OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Segon Comtat de Portugal

El Segon Comtat de Portugal (en portuguès: Condado Portucalense) fou un estat establert l'any 1095 a l'oest de la península Ibèrica per Alfons VI de Lleó i concedit a Enric de Borgonya.

## Extensió

La seva extensió era molt més gran que el Primer Comtat de Portugal, i abastava els territoris compresos entre els rius Tajo i Miño: l'antic Comtat de Coïmbra (finat el 1091), terres de la regió de Trás-os-Montes i porcions al sur de l'antic Regne de Galícia (les parròquies dependents del bisbat de Tui). La seva capital se situà a la ciutat de Coïmbra.

## Creació del comtat

La mort l'any 1072 de Garcia I de Galícia provocà que els seus dominis del Regne de Galícia i el Comtat de Portugal passessin a mans del seu germà Alfons VI de Lleó. En agraïment als serveis prestats per part d'Enric de Borgonya al rei lleonès en la seva lluita contra els sarraïns el prometé en núpcies amb la seva filla natural Teresa de Lleó i li concedí en dot de matrimoni els territoris situats entre els riu Tajo i Miño, naixent així novament el comtat de Portugal sota domini però del regne de Lleó.
Enric de Borgonya reformà les institucions del comtat, ampliant el seu poder administratiu, judicial i militar per tal d'aconseguir la plena independència del Regne de Lleó. Inicià una política de repoblació i, aprofitant els problemes interns de la seva cunyada Urraca I de Castella proclamà la independència del Comtat de Portugal.
A la mort d'Enric la seva esposa Teresa de Lleó fou nomenada comtessa i regent del comtat en nom del seu fill Alfons de Portugal. Intentà amplià els seus territoris lluitant contra el Regne de Lleó, però fou vençuda per la seva germana Urraca I el 1121, per la qual cosa el comtat tornà a esdevenir vassall d'aquest regne. Enemistada amb la noblesa i el seu propi fill, per la seva relació amb la família Travas, l'any 1128 fou derrotada a Guimarães, apartada del poder i exilida a Galícia.
Aconseguit el poder Alfons Henriques o Alfons I de Portugal buscà dos objectius primordials amb la Santa Seu: la plena autonomia de l'església portuguesa i el reconeixement del regne. En lluita contra els sarraïns va aconseguir la important victòria en la batalla d'Ourique el 1139, any en el qual va aconseguir la plena independència del comtat i es feu coronar rei de Portugal, creant així el Regne de Portugal.

## Comtes de Portugal (segon període)

* 1094-1112: Enric de Borgonya, gendre d'Alfons VI de Castella
* 1112-1128: Teresa de Lleó, esposa de l'anterior
* 1112-1139: Alfons I el Conqueridor, fill dels anteriors
    a partir de 1139 el comtat de Portugal esdevindrà un reialme

## Vegeu també

* Primer Comtat de Portugal
* Comte de Portugal
* Regne de Portugal
# William Greggan

William Greggan (Kirkcudbright, Dumfries i Galloway, 5 de desembre de 1882 – Nova Zelanda, 7 de febrer de 1976) va ser un esportista escocès que va competir a principis del segle xx.
El 1908 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on guanyà la medalla de plata en la prova del joc d'estirar la corda formant part de l'equip Liverpool Police.

## Referències

* ↑ «William Greggan Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2020. [Consulta: 8 novembre 2015].
# Roger-Jean Le Nizerhy

Roger-Jean Le Nizerhy (París, 3 de desembre de 1916 - Créteil, 28 de gener de 1999) va ser un ciclista francès que fou professional el 1939 i entre 1946 i 1952.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics de Berlín, en què guanyà una medalla d'or en la prova del persecució per equips, formant equip amb Robert Charpentier, Jean Goujon i Guy Lapébie.
Era germà del també ciclista Jean Le Nizerhy.

## Palmarès

* 1936
** Medalla d'or als Jocs Olímpics de Berlín en persecució per equips

### Resultats al Tour de França

* 1949. Abandona (15a etapa)

## Referències

* 1 2 «LE NIZERHY Roger (Roger Jean)». [Consulta: 4 novembre 2024].
* ↑ «Olympedia – Roger Le Nizerhy». [Consulta: 4 novembre 2024].
* ↑ «36ème Tour de France 1949» (en francès). Memoire du cyclisme. Arxivat de l'original el 24 January 2012. [Consulta: 8 març 2015].

