòlit.

## Descripció

Casa situada a la plaça del Canonge Corbella, que feu construir una vegada va ser canonge i que deixà en els períodes estiuencs al mestre de l'Orfeó Català, Lluís Millet perquè hi pogués anar a descansar. La seva casa natal, anomenada cal Panxó està situada al carrer de la Font.
El parament devia estar format per pedres treballades a cops de maceta, molt irregulars i mal disposades, tal com es deixa veure a la part inferior de la planta baixa. Actualment està arrebossada i pintada de color blanc. Té quatre plantes. A la planta baixa es veu una porta d'arc carpanell i una petita obertura quadrangular. A la primera planta veiem tres portes de balcó sortides, una de les quals està segada. La segona planta sembla la més artística, ja que té tres finestres neogòtiques molt esveltes i estretes amb trencaaigües i calats de pedra. La tercera planta fa la funció de golfes i té tres obertures cegades d'arc de mig punt de pedra.

## Referències

* ↑ «Casa del Canonge Corbella». Pobles de Catalunya.
* 1 2 «Casa del Canonge Corbella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Casa del Canonge Corbella». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Díon (Pièria)

Díon (grec antic: Δῖον, llatí: Dium) fou una ciutat de l'antiga Macedònia de la regió de Pièria. No era una ciutat gran, però era considerada una de les més importants i un bastió de la seva frontera marítima en direcció sud.
L'esmenta Tucídides, quan diu que el general espartà Bràsides va arribar a Díon després de travessar la frontera entre Tessàlia i Macedònia durant la seva expedició l'any 424 aC cap a les colònies ateneses de Tràcia, passant pel territori del seu aliat Perdicas II.
Va ser atacada per una incursió dels etolis dirigida per Escopes, que va destruir les muralles i gairebé va arranar la ciutat, segons diu Polibi. Filip V de Macedònia va venjar la destrucció amb un atac a la capital etòlia. La ciutat va ser reconstruïda, i l'any 169 aC era una forta posició de Perseu, i la va abandonar inesperadament a l'arribada del cònsol Quint Marci Filip, que només va ser a la ciutat per molt poc temps. Perseu la va tornar a ocupar i va reparar els danys a les muralles que havien fet els romans, explica Titus Livi.
Segons Plini el Vell, a la seva època era una colònia romana. La ciutat consta a l'Itinerari d'Antoní i a la Taula de Peutinger i la descriu Pausànias.
Les seves ruïnes són situades al peu del Mont Olimp, vora la vila anomenada modernament també Díon. S'han trobat les restes d'un teatre i un estadi i els fonaments de les muralles. Titus Livi parla dels seus esplèndids edificis i de la multitud d'estàtues dels seus carrers. Se sap que tenia un temple dedicat a Zeus Olímpic i s'hi van celebrar uns jocs públics anomenats Olímpia instituïts pel rei Arquelau diu Diodor de Sicília. L'estadi i el teatre van servir sens dubte per la celebració d'aquests Jocs. Alexandre el Gran va situar en aquesta ciutat les estàtues dels vint-i-cinc generals morts a la batalla del Grànic, obra de Lisip, diu Flavi Arrià. Quint Cecili Metel Macedònic va traslladar a Roma aquest grup d'estàtues.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Dium». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 17 juliol 2021].
# Seigné

Seigné és un municipi francès situat al departament del Charente Marítim i a la regió de la Nova Aquitània. L'any 2007 tenia 102 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Seigné era de 102 persones. Hi havia 40 famílies de les quals 8 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 20 parelles sense fills, 8 parelles amb fills i 4 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 59 habitatges, 43 eren l'habitatge principal de la família, 8 eren segones residències i 8 estaven desocupats. 56 eren cases i 1 era un apartament. Dels 43 habitatges principals, 34 estaven ocupats pels seus propietaris, 7 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 2 estaven cedits a títol gratuït; 3 tenien dues cambres, 6 en tenien tres, 8 en tenien quatre i 26 en tenien cinc o més. 35 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 22 habitatges hi havia un automòbil i a 16 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Seigné el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 4 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 4 | 75 a 79 | 0 |
| 8 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 4 |
| 0 | 60 a 64 | 8 |
| 4 | 55 a 59 | 4 |
| 0 | 50 a 54 | 4 |
| 4 | 45 a 49 | 0 |
| 12 | 40 a 44 | 12 |
| 0 | 35 a 39 | 4 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 4 | 25 a 29 | 4 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 4 |
| 8 | 10 a 14 | 4 |
| 0 | 5 a 9 | 8 |
| 8 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 57 persones, 39 eren actives i 18 eren inactives. De les 39 persones actives 34 estaven ocupades (24 homes i 10 dones) i 5 estaven aturades (1 home i 4 dones). De les 18 persones inactives 5 estaven jubilades, 2 estaven estudiant i 11 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 2 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de fabricació d'elements pel transport i 1 d'una empresa de construcció.
L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era un guixaire pintor.
L'any 2000 a Seigné hi havia 11 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Seigné a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Seigné a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Vladímir Istomin

