OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tivier (Cantal)

Tivier és un municipi francès situat al departament de Cantal i a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps. L'any 2007 tenia 143 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Tiviers era de 143 persones. Hi havia 56 famílies de les quals 8 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 24 parelles sense fills i 24 parelles amb fills. La població d'habitants censats ha evolucionat segons el següent gràfic:

### Habitatges

El 2007 hi havia 73 habitatges, 58 eren l'habitatge principal de la família, 8 eren segones residències i 7 estaven desocupats. 70 eren cases i 2 eren apartaments. Dels 58 habitatges principals, 50 estaven ocupats pels seus propietaris, 6 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 2 estaven cedits a títol gratuït; 5 tenien tres cambres, 19 en tenien quatre i 34 en tenien cinc o més. 50 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 26 habitatges hi havia un automòbil i a 30 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Tiviers el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 4 |
| 4 | 80 a 84 | 0 |
| 8 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 8 |
| 4 | 65 a 69 | 8 |
| 0 | 60 a 64 | 4 |
| 8 | 55 a 59 | 0 |
| 4 | 50 a 54 | 4 |
| 16 | 45 a 49 | 8 |
| 12 | 40 a 44 | 16 |
| 0 | 35 a 39 | 4 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 8 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 4 |
| 8 | 10 a 14 | 4 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 4 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 92 persones, 81 eren actives i 11 eren inactives. De les 81 persones actives 79 estaven ocupades (41 homes i 38 dones) i 2 estaven aturades (2 dones i 2 dones). De les 11 persones inactives 5 estaven jubilades, 4 estaven estudiant i 2 estaven classificades com a «altres inactius».

### Ingressos

El 2009 a Tiviers hi havia 62 unitats fiscals que integraven 166 persones, la mediana anual d'ingressos fiscals per persona era de 17.647 €.

### Activitats econòmiques

Dels 5 establiments que hi havia el 2007, 2 eren d'empreses de construcció i 3 d'empreses de comerç i reparació d'automòbils.
Dels 2 establiments de servei als particulars que hi havia el 2009, 1 era un guixaire pintor i 1 fusteria.
L'any 2000 a Tiviers hi havia 12 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 840 hectàrees.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Revenus fiscaux des ménages en 2008
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* ↑ Exploitations agricoles

## Enllaços externs

* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Iúlia Riabtxinska

Iúlia Riabtxinska (Pisxanka, 21 de gener de 1947 - Poti, 13 de gener de 1973) fou una piragüista d'aigües tranquil·les ucraïnesa, que va competir sota bandera de la Unió Soviètica durant les dècades de 1960 i 1970.
El 1972 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Múnic, on guanyar la medalla d'or en la prova del K-1, 500 metres del programa de piragüisme. Tan sols quatre mesos després de la fi d'aquests Jocs va patir un accident mentre entrenava al llac Paleostomi, a la República Socialista Soviètica de Geòrgia que li provocà la mort. Des d'aleshores cada primavera es disputa una competició internacional en honor seu a Moscou.
En el seu palmarès també destaca una medalla d'or al Campionat del Món de piragüisme en aigües tranquil·les de 1971.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Yuliya Ryabchinskaya». [Consulta: 5 juny 2023].
* 1 2 Wallechinsky, David; Loucky, Jaime. The Complete Book of the Olympics 2012 Edition. Londres: Aurum Press, 2012, p. 535. ISBN 978-1-84513-695-6.
# Eva Arderius i Campos

Eva Arderius i Campos (Castellar del Vallès, 1979) és una periodista catalana, cap d'informatius de Betevé, directora i presentadora del programa sobre actualitat municipal Bàsics, i articulista a El Periódico de Catalunya.
Llicenciada en Periodisme per la Universitat Ramon Llull, va començar la seva carrera a Ràdio Castellar, l'emissora municipal de la seva localitat natal, i posteriorment va treballar a COM Ràdio.
L'equip d'informatius de Betevé, del qual forma part, va obtenir el Premi Ciutat de Barcelona de Mitjans de Comunicació 2019 per la cobertura de les mobilitzacions a Barcelona arran de la sentència del judici del procés. El 2021 va ser nomenada directora d'informatius de la cadena.
L'any 2020 publicà el llibre Una altra Barcelona, que recull el testimoni de deu persones que protagonitzen històries de lluita veïnal i de denúncia social a la ciutat de Barcelona.

