OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Llibre verd (govern)

A la Unió Europea, la Commonwealth, Hong Kong, a Irlanda i als Estats Units llibre verd és un informe provisional governamental, un document de consulta de propostes de polítiques per al debat i discussió, sense cap mena de compromís d'actuació, el primer pas per a canviar una llei. Els llibres verds poden donar lloc a la producció d'un Llibre blanc.

## Canadà

El llibre verd al Canadà, tal com un llibre blanc, és un document oficial patrocinat per la Corona. Els llibres verds tendeixen a ser declaracions del govern, no de la polítiques prèviament determinades, sinó de propostes que es presenten a tota la nació per al debat. Es produeixen d'hora en el procés de formulació de polítiques, mentre que les propostes ministerials encara s'estan desenvolupant. Molts llibres blancs al Canadà han estat llibres verds.

## Unió Europea

Els llibres verds publicats per la Comissió Europea són documents de treball destinats a estimular el debat i posar en marxa un procés de consulta, a nivell europeu, sobre un tema en particular. El llibre verd en general presenta una sèrie d'idees i té la intenció de convidar les persones o organitzacions interessades a contribuir mitjançant opinions i informació. Això pot ser seguit per un llibre blanc, un conjunt oficial de propostes que s'utilitza com un vehicle per al seu desenvolupament legislatiu.

## Enllaços externs

* Pàgina de definició al parlament de Canada Arxivat 2013-05-06 a Wayback Machine. i al Regne Unit
* Glossari de la Unió: Libros verdes
* Llibres verds de la Unió

## Referències

* ↑ Boyle, James. «Chapter 4: The Internet Threat». The Public Domain: Enclosing the Commons of the Mind. Arxivat de l'original el 2010-07-27. [Consulta: 11 maig 2013].
* ↑ «Green Paper». BBC News, 01-09-2008.
# Batalla de Zela (47 aC)

La batalla de Zela, lluitada el 2 d'agost de l'any 47 aC formà part de la Segona guerra civil romana.

## Antecedents

Després de la derrota de les forces de Ptolemeu XIII Filopàtor a la Batalla del Nil l'any 47 aC, durant la Segona guerra civil, i de coronar Cleòpatra com a reina d'Egipte, Juli Cèsar es va dirigir a Roma no per mar, sinó per Orient a través de Síria, Cilícia i Capadòcia, per restablir l'ordre en les fronteres de l'Àsia Menor, lluitant contra Farnaces II, que havia derrotat a Gneu Domici Calví Màxim i el seu petit exèrcit de romans i aliats a la batalla de Nicòpolis l'any anterior, i va cometre a continuació atrocitats contra els presoners de guerra romans i la població civil romana de la regió. En saber que Cèsar s'acostava, va enviar emissaris a buscar una pau que Cèsar va negar rotundament.

## Batalla

L'exèrcit del Regne del Pont es va posicionar en un turó a prop de la ciutat de Zela i els homes de Juli Cèsar atrinxeraven el seu propi campament en un terreny elevat proper, desplegades les quatre legions, la Legió VI Ferrata a la dreta, la legió Pòntica, la legió XXII Deiotariana i, finalment, la XXXVI legió a l'esquerra.
Els pontis van atacar de sobte en una acció inesperada que implicava renunciar a la sòlida posició de Zela i combatre costa amunt. L'assalt va aconseguir una primera sorpresa i van guanyar una mica de terreny entre la confusió, però els veterans legionaris romans aviat es van recuperar i van organitzar una línia defensiva. Cèsar va passar a l'ofensiva i va fer retrocedir cap avall del turó l'exèrcit enemic, on, després de cinc hores de combat en les que les legions romanes van patir moltes pèrdues, van destruir l'exèrcit de Farnaces II que contava amb uns 20.000 homes.
La inevitable victòria de Cèsar sobre Farnaces II, fill de Mitridates VI Eupator, rei del Bòsfor que volia recuperar el Regne del Pont on havia governat el seu pare, en una campanya que només va durar cinc dies, va ser tant ràpida i completa, que Plutarc que va escriure uns 150 anys després dels fets) la commemora amb les paraules que Cèsar va dir al Senat, la cèlebre frase: Veni, vidi, vici que significa "he vengut, he vist, he vençut", en al·lusió a una gran victòria aconseguida amb poc temps i esforç. Suetoni diu que aquestes tres paraules les va dir el mateix Cèsar al final de la batalla de Zela. Farnaces va aconseguir escapar cap al seu regne del Bòsfor, però va ser assassinat per un dels seus antics governadors i home de confiança.