## Enllaços externs

* Fitxa de Roger-Jean Le Nizerhy a sitiodeciclismo.net
# Hermann Helgesen

Hermann Aldryk Trostrup (Herman Alrich Frostrup) Helgesen (Ålesund, Møre og Romsdal, 28 de febrer de 1889 – Ålesund, 1 de febrer de 1963) va ser un gimnasta artístic noruec que va competir a començaments del segle xx.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on va guanyar la medalla de plata en el concurs per equips, sistema lliure del programa de gimnàstica.

## Referències

* ↑ «Herman Helgesen Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d'abril 2020. [Consulta: 19 juliol 2017].
# Joan XI de Constantinoble

Joan Vec o Joan Bec o Joan XI de Constantinoble (en llatí Joannes Veccus o Joannes Beccus, en grec antic Bekkos o Bekos Βέκκος, Βέκος, o Βέκων) va ser un eclesiàstic romà d'Orient que ser conegut cap a la part final del segle xiii.
Era cartofílac a la gran església de Constantinoble i va ser elevat al patriarcat de Constantinoble per Miquel VIII Paleòleg l'any 1274 per la seva disposició amistosa a favor de l'església llatina. Inicialment s'oposava als llatins però va canviar a causa dels escrits de Nicèfor Blemmides. Va ser patriarca fins a la mort de l'emperador Miquel l'any 1282, quan el partit nacionalista ortodox va recuperar la seva influència. Llavors va presentar la dimissió (1282 o 1283) i va recuperar la seu patriarcal Josep Galesiotes.
En endavant va ser perseguit pel partit dominant, i va patir exili i presó. Estava empresonat quan va morir el 1298. El seu perseguidor més virulent va ser Jordi de Xipre, patriarca amb el nom de Jordi II.
Va deixar escrites nombroses obres, especialment sobre els punts de discussió entre les esglésies ortodoxa i llatina, entre les quals:
* De pace ecclesiastica
* Sobre la unió i la pau de les esglésies de la vella i nova Roma
* Epigraphes
* Orationes I i II (sobre la seva deposició)
* De libris suis
* Refutació de l'obra de Jordi de Xipre.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Veccus». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 7 setembre 2022].
* ↑ The Catholic encyclopedia : an international work of reference on the constitution, doctrine, and history of the Catholic church, vol. II. Nova York: The Encyclopedia Press, Inc., 1913, p. sub voce.
# Segon setge de Girona de 1808

El segon setge de Girona de 1808 fou posat per les tropes imperials de Guillaume Philibert Duhesme i fou alçat pel brigadier Raimon Caldagués.

## Antecedents

Amb gran part d'Espanya en rebel·lió oberta, Napoleó Bonaparte va establir el comandament a Baiona per reorganitzar les seves forces i corregir la situació, creient que un desplegament ràpid de les forces acovardiria els insurgents i consolidaria ràpidament el seu control d'Espanya, i va enviar una sèrie de columnes que volien escanyar a la rebel·lió prenent i pacificant les principals ciutats d'Espanya: Des de Madrid Jean Baptiste Bessières va dirigir-se a Castella la Vella amb 25.000 homes i va enviar un destacament a Aragó, amb l'objectiu de capturar Santander i Saragossa; Jeannot de Moncey va marxar cap a València amb 29.350 homes, Pierre-Antoine Dupont conduiria 13.000 homes al sud cap a Sevilla i el port de Cadis, que resguardava la flota de François Rosilly de la Royal Navy i Guillaume Philibert Duhesme amb 12.710 tropes cap a Catalunya, per prendre Girona.
Havent sortit de Barcelona el 12 de juny, el dia 20 de juny començà l'atac contra la plaça de Girona. Tot i la seva duresa, fou refusat per les escasses forces defensores, compostes per 300 soldats del regiment d'Ultònia i uns 1.500 miquelets dividits en dos terços, sota el comandament de Joan Clarós i Francesc Milans del Bosch. Els aproximadament 6.000 homes de Duhesme no pogueren prendre una plaça en mal estat, envellida i amb poques defenses. L'atac es desfermà de nit i fou especialment sagnant, amb una preeminència de la lluita cos a cos amb baionetes. Malgrat la força numèrica francesa, Duhesme fou derrotat i hagué de retirar-se a Barcelona amb uns 300 morts i 32 carros de ferits. Per la banda gironina, solament hi hagué set morts i 27 ferits.

## El setge

El setge durà del 20 de juliol al 16 d'agost de 1808.