## Publicacions

* Arderius, Eva. Una altra Barcelona. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2020. ISBN 978-84-412-3220-4. OCLC 1235745248.

## Referències

* ↑ Fernández de Castro, Xavi. «A Barcelona s'ha perdut la sensació de seguretat i costarà recuperar-la», 01-09-2019. [Consulta: 26 setembre 2020].
* 1 2 «Eva Arderius, nova directora d’informatius de Betevé». El Periódico de Catalunya, 19-03-2021. [Consulta: 26 febrer 2022].
* ↑ «Eva Arderius | Máster en Creatividad Estratégica en Información Audiovisual». Universitat Autònoma de Barcelona. [Consulta: 26 febrer 2022].
* ↑ «Mitjans de Comunicació – PREMIS CIUTAT DE BARCELONA». [Consulta: 6 maig 2021].
* ↑ Vilajosana, Marc. «La sorpresa de betevé o cómo una televisión local se ha convertido en la referencia de las protestas en Barcelona» (en castellà). El Diario, 23-10-2019. [Consulta: 26 febrer 2022].
* ↑ «Unas bodas de plata en el mejor momento» (en castellà). La Vanguardia, 11-11-2019. [Consulta: 26 febrer 2022].
* ↑ «Eva Arderius, nova directora d’informatius de Betevé». El Periódico de Catalunya, 19-03-2021. ISSN: 1138-6096 [Consulta: 15 febrer 2022].
* ↑ Arderius, Eva. Una altra Barcelona. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2020. ISBN 978-84-412-3220-4. OCLC 1235745248.
* ↑ Márquez Daniel, Carlos. «La Barcelona sense filtres», 09-09-2020. [Consulta: 26 setembre 2020].
* ↑ «Un libro de Eva Arderius plasma en 10 historias la "cara más desconocida" de Barcelona». Europa Press, 07-09-2020. [Consulta: 26 setembre 2020].
* ↑ «L'habitatge és el problema més important de Barcelona». Betevé, 22-09-2020. [Consulta: 26 setembre 2020].
* ↑ «Eva Arderius retrata la ciutat més lluitadora a ‘Una altra Barcelona’». Tot Barcelona, 12-09-2020. [Consulta: 26 febrer 2022].
# Nou Velòdrom de Barcelona

El Nou Velòdrom de Barcelona, també anomenat Velòdrom del carrer Aragó, fou una instal·lació esportiva de Barcelona que acollí proves de ciclisme i partits de futbol entre 1901 i 1903.

## Història

El primer Velòdrom estable de la ciutat de Barcelona fou el Velòdrom de la Bonanova inaugurat el 1893. Una desena d'anys més tard deixà d'acollir proves ciclistes en favor de la pràctica d'altres esports, com ara el futbol. Nasqué aleshores la idea de construir un altre velòdrom més cèntric. La idea sorgí d'un grup de corredors i seguidors del ciclisme encapçalats per Francesc Serramalera i Abadal, així com el Velo Club, els quals constituïren la Societat Anònima Velòdrom. Un cop construït, el Velo Club s'hi instal·là. Entrà en funcionament el juliol de 1900, malgrat no fou inaugurat oficialment fins al 29 de juny de 1901. El festival inaugural, que es perllongà durant dos dies, va incloure moltes activitats: júniors, amateurs, professionals, internacionals, tàndems i pedestres. La prova més destacada fou el «Gran Premio del Nuevo Velódromo de Barcelona», que fou guanyada per Abadal, qui s'emportà un premi de 500 pessetes. Presidí el jurat Narcís Masferrer.
Tal com també succeí amb el velòdrom de la Bonanova, el Nou Velòdrom també fou utilitzat per la pràctica del futbol, malgrat les seves reduïdes dimensions. Fou el camp on jugà l'Hispània Athletic Club el seu primer partit, el 14 d'octubre de 1900 enfront de la Societat Deportiva Santanach. També hi jugaren l'Irish FC i l'FC X.
La premsa de l'època fou força crítica amb la qualitat de les instal·lacions, la qual tingué una vida curta, fins a l'any 1903. Un cop fou enderrocat, en el seu solar s'hi va aixecar la Casa del Pueblo (carrer Aragó, 168) impulsada per Alejandro Lerroux del Partit Radical.

## Emplaçament

El Nou Velòdrom estava situat en un solar de l'illa delimitada pels carrers d'Aragó, Muntaner, Consell de Cent i Casanova, quedant l'entrada principal ubicada al xamfrà nord.

