OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Turboeix

Un turboeix (en anglès: turboshaft ) és un motor de turbina de gas que lliura la seva potència a través d'un eix de transmissió. És similar al motor de turbohèlice però, a diferència d'aquest, no mou directament una hèlice. Pot tenir diversos usos però els més habituals són com a motor d'aviació per propulsar helicòpters, en la propulsió de vaixells o per a generar electricitat conjuntament amb un alternador.

## Disseny

El disseny general d'un motor turboeix és similar al d'un motor turbohèlice. La principal diferència és que el segon produeix algun empenta de propulsió residual que complementa l'empenta de l'eix propulsor. Per a la potència que desenvolupa, comparat amb un motor de pistó equivalent, el turboeix és extremadament compacte i, per tant, lleuger.

## Usos

El motor turboeix pot ser aplicat als següents vehicles:
* Helicòpters, com el UH-1 Iroquois
* Vaixells, com el Creuer Classe Ticonderoga
* Carros de combat, com el M1 Abrams
* Locomotora
* Hovercraft

## Història

El primer motor turboeix el va construir l'empresa francesa Turbomeca, fundada per Joseph Szydłowski. L'any 1948 van construir el primer motor de turbina de disseny francès, el model 782, que desenvolupava 100 CV. El 1950 van desenvolupar una turbina a gas més gran que donaria lloc al model Artouste de 280 CV, que de seguida va ser instal·lat a l'Aérospatiale Alouette II i altres helicòpters.

## Vegeu també

* Avió de reacció
* Moto d'aigua
* Turboventilador
* Turbojet
* Turboprop
* Motor a reacció
* Estatoreactor
* Propulsió espacial
* Sobrealimentador
* Turbocompressor
* Turbina de gas

## Referències

* ↑ Jorge García de la Costa = 0 Terminologia aeronàutica
* ↑ Antonio García Rivas. MOTORS turboeix (PDF) (en espanyol). Motors de turbina de gas, març 2003 [Consulta: 25 juliol 2008].
# Suzanne Osten

Suzanne Osten (Estocolm, 20 de juny de 1944 - 29 d'octubre de 2024) fou una guionista, directora teatral i directora cinematogràfica sueca. Va realitzar pel·lícules sobre temes com la infància, el maltractament infantil, l'anorèxia, el sorgiment del neonazisme i el terrorisme. Va ser guanyadora del Premi Guldbagge pel film The Mozart Brothers.

## Direcció teatral

* The Smile of Hades (Underjordens leende) 1982.
* A clean girl (En ren flicka) Lotte Möller 1983.
* Hitler’s Childhood (Hitlers barndom) de Niklas Rådström, 1984.
* The Danton affair (Affären Danton) Stanisława Prszybyzevka, 1986
* The toad aquarium (Paddakvariet) Eva Ström, 1988.
* In the summerhouse (I Lusthuset) Jane Bowles, 1988.
* Irena’s new life (Irinas nya liv) Irina von Martens, 1996.
* The girl, the mother and the rubbish (Flickan, mamman och soporna) the Brooklyn Academy of Music a New York, 1998.
* Difficult people (Besvärliga människor) Nils Gredeby, 1999.
* The main thing (Det allra viktigaste) Nikolaj Jevreinov 2002.
* Cabaret Submission (Kabaret Underordning) Erik Uddenberg, 2005.
* Alcestis (Alkestis) Euripides, 2006.
* Baby drama (Babydrama) Ann-Sofie Bárány. 2006.

## Autoria

* Gee girls, liberation is near! (Jösses flickor, befrielsen är nära!) co-author Margareta Garpe, 1974.
* Medea’s children (Medeas barn), co-author Per Lysander, 1975.

## Referències

* ↑ «Suzanne Osten». The Swedish Film Database. [Consulta: 14 març 2014].
* ↑ «In memory of Suzanne Osten - Stockholm University of the Arts (SKH)» (en anglès britànic). [Consulta: 2 novembre 2024].
* ↑ «Copia archivada». Arxivat de l'original el 7 d'octubre de 2014. [Consulta: 29 juliol 2014].
* ↑ «Bröderna Mozart (1986)». The Swedish Film Database. [Consulta: 15 març 2014].