## Conseqüències

Girona va capitular el desembre de 1809.

## Referències

* ↑ «Segon setge de Girona de 1808». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Gates, David. The Spanish Ulcer: A History of the Peninsular War (en anglès). W W Norton & Co, 1986, p. 51. ISBN 0-393-02281-1.
* ↑ Chandler, David G. The Campaigns of Napoleon (en anglès). Weidenfeld & Nicolson, 1994, p. 611. ISBN 0-297-81367-6.
* ↑ Pascual i Rodríguez, Vicenç. El Baró de Maldà: materials per a una biografia. L'Abadia de Montserrat, 2003, p. 192-195. ISBN 8484155056.

## Bibliografia

* GRAHIT, Emili, Historia de los sitios de Gerona de 1808-1809. Gerona. Imprenta y librería de Paciano Torres, 1896.
* DEULONDER, Xavier: La Guerra Peninsular o Guerra del Francès (1807-1814) Barcelona, Llibres de l'Índex, 2019. ISBN 9788479481704
* PUIG, Lluís Maria de, Girona, guerra i absolutisme. Resistència al francès i defensa de l'antic règim (1793-1833). Girona: Ajuntament de Girona, Diputació de Girona, 2007. ISBN 978-84-8496-045-4
# Nicèfor

Nicèfor és el nom dels següents personatges:
* Nicèfor I el Logoteta, emperador romà d'Orient del 801 al 811
* Nicèfor II Focas, general romà d'Orient, emperador del 963 al 969
* Nicèfor III Botaniates, emperador romà d'Orient del 1078 al 1081
* Nicèfor Blemmides, escriptor romà d'Orient del segle xiii
* Nicèfor Brienni (general), general romà d'Orient que es va revoltar contra l'emperador Miquel VII i es va proclamar emperador a Dirràquion el 1071
* Nicèfor Brienni (cèsar) (1062-?), marit d'Anna Comnena
* Nicèfor Cal·list Xantòpulos, escriptor romà d'Orient del segle xiv
* Nicèfor Cartofílac, monjo i escriptor romà d'Orient d'època incerta, encara que la més probable és el segle ix
* Nicèfor Monjo, monjo i escriptor romà d'Orient que hauria viscut a l'entorn de l'any 1100
* Nicèfor I de Constantinoble, patriarca de Constantinoble del 805 al 815
* Nicèfor II de Constantinoble, patriarca de Constantinoble del 1260 al 1261
* Nicèfor Filòsof, escriptor romà d'Orient que va florir a l'entorn del 900 a Constantinoble
* Nicèfor Prevere, religiós romà d'Orient
* Nicèfor Úran, militar romà d'Orient
# Shamoke

Shamoke :
| Xinès tradicional: | Xinès tradicional: | 沙摩柯 |
| Xinès simplificat: | Xinès simplificat: | 沙摩柯 |
Shamoke (mort el 222 EC) va ser el rei de les tribus dels cinc valls Wuling durant els període de la tardana Dinastia Han Oriental i els Tres Regnes de la història xinesa. Durant la batalla de Xiaoting entre els senyor de la guerra Liu Bei i Sun Quan, Shamoke va dirigir les seves tropes en l'ajuda de Liu i aquest últim li va concedir un càrrec d'oficial. Shamoke més tard va ser mort en combat quan les forces de Sun Quan, dirigides per Lu Xun, van derrotar els exèrcits de Liu en una ataca amb foc.

## En la ficció

En la novel·la de ficció del Romanç dels Tres Regnes de Luo Guanzhong, Shamoke és el responsable durant la Batalla de Xiaoting de la mort del general de Sun Quan Gan Ning. Històricament, Gan no en participà en la batalla.
En la novel·la, l'aspecte de Shamoke és descrit com a tal:
    El seu rostre hi era tacat de roig com si s'hagués esquitxat de sang provinent de la boca, i els seus ulls eren blaus i grans. Ell es va precipitar sobre les tropes de Gan Ning, demostrant un port poderós i ferotge, armat amb dues maces de ferro i punxes amb dos pals llargs, i amb dos arcs penjats del seu cinturó.
En veure això, Gan Ning es va adonar que no podia guanyar contra Shamoke, i va començar a retirar-se a cavall. Mentre tractava d'escapar, això no obstant, Shamoke li va disparar a la part posterior del cap amb una fletxa, matant-lo. Més endavant en la batalla Shamoke es va quedar atrapat enmig d'un atac amb foc i va fugir; sent perseguit posteriorment per Zhou Tai que el va abastar i el va matar després d'una breu lluita.