Vladímir Ivànovitx Istomin (rus: Владимир Иванович Истомин 1809, Lomovka, gubèrnia de Penza - 7 de març (19) de 1855) fou un contraalmirall rus (1853) i heroi del Setge de Sebastòpol. Era fill d'un secretari del Ministeri de Justícia i germà dels també almiralls Pàvel Ivànovitx Istomin i Konstantín Ivànovitx Istomin.
En 1827, Vladímir Istomin es va graduar a l'Escola Naval. Aquest mateix any, després va participar en la batalla de Navarino i més tard en el bloqueig dels Dardanels (1828-1829). En 1836, Istomin va ser transferit de la Flota del Bàltic a la Flota del Mar Negre. En 1850, va ser nomenat comandant del cuirassat Paris (Париж), que participaria en la batalla de Sinope en 1853. Durant el setge de Sebastòpol, Vladimir Istomin va estar a càrrec de la defensa del turó de Malakhov (Малахов курган) i prop dels reductes, en un exemple de valentia i tenacitat. Fou abatut per una bola de canó al reducte de Kamtxatka el 7 de març de 1855.
Vladímir Istomin va ser enterrat a la Cripta dels Almiralls de Sebastòpol.

## Distincions

* 1827: Orde de Sant Jordi (quarta classe)
* 1829: Orde de Santa Anna (tercera classe)
* 1854: Orde de Sant Jordi (tercera classe)

## Bibliografia

* N. Issanin: Морской энциклопедический словарь: Tom 1. Судостроение / Sudostroienie ("Construcció naval"), Leningrad 1986, pàgs. 279-280. ISBN 5-7355-0281-6 (rus)
# Mil proverbis

Llibre de mil proverbis és una obra de Ramon Llull que conté consells, amonestacions i sentències que abracen àmbits diversos: teologia, filosofia, moral, vida social i vida pràctica. Va ser escrit per Llull el 1302 en alta mar de retorn de Xipre. La primera edició publicada data del 1746 a Mallorca, a cura de Miquel Cerdà i Miquel Amorós.
Van repartides en cinquanta-dos capítols, el nombre per capítol variant de disset o vint-i-dos, amb una mitjana de vint. Cada capítol està dedicat a una virtut, una qualitat moral o una condició. El principi segueix l'ordenança d'una jerarquia : De Déu, De prelat, De príncep, De subjecte, etc.
Les qualitats de l'obra són la lleugeresa en la concisió, la simplicitat tota didàctica, la musicalitat mnemotècnica; la redacció essent alliberada dels constrenyiments de la demostració escolàstica, de les feixugors del seu aparat.
Aquestes sentències revelen una intel·ligència girada cap a la perfecció, així com una destresa a concentrar l'amplitud de la llum. Aquestes dues qualitats han de fer de l'obra un clàssic del pensament.

## Referències

* ↑ Duràn, Estanislau; Alós-Moner, Ramón d'. Bibliografia de les impressions lul·lianes / Elies Rogent i Estanislau Duran; amb un proemi, addicions i índex de Ramon d'Alòs-Moner. Institut d'Estudis Catalans, p. 315.
* ↑ Casassas, Oriol. Una faula i setze històries: excursió pel camp de les ciències humanes sortint del despatx d'un metge. L'Abadia de Montserrat, 1999, p. 33. ISBN 978-84-8415-096-1.
* ↑ Martínez, Bernabé Bartolomé. La educación en la Hispania antigua y medieval (en castellà). Ediciones Morata, 1992, p. 471. ISBN 978-84-7112-374-9.