## Enllaços externs

* Swedish Film Database
* Unga Klara
* Retrat de Suzanne Osten per Sara Arnald.
# United Tribal Liberation Army

United Tribal Liberation Army (UTLA) fou una organització tribal de Manipur a l'Índia, que va lluitar amb les armes a la mà durant més de deu anys. Fou fundat el 2002 i va iniciar les converses de pau el 2012, entregant les armes el 2013. Operava al districte de Churachandpur i a la subdivisió de Jiribam a Imphal East. La seva bandera era horitzontal dividida en cinc franges, sent la central blanca de doble amplada que les altres; la franja superior e inferior eren vermelles, i les franges que seguien fins a la del mig, eren d'un teixit típic de Manipur, format per uns petits quadres negres i blancs com un tauler de dames.

## Referències

* ↑ Telegraph India
* ↑ Flag Report #69, gener de 2014
# VIII Mostra de Cinema Llatinoamericà de Lleida

La VIII Mostra de Cinema Llatinoamericà de Lleida va tenir lloc a Lleida entre el 15 i el 22 de març de 2002. Fou organitzada pel Centre Llatinoamericà de Lleida amb el suport del Patronat de Turisme de la Paeria de Lleida i la col·laboració de la Fundació "la Caixa", la Universitat de Lleida, l'Instituto de Cooperación Iberoamericana, el Ministeri d'Assumptes Socials d'Espanya, la Casa de América i l'Institut Català de Cooperació Iberoamericana. La inauguració i clausura es van celebrar al Teatre Principal de Lleida i les exhibicions als Cinemes Rambla. Es van projectar un total de 91 pel·lícules, 13 d'elles en la selecció oficial. En aquesta edició es va retre homenatge als actors Pedro Armendáriz, Paco Rabal i Anthony Quinn, i a l'escriptor Jorge Amado.

## Pel·lícules exhibides
### Selecció oficial

* 25 Watts de Juan Pablo Rebella i Pablo Stoll
* En la puta vida de Beatriz Flores Silva
* Bolivia d'Israel Adrián Caetano
* Rosarigasinos de Rodrigo Grande
* La fiebre del loco d'Andrés Wood
* Lavoura Arcaica de Luiz Fernando Carvalho

### Homenatge a Pedro Armendáriz

* Des de Rússia amb amor (1963) de Terence Young
* Enamorada (1946) d'Emilio Fernández Romo
* María Candelaria (1943) d'Emilio Fernández Romo
* Distinto amanecer (1943 de Julio Bracho

## Jurat

En aquesta ocasió està presidit per l'actriu catalana Mercè Sampietro i formada pel fotògraf mexicà Gabriel Figueroa, el dramaturg Josi Ganzenmüller, l'actor Francisco Algora i el director de cinema Francesc Betriu. Atorguen tots els premis llevat el de millor guió, atorgat per l'ICCI.

## Premis

Els premis atorgats en aquesta edició foren:
| Categoria | Premiat | Treball |
| Premi de l'Audiència | En la puta vida | Beatriz Flores Silva |
| Millor pel·lícula | En la puta vida | Beatriz Flores Silva |
| Menció especial | Bolivia | Israel Adrián Caetano |
| Millor opera prima | Rosarigasinos | Rodrigo Grande |
| Millor director | Andrés Wood | La fiebre del loco |
| Millor actor | Selton Mello | Lavoura Arcaica |
| Millor actriu | Andrea Fantoni | En la puta vida |
| Millor guió | Israel Adrián Caetano | Bolivia |

## Referències

* ↑ 8a Mostra de Cinema Llatinoamericà al Catàleg Col·lectiu de les Universitats de Catalunya
* ↑ Empieza en Lleida la Muestra de Cine Latinoamericano, que incluye 91 filmes, El País, 16 de març de 2002
* ↑ Un sucio cuento de hadas, EL País, 29 de març de 2002
* ↑ Premis de La fiebre del loco a eldeseo.es
* ↑ Osvaldo Mario Daicich El nuevo cine argentino (1995-2010): Vinculación con la industria
# Velló (pell)

El velló de les ovelles és el cuir de l'ovella o moltó adobat de manera que en conservi la llana per a oferir així protecció al seu usuari contra la humitat i el fred.
En la mitologia grega, apareix com el velló d'or del moltó alat Crisòmal en la història de Jasó i els argonautes, mentre que a la Bíblia, està associat amb Gedeó.