## Característiques

La pista era feta de ciment a les rectes i de fusta a les corbes, amb una corda de 250 metres.

## Referències

* 1 2 3 «Nuevo Velódromo de Barcelona» p. 391. Los Deportes, 23-06-1901. [Consulta: 5 octubre 2014].
* 1 2 3 «Notas de sport» p. 3. Albert Serra i Guixà, La Vanguardia, 13-06-1900. [Consulta: 5 octubre 2014].
* ↑ «Las carreras de hoy» p. 410. Los Deportes, 30-06-1901. [Consulta: 5 octubre 2014].
* ↑ «Inauguración del Nuevo Velódromo» p. 419. Los Deportes, 07-07-1901. [Consulta: 5 octubre 2014].
* ↑ «Foot-ball» p. 663. Los Deportes, 21-10-1900. [Consulta: 5 octubre 2014].
* ↑ «Notas de sport» p. 615-617. Alberto Serra, La Vanguardia, 15-10-1900. [Consulta: 5 octubre 2014].
# Bakelan

Bakelan fou una regió de l'Àsia central en el modern Afganistan, que s'estenia de nord-oest a sud-est entre el riu Jihun (Amudarià) i Andarab. La principal ciutat era Balkh, al sud del riu, i la seguia Khulm, al sud-est de Balkh. A l'extrem oriental estava Andarab, uns km més enllà de la qual començaven les muntanyes de Badakhxan; al sud limitava amb la vall del Panjhir que pertanyia a Kabul.
El 1359 en el repartiment de l'ulus Txagatai aquesta regió va correspondre a Oljai Bugha Sulduz mentre que Amir Husayn obtenia la major part dels territoris situats a l'est (Arhanq) i al sud-est (Kabul). Oljai Bugha Sulduz (Eltxi Bugha Sulduz) (el nom apareix com Oljei, Oljai, Eltxi, Altxi, Elchi etc...) pasturava ja abans del 1359 per la regió de Balkh i el Bakelan; després de 1359 les notícies desapareixen. Vers el 1360, a proposta de Tamerlà, Bugha va anar al Badakhxan, d'on va sortir Buyan Sulduz (que havia entrat al regne poc temps abans), el qual va fer un acord amb els prínceps de Badakhxan i va retornar a Shadman. Les terres deixades lliures per Oljai Bugha Sulduz foren ocupades per Hajji Azdi Apardi. Tamerlà va informar que havia enviat un exèrcit per ocupar la zona i que volia partir-la amb Hajji Azdi (la seva horda pasturava a Shumergan); aquest es va mostrar d'acord i va enviar un exèrcit a Balkh. No se sap que va passar però és possible que Oljai morís en la lluita al Badakhxan perquè poc després Tamerlà va enviar a aquest regne a Amir Husayn amb l'acord perquè conquerís el país; en quant a Balkh i Bakelan se sap que Buyan Sulduz, en retirar-se de Badakhxan capo a Shadman, havia decidit intervenir en els conflictes; segurament va fer aliança amb Mengli Bugha Sulduz (el successor i probable fill d'Oljai Bugha) i junts van derrotar Hajji Azdi i el van obligar a fugir cap a Xahrisabz a la cort de Timur; Buyan va ocupar també Shumergan. Però Tamerlà va acudir amb les seves forces i va restaurar a Azdi a Shumergan, però hauria deixat als Sulduz de Mengli Bugha la possessió de Balkh i Bakelan; el 1364 Mengli Bugha apareix com a amir dels Sulduz de Balkh i Bakelan amb seu a la fortalesa d'Uljau, propera a Balkh.

## Bibliografia

* B.F. Manz, The rise and rule of Tamerlane,
# Torre Godó

La Torre Godó, antigament coneguda com a Torre Barcelona i seu del Banco de Madrid, és un gratacel barceloní, actual seu corporativa del grup Godó i de bona part de les seves empreses participades.

## Història

L'edifici va ser projectat per l'arquitecte municipal Emili Bordoy i Alcàntara durant la segona meitat de la dècada del 1960. Les obres van començar el 1968 i van finalitzar el 1970. Amb 24 plantes, era l'edifici més alt dels voltants de la plaça de Francesc Macià, llavors anomenada de Calvo Sotelo.
Inicialment va ser batejat com a Torre Barcelona, i va acollir la filial barcelonina del Banco de Madrid, i al seu costat hi havia uns magatzems Sears (actualment, El Corte Inglés) i l'edifici Winterthur. Al seu interior també hi havia la seu del Banco Catalán de Desarrollo.
A finals de la dècada del 1990, l'edifici va ser adquirit pel grup Godó i li van aplicar una reforma integral. Als baixos de la planta es va instal·lar l'emissora City TV. L'edifici fou progressivament adaptant el nom de Torre Godó, i l'abril del 2004 va passar a acollir les redaccions i els estudis de gravació i platós dels diversos mitjans de comunicació del grup.
La matinada del 13 d'agost de 2024 es va produir un incendi a la planta 20, on no hi van haver ferits.