## Bibliografia

* Raymond Lulle, (Ramon Llull) "Le Livre des mille proverbes", Éditions de la Merci, Perpinyà, 2008, ISBN 978-2-9531917-0-7

## Enllaços externs

* «Mil proverbis. Base de dades Ramon Llull,». Barcelona: Centre de documentació Ramon Llull. Universitat de Barcelona. [Consulta: 23 abril 2011].
# Soncourt

Soncourt és un municipi francès, situat al departament dels Vosges i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 54 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Soncourt era de 54 persones. Hi havia 20 famílies, de les quals 4 eren unipersonals (4 homes vivint sols), 8 parelles sense fills i 8 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 27 habitatges, 23 eren l'habitatge principal de la família, 2 eren segones residències i 2 estaven desocupats. 27 eren cases i 1 era un apartament. Dels 23 habitatges principals, 22 estaven ocupats pels seus propietaris i 2 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 1 tenia dues cambres, 4 en tenien tres, 4 en tenien quatre i 15 en tenien cinc o més. 22 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 11 habitatges hi havia un automòbil i a 10 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Soncourt el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 4 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 8 | 60 a 64 | 4 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 4 | 50 a 54 | 4 |
| 4 | 45 a 49 | 0 |
| 4 | 40 a 44 | 8 |
| 0 | 35 a 39 | 0 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 8 | 20 a 24 | 0 |
| 12 | 15 a 19 | 4 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 38 persones, 31 eren actives i 7 eren inactives. De les 31 persones actives 28 estaven ocupades (20 homes i 8 dones) i 3 estaven aturades (3 dones i 3 dones). De les 7 persones inactives 4 estaven estudiant i 3 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 4 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de fabricació d'altres productes industrials, 2 d'empreses de comerç i reparació d'automòbils i 1 d'una empresa immobiliària.
L'any 2000 a Soncourt hi havia 7 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Soncourt a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Soncourt a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Eiximèn Peres Roís de Corella i de Santacoloma

Eiximèn Peres Roís de Corella i de Santacoloma fou el primer comte de Cocentaina, conseller d'Alfons el Magnànim i governador de València.
Els seus dots militars, demostrats en les nombroses guerres d'Alfons el Magnànim, li permeteren de fer una carrera brillant i d'enlairar el seu llinatge. Es distingí en el setge de Calvi el 1420, la batalla del Castel Capuano, i Marsella del 1423, en la Guerra dels Infants d'Aragó el 1430, en l'Expedició a Tunis del 1432 i en la subsegüent conquesta del Regne de Nàpols.
Nomenat governador general de València el 1429 amb caràcter vitalici, exercí el càrrec fins al 1448. Formà part del consell del Magnànim, i el 1432 li fou encomanada, a ell i al bisbe de València, Alfons de Borja, futur papa Calixt III, la tutoria del seu fill natural Ferran, i el nomenà lloctinent general de València el 1450. El setembre de 1448, el rei li concedí el títol de comte de Cocentaina. Havent retornat a Nàpols el 1456, el rei li confià la negociació de diversos afers prop de Calixt III.
Engrandí els seus dominis amb la vall i castells d'Elda i Asp, el lloc de Dosaigües, i la vila i baronia de Cocentaina. Casat amb Beatriu Llançol de Romaní, ella fou qui governà Elda i Asp. Tingué, del seu matrimoni, quatre fills mascles: Miquel, Joan, Cristòfol i Hèctor Peres, i una filla. Tingué, a més a més, no menys de deu fills naturals.
Eximèn Peres Roís de Corella va comprar la baronia de Cocentaina el 1448 al rei Ferran el Catòlic, li costà 80.000 florins d'or. La familia dels Corella va ser la propietària de Cocentaina i el seu terme al llarg dels segles XV, XVI i XVII, fins que passà als Benavides, i posteriorment als Medinaceli.

## Referències

* ↑ Josep M. Nadal i Farreras, i Modest Prats i Domingo, [El segle XV]
* 1 2 «Eiximèn Peres Roís de Corella i de Santacoloma». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Mar Batlle, Patriotisme i modernitat a "La fi del comte d'Urgell"
* ↑ (castellà) Revista Hidalguía número 290. Año 2002, p.51
* ↑ Josep-David Garrido i Valls, El difíci veïnatge d'Elx i Crevillent amb el Comte de Cocentaina
* ↑ Arxiu de la Corona d'Aragó. Reial Cancelleria, 1448, p. r.2943, f. 29v..
# Seix (Montferrer i Castellbò)

Seix, a vegades anomenat Six, és un nucli de població a 1.260 metres d'altitud, adscrit al municipi de Montferrer i Castellbò i de l'entitat municipal descentralitzada Vila i Vall de Castellbò, a l'Alt Urgell. És un poble gairebé despoblat, amb 7 persones empadronades el 1991 i 5 el 2009. Havia arribat a 54 habitants al segle xix.
Situat en un coster entre el barranc de Graoris i el del Prat Nou i té una església, Sant Serni, sufragània de la de Castellbò, dedicada a Sadurní de Tolosa. És un edifici romànic net i bonic, de nau, absis llis amb finestretes i porta a ponent amb un campanaret d'espadanya. Té un petit clos davant seu.