## Referències

* ↑ «zalea». Diccionario de la lengua española. Consultat el 5 d'abril de 2014.
* ↑ Valera, Juan (2012) Leyendas del antiguo oriente, p. 41. Linkgua digital. En Google Books. Consultat el 5 d'abril de 2014.
* ↑ Fernández Uriel, Pilar (2010) Púrpura. Del mercado al poder, p. 253. Editorial UNED. En Google Books. Consultat el 5 d' abril de 2014.
* ↑ Ficha del cuadro Alegoría de la Orden del Toisón de Oro. Ministerio de Educación, Cultura y Deporte. Consultat el 5 d' abril de 2014.
# Bastoners del Casc Antic

La colla de Bastoners del Casc Antic de Barcelona va ser fundada l'any 1983 dins l'Esbart Espiga d'Or i des d'aleshores conviu amb el cos de dansa i el cos de veterans de l'agrupació. Després d'una època de crisi, la colla torna a agafar embranzida el 2008, gràcies a l'interès dels membres més joves de l'esbart. Avui tan aviat forma part de coreografies de tot l'esbart com actua independentment. A més, participa en els actes de les festes de la Mercè i de les festes majors del barri de Sant Pere, Santa Caterina i la Ribera.
Els Bastoners del Casc Antic van acompanyats de la música del flabiol en les actuacions en què els instruments es poden sonoritzar; en canvi, en els balls de carrer i en les cercaviles dansen al so de les gralles. Els colors de la colla són el groc i el blau, de manera que uns balladors llueixen mocador encreuat i faldellí groc amb ratlla blava i faixa també blava, i uns altres combinen els colors a la inversa: mocador i faldellí blau amb una ratlla groga, i faixa groga.
Una de les activitats més destacades en què ha participat la colla bastonera és l'organització conjunta de la 24a Trobada Nacional de Bastoners, que es va fer el 23 de maig de 2009 a Barcelona, amb més de dos mil balladors. A més de col·laborar en l'organització, els Bastoners del Casc Antic van participar activament en actes previs, com ara la Diada de Bastons a l'Escola i la Diada del Compte Enrere, en què cada colla bastonera de la ciutat va fer una cercavila al seu barri acompanyada d'una colla procedent d'algun altre indret de Catalunya.

## Referències

* 1 2 3 «Bastoners del Casc Antic». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).
# Xah Budah Sultan

Xah Budah Sultan fou kan xibànida, fill i hereu de Abu l-Khayr al que es diu que va premorir (abans de 1468 o 1469) o al que, segons el Tarikh-i-Abulkhair hauria succeït.
El Tarikh-i-Abulkhair diu que a Abu l-Khayr el va succeir el seu fill gran que anomena com Baruj Oghlan que enfrontat a Djanibek Khan i Karai Khan, fundadors de l'Horda dels kazakhs, es va retirar a Yasi o Yassi (moderna Turkestan); els kazakhs van rebre l'ajut de Yunus Khan de Mogolistan però Baruj els va derrotar en un atac per sorpresa amb 22.000 homes a Kara, aprofitant que els homes de Yunus havien creuat el riu Sihan glaçat per anar de cacera; el campament de Yunus Khan fou saquejat i quan aquest va saber el que havia passat va retornar creuant el riu altre cop; portava la gran bandera (Shesh tugha) i la gran trompeta d'ordes i prop del campament va deixar veure la bandera i va fer sonar la trompeta; el pànic es va apoderar dels uzbeks i els mogols es van reorganitzar; Baruj Oghlan va intentar fugir a cavall però fou atrapat i Yunus va ordenar la seva decapitació; la major part dels seus homes va morir. La data no està establerta.
Altres fonts esmenten que els descendents d'Abu l-Khayr es van enfrontar als de Yadigar, cap d'una branca col·lateral de la família, que van acabar fundant el Kanat de Coràsmia el 1511.