## Característiques

Amb 24 plantes, la seva façana era inicialment de vidre i decorada amb metalls de tons coure. Inicialment les dues darreres plantes eren coronades per una trama metàl·lica de color groc, però amb el canvi de propietaris, els Godó la van convertir en vidres verdosos, una mena de vidre glaçat. L'accés es realitza a través d'un vestíbul al qual s'accedeix per una mena de túnel.

## Referències

* ↑ «Torre Barcelona (Torre Godó) - Barcelona - Esquerra Alta de l'Eixample - Pobles de Catalunya». [Consulta: 19 abril 2018].
* ↑ Franquet Calvet, Rosa. Història de la ràdio a Catalunya al segle XX: de la ràdio galena a la ràdio digital. Generalitat de Catalunya, Departament de la Presidència, Direcció General de Radiodifusió i Televisió, 2001.
* ↑ «Extinguido un aparatoso incendio en una planta de la Torre Barcelona» (en castellà). La Vanguardia, 13-08-2024. [Consulta: 13 agost 2024].
* ↑ «Torre Godó Barcelona». Arxivat de l'original el 2018-04-20. [Consulta: 19 abril 2018].
# Ariamenes

Ariamenes (segons Plutarc) o Ariabignes ("regal dels Aris", grec: Αριαβίγνης segons Heròdot) o Artemenes (segons Justí) fou el fill de Darios I el Gran de Pèrsia (521 aC–486 aC) i d'una filla de Gòbires un dels set nobles perses que van enderrocar a Smerdis de Pèrsia.
Fou comandant de la flota del seu germà (el fill i successor de Darios) Xerxes I de Pèrsia (486 aC-465 aC).
Segons Justí a la mort del pare va reclamar la successió com a fill més gran del difunt però Xerxes va fer valer el seu dret com a fill més gran nascut després que el pare fos rei, però segons Heròdot el fill més gran de Darios es deia Artabazanes i aquesta disputa es va produir durant el regnat de Darios i no a la seva mort.
Ariamenes va morir en la batalla de Salamina (480 aC).

## Nota

* ↑ Artabà fou nomenat àrbitre i va fallar en favor de Xerxes el que fou acceptat immediatament per Ariamenes
# Pere Figueres

Pere Figueres, nascut el 14 de març del 1950 a Pontellà, és un cantant nord-català.
Juntament amb Joan Pau Giné i Jordi Barre és un dels màxims exponents de la Nova cançó a la Catalunya Nord. Amb les seues cançons aquest compositor i músic autodidacta es dedica a defensar l'especificitat de Catalunya Nord fent, per exemple, molts concerts en favor de les escoles catalanes. A més, és vinyater, com ho era també el seu pare.

## Els inicis

El 1965 tot just després que el cantautor Joan Pau Giné va acabar de crear el Teatre dels Aspres, Pere Figueres es va integrar en aquella dinàmica innovadora per a promoure l'ús del català a Catalunya nord. Junts presenten un espectacle amb lectures del poeta francès Boris Vian. Giné interpretava les seues cançons i ell cantava cançons de Jacques Brel, Georges Brassens i també Raimon.
Pere Figueres integrà després el grup d'acció cultural Guillem de Cabestany, l'any 1970, amb Reinald Dedies, Antoni Ortega, Jaume Figuerola i Jordi Auvergne, com a reacció a la repressió de la dictadura franquista de l'altra banda del Pirineu. Aleshores començà a cantar les seues composicions expressant els seus propis sentiments.