## Vegeu també

* Llista de persones relacionades amb els Tres Regnes
# Shogitai

Els Shogitai (彰義隊, lit. "Lliga per demostrar la rectitud") eren un cos d'elit del shogunat durant el període Bakumatsu del Japó. Els Shogitai van prendre bona part a les batalles de la guerra Boshin, especialment a la batalla de Toba-Fushimi, i a la batalla de Ueno, on van ser gairebé exterminats.

## Referències

* ↑ Japan J. J. Rein p.360
* ↑ The last samurai Mark Ravina p.157
# Short Strand

Short Strand (en gaèlic: an Trá Ghearr) és un barri obrer de la ciutat de Belfast, a Irlanda del Nord. Es troba a la riba est del riu Lagan, al townland de Ballymacarret, que forma part del comtat de Down. Tradicionalment ha estat un feu republicà i catòlic irlandès, envoltat de barris lleialistes, a la zona est de la ciutat. Les fronteres de Short Strand són Albertbridge Road (al sud), Short Strand Road (a l'oest), Newtownards Road (al nord) i el carrer Bryson Street / Clandeboye Gardens (a l'est).
Els catòlics es van traslladar per primera vegada a Short Strand des de l'est i el sud del comtat de Down a finals del segle xix, construint les seves pròpies escoles i l'església de Sant Mateu (1872). La tensió a la zona va esclatar entre 1920 i 1922, quan els enfrontaments entre comunitats van causar 500 morts. Onze persones van morir fruit de la violència a la zona el 1935. A l'inici del període dels Troubles, hi havia uns 6.000 catòlics a Short Strand davant dels seus 60.000 veïns protestants. La zona va ser escenari de molta violència, incloent aldarulls i atacs de paramilitars republicans o lleialites. El 27 de juny de 1970, tres persones van morir en enfrontaments entre l'IRA Provisional i lleialistes armats al voltant de l'església de Sant Mateu, en el que es va conèixer com la batalla de Saint-Matthew. Altres aldarulls més recents es van produir l'any 2002 i l'any 2011. Al llarg del conflicte la Royal Ulster Constabulary (RUC) va disposar d'una caserna a Short Strand, que va ser una de les més atacades per l'IRA. Es va tancar el 2010 i es va enderrocar el febrer de 2011.

## Referències

* ↑ English, pp.134-135
* 1 2 «New in print: A History of Conflict in the Short Strand 1886 - 1997» (en anglès). An Phoblacht, 29-01-1998 [Consulta: 9 gener 2021].
* 1 2 3 Spackman, Conor «East Belfast interface: a familiar pattern continues» (en anglès). BBC News, 21-06-2011 [Consulta: 9 gener 2021].
* ↑ Aranda, Quim «Belfast viu els incidents més greus en 10 anys». El Punt Avui, 23-06-2011 [Consulta: 9 gener 2021].
* ↑ «Police acted with restraint during east Belfast interface rioting» (en anglès). Police Ombudsman's Office. [Consulta: 9 gener 2021].
* ↑ «Desenes de ferits en enfrontaments entre protestants i catòlics a Belfast». CCMA, 21-06-2011 [Consulta: 9 gener 2021].

## Bibliografia

* English, Richard. Armed Struggle: The History of the IRA. Pan Macmillan, 2008. ISBN 9780330475785.
# Silla (Corea)

Silla (en hangul, 신라; en hanja, 新羅; pronunciat ɕil.la) va ser un dels tres regnes de Corea entre l'any 57 aC (data controvertida) i el 935. Els seus governants van adoptar el budisme i nombroses influències xineses, incloent-hi part del sistema burocràtic, i van basar el seu poder creixent en la força de la cavalleria.
Va començar sent una confederació de sis ciutats estat, que segons els historiadors poden anomenar-se regne conjunt des del segle ii (les cròniques que parlarien de l'any 57 aC estarien basades en mitologia i no en troballes arqueològiques). Al principi, el poder del regne rotava entre els líders dels clans que formaven Silla, fins que el rei Naemul va instaurar la monarquia hereditària (segle iv).
Al segle vii, Silla va aliar-se amb la Xina de la dinastia Tang per dominar Baekje i Koguryö, els altres regnes coreans, derrotant-los en la guerra Koguryö - Tang i unificant així la península sota un mateix rei poc després de derrotar el Japó del període Yamato en la batalla de Baekgang, que havia enviat una flota amb 40.000 soldats en suport de Baekje. Aquest període està marcat per l'auge del poder militar de la família reial, que va sufocar diverses revoltes aristocràtiques i va consolidar el pagament centralitzat d'impostos, que garantia recursos per a l'exèrcit.
El declivi va començar al segle viii, amb la pèrdua de l'autoritat reial i diverses guerres civils fins al cop d'estat de Wang Geon, que va rebatejar l'estat com a Goryeo el 935.