## Nota

* ↑ com que aquest nom no figura a la llista de fills, es suposa que es tracta de Shah Budagh Sultan, que fou el pare de Muhàmmad Xaibani

## Bibliografia

* Howorth, Henry Hoyle. History of the Mongols, from the 9th to the 19th Century. Part II division II. The so-called tartars of Russia and Central Asia. Londres: Longmans, Green and Co, 1880.
# Zaia Pandit

Zaia Pandit I (del mongol oirat: Зая Бандид Огторгуйндалай, literalment : Novici Zaia, oceà celest), igualment Зая Пандит (Zaia Pandit) en khalkha mongol ciríl·lic: Зая бандид Намхайжамц, Zaia bandid Namkhaijamts ; en tibetà ཛ་ཡ་པན་དི་ཏ་ dza ya pan di ta|thl=dzaya pen di ta o ནམྨཁའི་རྒྱྨཚོ nam-mkha'i rgya-mtsho o nammakhé rgymatso, o Namkha Gyatso, que en tibetà vol dir, oceà celest, també transcrit Namkhaidjamtso, 1599 — 1662), fou un lama Oirat de l'escola Geluk del budisme tibetà.
Zaia Pandit era originari del grup Khoshuud dels oirats. Esdevingué budista tibetà el 1615. Va practicar l'ascetisme al Tibet i tornà a terres oirats el 1639. Va ensenyar oirats i mongols (Khalkha). El 1645 visità els calmucs del Volga (avui Calmúquia).
El 1648 va desenvolupar la Todo Bichig (tod üzüg, de todrhagar (clar)) per a reformar l'alfabet mongol tradicional. Va eliminar totes les ambigüitats de l'escriptura tradicional i la va adaptar al llenguatge dels oirats. L'escriptura Todo encara és usada pels oirats de Xinjiang amb lleus revisions, i és ensenyada amb el mongol clàssic a la regió.

## Obres

* Oirat Vocabulary of Poetical Names [Ойратский словарь поэтических выражений]. Facscimile ed., transliteration, introduction, translation from Oirat into Russian, dictionary with notes, appendices by N.S. Yakhontova. Moscow, Vostochnaya Literatura Publishers, 2010. 615 p. (Pamyatniki pismennosti Vostoka, СХХ).

## Referències

* ↑ Konstantin N. Maksimov, Kalmykia in Russia's Past and Present National Policies and Administrative System, Budapest – New York 2008, Central European University, s. 57. ISBN 978-963-9776-17-3
* ↑ Veure pàgina 170 a History of Civilizations of Central Asia: Volume V, Bai Cuiqin, Unesco, 2003
* ↑ El text a l'Institut d'Estudis Orientals

## Bibliografia

* Halkovic, Jr., Stephen A. The Mongols of the West, Indiana University Uralic and Altaic Series, Volume 148, Larry Moses, Editor, Research Institute for Inner Asian Studies, Indiana University, Bloomington, 1985.
* Johan Elverskog, Biographies of Eminent Mongol Buddhist, PIATS 2006, Tibetan Studies, Proceedings of the Eleventh Seminar of the International Association for Tibetan Studies, Königswinter 2006, Halle (Saale) : International Institute for Tibetan and Buddhist Studies GmbH (Beiträge zur Zentralasiatischenforschung ; 15)
* Junko Miyawaki-Okada, « [=http://plaza.snu.ac.kr/~altai/journal_altai/altai_15/1508_Miyawaki.pdf Historical Importance of the Biography of Zaya Pandita. Altai Hakpo] », The Altaic Society of Korea, 15, p. 113-127, 2005 PDF
# Zarqa