## Discografia

* Pres d'aquest país sóc (1974). desperta't Rosselló (Joan Amada; Pere Figueres) - el pres (Jordi Pere Cerdà; Pere Figueres) - pastor pastor (Joan Amada; Pere Figueres) - els ulls granats d'una morena (Jordi Pere Cerdà; Pere Figueres).
* A la recerca d'una terra (1977)
* Tinc el cor un poble (1983). cara A: m'agrada trobar els teus ulls - rutes - vacança - aigua - el pres - i tindríem una casa (Jordi Pere Cerdà; Pere Figueres); cara B: credo vell i sempre nou - pastor pastor - al peu de les Alberes - com toca la campana (Joan Amada; Pere Figueres)
* Arbre (1998)
* Tu i Jo (2005)

## Referències

* ↑ (francès) Biografia Arxivat 2015-07-21 a Wayback Machine. en el web de Bouchons d'artistes
* ↑ «Músiques d'arrel». Web. Generalitat de Catalunya, 2012. [Consulta: abril 2013].

## Enllaços externs

* Biografia de Pere Figueres
# Anna Pagans i Gruartmoner

Anna Pagans i Gruartmoner (Girona, 10 de maig de 1952) és una política catalana que exercí d'alcaldessa de Girona entre 2002 i 2011 pel Partit dels Socialistes de Catalunya; fou la successora de Joaquim Nadal i Farreras al càrrec quan aquest dimití després de 23 anys de mandat ininterromput d'ençà de 1979.
Pagans es presentà a les eleccions municipals del 2003 com a cap de llista del PSC. I aconseguí de revalidar l'alcaldia per al seu partit en l'etapa anomenada postnadalista, per bé que el seu partit perdé la majoria absoluta a l'ajuntament i hagué de pactar amb altres forces d'esquerres, com ICV i ERC, que signaren un pacte de govern pel qual es formava un govern tripartit municipal a l'Ajuntament de Girona. Hom remarca que ERC entrà un any més tard al pacte de govern, per tal com d'altres pactes postelectorals a la Diputació de Girona amb CiU impediren la seva entrada al pacte d'esquerres a l'ajuntament. A les eleccions municipals del 2011 renuncià presentar-se a la reelecció com a alcaldessa.
Algunes de les polítiques rellevants impulsades sota el seu mandat són la Participança —concepció encunyada per Francesc Ferrer i Gironès (cap de llista a les eleccions municipals per ERC i tinent d'alcalde de l'ajuntament fins a la seva mort el 2006)—, la recollida selectiva de residus, l'arribada del Tren de Gran Velocitat subterrani a la ciutat i l'estudi per a la implantació de nous mitjans de transport urbans.
El 2011 va demanar retornar a la seva plaça com a professora d'institut de secundària, però finalment va treballar en una comissió de serveis a la Universitat de Girona fins que es va jubilar poc després.

## Referències

* ↑ «alcaldes.eu | Anna Pagans i Gruartmoner,Alcaldessa de Girona “Els Ajuntaments estem en una situació dramàtica”». Arxivat de l'original el 2020-10-26. [Consulta: 10 maig 2020].
* ↑ «Anna Pagans i Gruartmoner | enciclopèdia.cat». [Consulta: 10 maig 2020].
* ↑ «Anna Pagans i Gruartmoner». [Consulta: 10 maig 2020].

## Enllaços externs

* Ajuntament de Girona Arxivat 2019-01-22 a Wayback Machine.
# Kai Siegbahn

Kai Manne Börje Siegbahn (Lund, Suècia 1918 - 20 de juliol de 2007) és un físic suec guardonat amb el Premi Nobel de Física l'any 1981.

## Biografia

Va néixer el 20 d'abril de 1918 a la ciutat sueca de Lund, fill del físic i Premi Nobel l'any 1924 Manne Siegbahn. El 1936 ingressà a la Universitat d'Uppsala per estudiar física, química i matemàtiques, on es llicencià el 1942. El 1944 es doctorà a la Universitat d'Estocolm, entrant a treballar aquell mateix any a l'Institut Nobel de Física. Entre 1951 i 1954 fou professor del Reial Institut de Tecnologia d'Estocolm (KTH), i des d'aquell any cap del departament de física a la Universitat d'Uppsala.

## Recerca científica

Inicià la seva recerca al voltant de la física atòmica i la física molecular, desenvolupant estudis sobre el plasma i l'òptica electrònica. Interessat posteriorment en l'espectroscòpia, Siegbahn va desenvolupar tècniques d'anàlisi químic en el làser espectroscòpic d'alta resolució creat per ell.
El 1981 compartí el Premi Nobel de Física amb els físics Nicolaas Bloembergen i Arthur Leonard Schawlow pels seus treballs sobre l'espectroscòpia, i Siegbahn especialment per les seves contribucions en el desenvolupament del làser espectroscòpic d'alta resolució.