## Referències

* ↑ Connor, Mary E. (2009). The Koreas. ABC-CLIO, LLC
* ↑ Grant, R.C.. Battle at Sea: 3000 years of naval warfare (en anglès). Dorling Kindersley Ltd, 2010, p. 54. ISBN 140533505X.
* ↑ Park Minje, Byeing-seon. Historia de la imprenta coreana: de los orígenes hasta 1910 (en castellà). Univ. Autònoma de Barcelona, 2006, p. 37. ISBN 8449024781.
* ↑ Kil Kim, Djun. The History of Korea (en anglès). ABC-CLIO, 2014, p. 63. ISBN 1610695828.
Viccionari
# Símmies de Macedònia

Símmies (en llatí Simmias, en grec antic Σιμμίας), fou un militar macedoni, fill de Andròmenes i germà d'Amintes i d'Àtal, oficials d'Alexandre el Gran.
Probablement va servir a la falange macedònia dirigida pel seu germà Amintes i apareix agafant el comandament d'aquesta en la batalla de Gaugamela, en absència del seu germà. El 330 aC va ser acusat junt amb els seus germans d'estar implicat a la conspiració de Filotes però l'enèrgica defensa d'Amintes davant l'assemblea de l'exèrcit va donar lloc a la seva absolució, segons Flavi Arrià i Quint Curci Ruf.

## Referències

* ↑ 2.Simmias a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 827
# Tercera Guerra Civil Romana

La Tercera Guerra Civil Romana fou la guerra Civil romana desencadenada arran de l'assassinat de Juli Cèsar (44 aC).

## Antecedents

A la mort de Juli Cèsar, Marc Antoni havia aconseguit el lideratge del partit de Cèsar i fins llavors havia mantengut el bàndol dels liberatores i el d'Octavi allunyats del poder. Però Antoni havia perdut la confiança del Senat romà, i mentre estava lluitant a la Cisalpina l'any 43 aC contra Dècim Brut per aconseguir el control de les tropes de la província, el Senat envià els dos cònsols, Hirci i Pansa, a reforçar les tropes de Brut, que estava patint un setge a Mòdena. Octavi, amb un exèrcit que havia reclutat a Itàlia amb veterans de Cèsar, s'uní a aquests dos i finalment derrotaren l'exèrcit d'Antoni a la batalla de Mutina. Però tot i la victòria, els cònsols Hirci i Pansa moriren a la batalla, de manera que quedà un buit de poder que Octavi volia aprofitar.
En efecte, Octavi marxà amb les seves legions sobre Roma i obligà el senat a elegir-lo com a cònsol, el 19 d'agost de l'any 43 aC, mentre Antoni recomponia el seu exèrcit. Mentre Octavi es mostrava en l'escenari polític romà com el "venjador" del seu pare adoptiu i reprimia totalment el bàndol dels liberatores (amb qui s'havia aliat per vèncer Antoni), canviaren els papers i Marc Antoni va contreure una aliança amb els líders del partit popular, el partit de Cèsar. Aleshores, seguint l'exemple de Cèsar, Pompeu i Cras de l'any 60 aC, Octavi, Antoni i el cap dels genets Lèpid formaren, l'octubre de l'any 43 aC, un Segon Triumvirat, la ratificació del qual fou el casament d'Octavi amb la fillastra d'Antoni, Clòdia.

## La guerra

Els hereus polítics de Cèsar, Marc Antoni i Octavià perseguiren als liberatores, complotats en el seu assassinat i els derrotaren en la batalla de Filipos, en la que moriren Brut i Cassi.

## Conseqüències

Després de la victòria d'Octavi sobre Marc Antoni i el regne hel·lenístic d'Egipte, la República es va annexionar de facto les riques terres d'Egipte. No obstant això, la nova possessió no va ser inclosa dins el sistema regular de govern de les províncies, ja que va ser convertida en una propietat personal de l'emperador, i com a tal, legable als seus successors.
L'any 27 aC es va establir una ficció de normalitat política a Roma i el Senat li va atorgar a Octavi el títol d’Imperator Caesar Augustus.