Zarqa, de vegades transcrit també Az-Zarqaʼ o Al-Zarqaʼ (àrab: الزرقاء, az-Zarqāʾ, pronunciat ez-Zergā, ez-Zer'a o ez-Zarka, literalment ‘la Blava’), és una ciutat de Jordània, situada al nord-est de la capital del regne, Amman. Amb una població de 792 665 habitants (estimació del 2000), és la tercera ciutat jordana, després de la capital i Irbid. És capital de la governació homònima.
Nus de comunicacions per carretera i ferrocarril, s'ha convertit en el centre industrial de Jordània, on es concentra gairebé el 50% de les fàbriques del país. El creixement de la indústria a la ciutat és el resultat dels baixos preus del sòl i la seva proximitat a la capital, Amman, a tan sols 25 km.
La ciutat té tres universitats: la Universitat Haiximita, la Universitat al-Balqa i la Universitat Privada de Zarqa.

## Història

La ciutat de Zarqa va néixer el 1903 arran de l'establiment de refugiats txetxens (66 famílies) del Caucas, originàriament vora el Nahr az-Zarqa o riu Blau, l'antic Jaboc. Aquests immigrants havien estat desplaçats a causa de la guerra entre els imperis Otomà i Rus i per les persecucions dels russos. Després s'hi van sumar refugiats circassians. Inicialment la població va tenir un mur per protegir-se d'atacs dels beduïns de les tribus Hasan, Sakhr, Ruwala i Shararat.
El 10 d'abril del 1905 el governador otomà va signar un decret que permetia als immigrants txetxens la propietat de les terres on s'havien instal·lat, fet que va propiciar el desenvolupament de la ciutat. Igualment decisiu per al creixement urbà fou la construcció del Ferrocarril del Hijaz per part dels otomans, que va convertir la localitat en un important nus de comunicacions. El 1917 fou ocupada pels britànics i del 1918 al 1920 va formar part de l'emirat establert per Faysal ibn Husayn a Damasc. El 1921 fou transferida a Transjordània. El 1926 fou escollida com a centre de comandament de l'exèrcit anomenat la Legió Àrab. El 18 de novembre del 1928 el nou govern jordà va crear el consell municipal de Zarqa.
El 1996 tenia 585.000 habitants i hi havia una refineria de petroli.
| Any | Població |
| 1903 | 1.000 hab |
| 1928 | 6.000 hab |
| 1952 | 28.456 hab |

## Subdivisió administrativa

El municipi de Zarqa, d'uns 60 km², es divideix en set districtes, cinc dins la mateixa ciutat i dos més a la rodalia.
| | Districte | Superfície (km²) |
| 1 | Districte I (Centre urbà) | 2,96 |
| 2 | Districte II (Althawra al-Arabiya) | 11,3 |
| 3 | Districte III (Ewajan) | 12,2 |
| 4 | Districte IV (Zawahreh) | 16 |
| 5 | District V (Nova Zarqa) | 17 |
| 6 | Districte del Complex Esportiu | 3,5 |
| 7 | Districte del Jardí Municipal | 19 |

## Vegeu també

* Abu Musab al Zarqaui

## Referències

* ↑ Dada de la Wikipedia en castella, no referènciada; World Gazetter dona una estimació de 486.000 World Gazetteer que sembla incompatible amb la de 585.000 que dona l'Enciclopèdia de l'islam per al 1996; la dada del la Wikipedia pot ser acurada ja que aproximadament resulta de descomptar a la població de la província el 5% de població rural que se suposa que hi ha, donat que se sap que la resta es població urbana
* ↑ Enciclopèdia de l'Islam, XI, 498
# Àngel Daban

Àngel Daban és un animador infantil gironí.
Formà part, amb Xesco Boix, Toni Giménez, Noè Rivas i Lluís M. Panyella, del fugaç col·lectiu Els cinc dits d'una mà.
Publicà alguns àlbums (majoritàriament formats per temes de composició pròpia) a partir de la darreria dels anys setanta del segle xx, destacant-ne Birondaina Xiribincleta (1980) -on s'inclouen dos poemes de Miquel Desclot: "Cançó dels esclops" i "Cançó d'anar a mercat"-, i Peixos amb sabates (1982) -que inclou dos poemes més de Desclot: "Cançó d'espantar esperits" i "Cançó de la sabatera".