## Enllaços externs

* «Kai Siegbahn» (en anglès). The Nobel Prize. The Nobel Foundation.
* (suec)(anglès) Pàgina principal del Reial Institut de Tecnologia d'Estocolm (del suec, KTH)
# Jeanne Hébuterne en jersei groc

Jeanne Hébuterne en jersei groc (o Le sweater jaune en francès) és un oli sobre tela pintat el 1919 per l'artista italià Amedeo Modigliani.

## Context

Quan Amedeo Modigliani es va traslladar d'Itàlia a París el 1906, els artistes capdavanters de l'avantguàrdia estaven experimentant en la forma i la construcció d'objectes "primitius". Inspirat en les escultures directament esculpides de Paul Gauguin, exposades en una retrospectiva aquell mateix any, Constantin Brancusi, André Derain, Henri Matisse i Pablo Picasso van començar a fer escultures de pedra arcaïtzant i de fusta. Brancusi, amb qui Modigliani va establir una gran amistat, va exercir una forta influència en l'italià, fet que es veu reflectit en els seus intents escultòrics entre els anys 1909 i 1915, en què va fer caps amb forma d'ídols i cariàtides de gormes monumentals i simplificades.
L'interès de Modigliani en l'escultura es va traduir en la pintura a Jeanne Hébuterne en jersei groc, en què va retratar la seva jove companya com una espècie de deeesa de la fertilitat. Amb la seva cara estreta i altament estilitzada i els ulls en blanc, té el rostre serè d'una dea, i l'èmfasi de l'artista en la massiva cintura i amples cuixes emulen el focus de les escultures antigues que fetitxitzen la reproducció.
Modigliani va pintar figures humanes gairebé exclusivament i va crear almenys 26 nus femenins reclinats. Tot i que l'impacte de la pràctica modernista en el seu art va ser gran, estava també molt interessat en la tradició; les postures dels nus i d'obres similars recorden a precursors com Ticià, Goya o Velázquez. Malgrat això, les figures de Modigliani difereixen significativament en el nivell de sensualitat bruta que transmeten. Els seus nus sovint han estat considerats lascius, fins i tot pornogràfics, en part perquè es mostren amb pèl corporal, però potser també és degut a la reputació de l'artista per al llibertinatge. El seu sobrenom, Modi, rima amb la paraula francesa "maudit" (maleït), un nom que molt probablement va adquirir pel seu estil de vida. Modigliani va morir per tuberculosi i complicacions probablement degudes a abús de substàncies i mala vida. El tràgic fet que Jeanne Hébuterne, embarassada del seu segon fill, se suïcidés l'endemà només ha contribuït en la infusió d'especulació romàntica entorn del treball de Modigliani.

## Referències

* ↑ «Jeanne Hébuterne with Yellow Sweater (Le sweater jaune)» (en anglès). Guggenheim. Jennifer Blessing. [Consulta: 26 març 2016].
# Joseph Schröter

Joseph Schröter (1837–1894) va ser un botànic i micòleg alemany. Va descriure moltes espècies de la flora i de fongs. Durant els anys 1871 a 1886 va ser metge militar, particularment durant la guerra francoprussiana en llocs com Spandau, Rastatt i Breslau.
L'any 1855 Schröter va estudiar medicina a Breslau, Polònia (actualment té el nom de Wrocław), però el 1856, va passar a la Friedrich-Wilhelm Academy de Berlin, Alemanya. L'any 1859 es doctorà en medicina. El mateix any es va allistar a l'exèrcit prussià com a metge. Schröter va arribar al reng de coronel el 1880. El 1890 va ser professor a la Universitat de Breslau. Morí 4 anys més tard en tornar d'una expedició científica a Turquia.

## Algus gèneress descrits per Schröter

* Aleurodiscus
* Ceratiomyxa
* Clavulina
* Daedaleopsis
* Dicranophora
* Hygrophoropsis
* Plasmopara
* Sclerospora
* Sorosphaera
* Synchephalastrum

## Notes

* ↑ «Index Fungorum». [Consulta: 13 maig 2007].
* 1 2 3 4 «www.ilmyco.gen.chicago.il.us». Arxivat de l'original el 30 setembre 2007. [Consulta: 13 maig 2007].
* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)

## Referències

* "Joseph Schroeter" Encyclopædia Britannica
* Heinrich Dörfelt & Heike Heklau. Die Geschichte der Mykologie, 1998.