## Referències

* ↑ «251403 Montferrer i Castellbò». Idescat. [Consulta: 24 agost 2020].
* ↑ «Seix (Montferrer i Castellbò)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Santa Creu de Castellbò i Seix». Hiperenciclopèdia. Arxivat de l'original el 2021-06-08. [Consulta: 20 gener 2009].
# Walter Neumann-Silkow

Walter Neumann-Silkow (Żelki, 10 d'abril de 1894 - Derna, 9 de desembre de 1941) va ser un general alemany durant la Segona Guerra Mundial que va comandar diverses divisions. Va rebre la Creu de Cavaller de la Creu de Ferro. Neumann-Silkow va morir de les ferides rebudes en campanya el 9 de desembre de 1941 en un hospital militar de la Líbia italiana. Va ser ascendit a Generalleutnant.

## Biografia

Nascut a Groß Silkow (actualment Żelki, Polònia, llavors Imperi Alemany) Neumann-Silkow es va unir al 10è Regiment de Dragons de l'Exèrcit Prussià l'1 de febrer de 1912 com a Fahnenjunker (aspirant a oficial) i va ser ascendit a tinent segon el 18 d'agost de 1913. Va servir com a oficial a la Primera Guerra Mundial
A la Reichswehr va ser ascendit a tinent coronel l'1 d'abril de 1936. El 10 d'agost de 1938 va esdevenir comandant del Batalló de reconeixement 7. L'1 de gener de 1939 va ser ascendit a coronel. El 29 de març de 1940 va rebre el comandament de la 8a Brigada de Fusellers, l'1 d'abril de 1941 va ser ascendit a general i el 21 d'abril de 1941 comandant de la 8a Divisió Panzer. Per les seves accions a la campanya de França va ser condecorat amb la Creu de Cavaller de la Creu de Ferro
Va rebre el comandament de la 15a Divisió Panzer el 26 de maig de 1941 destinada al nord d'Àfrica. Després de ser greument ferit al esclatar un obús al costat del seu vehicle de comandament, va ser ascendit a tinent general l'1 de desembre de 1941 Va morir per les seves ferides a l'Hospital Militar de Derna en 9 de desembre de 1941

## Referències

* ↑ Fellgiebel, Walther-Peer. Die Träger des Ritterkreuzes des Eisernen Kreuzes, 1939-1945 : die Inhaber der höchsten Auszeichnung des Zweiten Weltkrieges aller Wehrmachtteile. Friedberg/H.: Podzun-Pallas, 1986. ISBN 3-7909-0284-5.
* ↑ Forty, George. The armies of Rommel. Londres: Arms and Armour Press, 1999. ISBN 1-85409-503-X.
* ↑ Keilig, Wolf. Die Generale des Heeres. Friedberg: Podzun-Pallas-Verlag, 1983. ISBN 3-7909-0202-0.
# Krzysztof Sowiński

Krzysztof Sowiński (Łódź, 19 de març 1948 - 25 de gener 2022) va ser un director de cinema i guionista polonès. Membre de l'Associació de Cineastes Polonesos.

## Biografia

El 1969 es va llicenciar en dret a la Universitat de Łódź, i el 1977 a la Facultat de Direcció de l'Escola Estatal de Cinema, Televisió i Teatre Leon Schiller a Łódź Va publicar dos llibres: "Esplanade", publicat a Łódź, i la seva seqüela "Poste restante". Va dirigir una galeria d'art a Łódź.

## Filmografia

* 1987 – Pantarej (llargmetratge) – direcció, guió
* 1985 – Wakacje w Amsterdamie (llargmetratge) – direcció, guió
* 1984 – Zakochani w folklorze – Rzeszów 83 (documental) – direcció, guió
* 1982 – Promień (llargmetratge) – direcció, guió
* 1978 – Zapowiedź ciszy (llargmetratge) – direcció
* 1976 – Siła bezwładu (estudi escolar) – direcció, guió
* 1975 – Oni (estudi escolar) – direcció, guió
* 1975 – Przypowieść (estudi escolar) – direcció, guió

## Premis i distincions

* 1975 - Menció honorífica al Festival PWSFTviT Estudis per "Przypowieść"

## Referències

* 1 2 «FilmPolski.pl». FilmPolski, 01-01-2022.
* ↑ «Strona SFP».
* ↑ «Poste restante | Krzysztof Sowiński». Lubimyczytać.pl, 01-01-2022.