## Referències

* ↑ Pujadó i García, Miquel: Diccionari de la Cançó: D'Els Setze Jutges al Rock Català. Enciclopèdia Catalana, Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-412-0467-5, plana 125.
# Маn-Pupu-nior

Маn-Pupu-nior (en mansi: Мань-Пупыг-Нёр [manʲ.pupiɣ noːr], literalment 'la petita muntanya dels déus'; en komi: Болвано-Из [bolvano iz], literalment 'la pedra ídol') és un conjunt de set pilars de pedra situat a l'oest de les muntanyes Urals al districte de Troitsko-Petxorsk de la República Komi. Són al territori de la reserva del Petxora i l'Ílitx, a la muntanya de Man-Pupu-nior, entre els rius Ílitx i Petxora. També es coneix com les formacions rocoses dels Set Homes Forts i els pols de la República de Komi. Considerades com una de les set meravelles de Rússia, aquestes formacions rocoses són una atracció popular a la Federació Russa, encara que relativament verge per al turisme.

## Descripció

L'alçada de les roques oscil·la entre els 30 i els 42 metres. Fa uns 200 milions d'anys, al lloc on estan situats els pilars de pedra hi havia unes muntanyes altes. La pluja, la neu, el vent, les gelades i la calor van erosionar progressivament les muntanyes. Els esquists sòlids de sericita - quarsita, dels quals es componen les restes, es van erosionar menys i sobreviuen avui dia. Les roques toves van ser destruïdes per la intempèrie i transportades per l'aigua i el vent cap a les depressions.
Un dels monòlits, de 34 metres d'alçada, està una mica separat dels altres. S'assembla a una ampolla invertida. Els altres sis són a la vora del penya-segat. Es diu que els pilars s'assemblen a les figures d'un home enorme o al cap d'un cavall o un moltó. Hi ha nombroses llegendes associades a Man-Pupu-nior. Les formacions van ser considerades sagrades per la gent local del mansis i pujar-hi es considerava un pecat.

## Fauna

Als voltants de l'altiplà s'hi poden trobar llangardaixos vivípars, esquirols, martes, gibelines, llúdrigues, erminis, visons americans, ossos bruns, goluts i guineus.

## Turisme

S'hi pot accedir per carretera des de la República de Komi, fent senderisme o esquiant pel pas de Diàtlov des de la regió de Sverdlovsk, o amb helicòpter.
Fins al 2004 es va permetre una ruta amb cotxe des de la regió de Sverdlovsk, amb una visita al coll de Diàtlov, la muntanya Otortén i la font del riu Petxora. Va ser prohibit oficialment ja que travessava dues àrees protegides: la reserva del Petxora i l'Ílitx i la reserva d'Ívdel.

## Referències

* 1 2 «The Manpupuner Rock Formations – Russia’s Seven Strong Men». [Consulta: 19 agost 2022].
* ↑ «Seven Wonders of Russia: full list with photos and description» (en rus). [Consulta: 19 agost 2022].
* ↑ picofino. «Man-Pupu-Nyor, la montaña de los ídolos» (en castellà), 06-03-2015. [Consulta: 19 agost 2022].
* ↑ «Las columnas Manpupuner - Mistérica» (en castellà). [Consulta: 19 agost 2022].
* ↑ Легенды о столбах выветривания
* ↑ А. Кеммерих «Северный Урал» Глава IV. В край пещер и каменных идолов
# Tarkhan (Egipte)

Tarkhan és un llogaret d'Egipte al nord d'Al-Gerzeh (5 km) i al sud de Memfis (35 km), i prop d'un cementiri amb unes dues mil tombes, un dels més importants del període predinàstic i de l'Imperi antic. El cementiri fou anomenat així per Petrie per manca d'un altre nom. Els enterraments de data posterior a la zona foren anomenats Kafr Ammar, d'un altre llogaret proper. Administrativament, era part del Baix Egipte, però al límit amb l'Egipte mitjà.