## Notes

* ↑ Rollin, Charles; Crevier, Jean Baptiste Louis. The Roman history from the foundation of Rome to the battle of Actium (en anglès). J. and P. Knapton, 1750, p.114.
* ↑ Suetoni, Gai; Osgood, Josiah. A Suetonius Reader: Selections from the Lives of the Caesars and the Life of Horace (en anglès). Bolchazy-Carducci Publishers, 2011, p. xxxii. ISBN 0865167168.
# Tetidion

Tetidion (en grec antic Θετίδιον o Θεστίδειον), era una ciutat de Tessaliotis, a Tessàlia, prop de Farsàlia on va acampar Luci Quinti Flaminí en la seva segona marxa des de Feres cap a Escotussa abans de la batalla de Cinoscèfales.
Es deia que el seu nom derivava de Tetis, la mare d'Aquil·les, que inicialment era un déu-heroi de la regió de Ftiotis.

## Notes

* ↑ Segons Estrabó
* ↑ Segons Esteve de Bizanci

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Thetidium». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 4 gener 2021].
# Teàgenes de Tebes

Teàgenes de Tebes (en llatí Theagenes, grec antic: Θεαγένης) fou un general tebà.
Era el general que va dirigir els tebans a la batalla de Queronea el 338 aC. Deinarc d'Atenes diu que va trair als seus i va cooperar amb els macedonis, però en canvi Plutarc diu que va morir lluitant en aquesta batalla.

## Referències

* ↑ 3.Theagenes a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1022
# Tian Kai

Tian Kai :
| Xinès tradicional: | Xinès tradicional: | 田楷 |
| Xinès simplificat: | Xinès simplificat: | 田楷 |
    En aquest nom xinès, el cognom és Tian.
Tian Kai (mort el 199 EC) va ser un oficial que serví com a Inspector de la Província de Qing sota el senyor de la guerra Gongsun Zan durant el període de la tardana Dinastia Han Oriental de la història xinesa.
En el 189 el general Dong Zhuo havia pres el control de la cort Han Negant-se a reconèixer la seva autoritat, els governadors i els generals de les províncies orientals de l'Imperi Han es van rebel·lar. Amb cap de les parts capaces d'aconseguir una victòria decisiva, la guerra va arribar a un punt mort i l'aliança rebel es va enfonsar, els seus líders es concentraren en la construcció de la seva pròpia base de poder. En la segona meitat del 191 Gongsun Zan va anar a la guerra contra el seu enemic al sud, Yuan Shao, el Governador de la Província de Ji. Gongsun Zan va enviar a Tian Kai per atacar la província de Qing, aleshores controlada per Yuan Shao, nomenant-lo Inspector de Qing. Tian Kai va aconseguir establir-se en la part nord de Qing, però va ser incapaç de derrotar el seu rival nomenat Inspector per part de Yuan Shao, el fill major de Yuan, Yuan Tan. En el 193 Gongsun Zan i Yuan Shao pactaren una treva, ambdues parts es trobaven exhaurides després de dos anys de guerra contínua.
En el 194 Tao Qian, l'Inspector de la Província de Xu, que era sota un fort atac del senyor de la guerra Cao Cao, va posar-se en contacte amb Tian Kai per demanar ajuda. Tian va enviar un dels seus oficials, Liu Bei, amb uns pocs milers d'homes per ajudar a Tao Qian. Tao Qian li va donar quatre mil homes més a Liu Bei sent així que Liu va canviar la seva lleialtat, passant a servir a Tao.
En el 198 Yuan Shao va avançar de nou contra Gongsun Zan, guanyant una victòria decisiva el 199 en la batalla de Yijing on Tian Kai fou mort i Gongsun Zan es va suïcidar.

## Vegeu també

* Llista de persones dels Tres Regnes

## Referències

* de Crespigny, Rafe. "To Establish Peace: being the Chronicle of the Later Han dynasty for the years 189 to 220 AD as recorded in Chapters 59 to 69 of the Zizhi tongjian of Sima Guang". Volume 1. Arxivat 2008-08-11 a Wayback Machine. Facultat d'Estudis Asiàtics, La Universitat Nacional Australiana, Canberra. 1996. ISBN 0-7315-2526-4.