## Enllaços externs

* Tarkhan (Kafr Ammar, Kafr Turki). Digitalegypt. (anglès)
* Upper Egypt province ('nome') 21. Digitalegypt. (anglès)
# Tanutamon

Tanutamon, Tanutamen, Tanutami, Tanwetamani, Tanuntamani o Tanuetamani fou el darrer faraó de la dinastia XXV de l'antic Egipte (664-653 aC). Va governar 11 anys.
Fou fill de Shabaka i nebot de Taharqa. Era a Núbia però aprofitant la sortida dels assiris d'Egipte el 664 aC, envaí el país i va sotmetre l'Alt Egipte i es va acostar al Delta. Llavors els assiris van enviar un exèrcit i el van rebutjar cap al sud. Va intentar mantenir Tebes però els assiris la van conquerir i van matar molta gent i destruir temples i els nubians ja no van tornar a Egipte, i Tanutami va governar només a Napata (Núbia) fins a la seva mort vers 653 aC.
Fou enterrat a Al-Kurru, en cambres bellament decorades amb pintures. Una estàtua del rei s'ha trobat a Djebel Barkal i fou traslladada al Museu d'art de Toledo (Ohio) però li falta el cap.
| Predecessor: Taharqa | Faraó Dinastia XXV | Successor: Necó I (Dinastia XXVI) |

## Enllaços externs

* The end of the Kushite involvement. (anglès)
# Roseto degli Abruzzi

Roseto degli Abruzzi és un municipi italià, situat a la regió dels Abruços i a la província de Teramo. L'any 2006 tenia 24.044 habitants.
# Sehotepibre

Sehotepibre ("El que satisfà el cor de Ra") fou un faraó de la dinastia XIII d'Egipte.
Apareix esmentat al Papir de Torí. És possible que es tracti del mateix faraó que Hotepibre i que la inscripció mancada del Se inicial sigui un error. Amenemhet I també va portar el nom de regnat de Sehotepibre, per la qual cosa de vegades aquest faraó s'esmenta com a Sehotepibre II. Va regnar uns dos anys.
# Khakodz

Khakodz - Хакодзь (rus) és un possiólok de la República d'Adiguèsia, a Rússia. Es troba a la vora del riu Khakodz, a 25 km al sud-oest de Maikop. El 2017 la vila es trobava deshabitada.
# Sakir Har

Sakir Har fou un rei hikse descobert al final del segle XX a la inscripció de la canillera d'una porta a Tell al-Daba (ara al Museu d'Antiguitats Egípcies del Caire TD-8316), i Ryholt, especialista del segon període intermedi, ha identificat la inscripció com referida a Sakir Har i com un dels tres primers reis de la dinastia XV. Probablement el seu successor fou el faraó Khyan, el més poderós de la dinastia, però això encara no ha quedar establert. No està identificat amb cap dels llistats per Manetó.
# Comunitat de municipis del País de Belle-Isle-en-Terre

La Comunitat de municipis del País de Belle-Isle-en-Terre (en bretó Kumuniezh kumunioù Bro Benac'h) és una estructura intercomunal francesa, situada al departament de les Costes d'Armor a la regió Bretanya, al País de Guingamp. Té una extensió de 172,57 kilòmetres quadrats i una població de 5.934 habitants (2008).

## Composició

Agrupa 7 comunes :
* Belle-Isle-en-Terre
* La Chapelle-Neuve (Costes del Nord)
* Gurunhuel
* Loc-Envel
* Louargat
* Plougonver
* Tréglamus

## Vegeu també

* Intercomunalitats de les Costes d'Armor

## Enllaços externs

* Comunitat de municipis del País de Belle-Isle-en-Terre Arxivat 2006-11-28 a Wayback Machine.
* (francès) (bretó) Geografia de Bretanya : portal geogràfic, cartogràfic i estadístic
# Níjnie Atxalukí

Níjnie Atxalukí (en rus: Ни́жние Ачалуки́) és un poble de la República d'Ingúixia, es troba a la vora del riu Atxaluk, el 2019 tenia 5.431 habitants.