## Referències

* ↑ Goldsworthy, Adrian. Caesar. Amsterdam: Ambo, 2009, p. 446-447. ISBN 9789026322051.
* ↑ Plutarc. Vides paral·leles: Cèsar, 50
* ↑ Suetoni. Vides dels dotze cèsars: Divus Iulius, 37
# Batalla del Cap Spada

La batalla del Cap Spada tingué lloc el 19 de juliol de 1940 durant la II Guerra Mundial al Cap Spada, la punta nord-oest de l'illa de Creta

## Orígens

La batalla tingué lloc quan un esquadró aliat que patrullava pel Mar Egeu trobà dos creuers italians que feien la ruta entre Trípoli a Leros, en aquells moments una colònia italiana a les illes del Dodecanès. L'esquadró aliat estava comandat pel Capità australià John Collins, a bord del HMAS Sydney, i incloïa els destructors Havock, Hyperion, Hasty, Ilex i Hero, mentre que la 2a Divisió italiana de creuers estava comandada pel contraalmirall Ferdinando Casardi i consistia en els creuers lleugers d'alta velocitat Giovanni dalle Bande Nere i Bartolomeo Colleoni.

## Batalla

Quan els italians es trobaren als destructors aliats al voltant de les 07:30, "Sydney" i "Havock" estaven a unes 40 milles (64 km) al nord en una pantalla per submarins. Els altres destructors es van dirigir a la cacera dels italians cap al nord per donar temps al "Sydney" perquè arribés al rescat. El "Sydney" albirà als italians a les 8:26, obrí foc a les 8:29 i els creuers italians giraren cap al sud-oest.
A la batalla que seguí, el "Bartolomeo Colleoni" va ser durament colpejat pel "Sydney", i després d'una diana al timó (a les 9:23), s'aturà en sec a l'aigua. Si bé va lluitar, era totalment incapaç de maniobrar i va ser enfonsat pels torpedes de l'"Ilex" i del "Hyperion" a les 9:59. El "Sydney" ho va deixar perquè estava curt de munició i el "Giovanni delle Bande Nere" tornà a Bengasi. Es van rescatar 555 supervivents del "Bartolomeo Colleoni", i 121 mariners van morir.

## Ordre de batalla
### Regia Marina

* Contraalmirall Ferdinando Casardi
** 2 creuers lleugers: Bartolomeo Colleoni (enfonsat), Giovanni dalle Bande Nere

### Aliats

* Capità John Collins
** Reial Marina Australiana: 1 creuer lleuger: HMAS Sydney (danys lleugers)
** Royal Navy: 5 destructors: Hasty, Havock (danyat) Hero, Hyperion, Ilex

## Referències

* ↑ Coulthard-Clark, C. D.. The encyclopaedia of Australia's battles. Crows Nest, NSW: Allen & Unwin, p. 170-171. ISBN 978-1865086347.
* ↑ O'Hara, Vincent P. Struggle for the Middle Sea : the great navies at war in the Mediterranean theater, 1940-1945. Annapolis, Md.: Naval Institute Press, p. 46. ISBN 978-1-59114-648-3.
# Batalla del Mont Escòrobes

La batalla del Mont Escòrobes fou una de les primeres batalles de la primera guerra mitridàtica, un conflicte militar entre el Regne del Pont i la República de Roma.

## Antecedents

A la mort de Nicomedes III Evèrgetes el 91 aC, Nicomedes IV Filopàtor fou nomenat seu successor al tron del Regne de Bitínia, però Sòcrates de Bitínia es va revoltar i va enderrocar a son germà amb ajut del Regne del Pont. Nicomedes va anar a Roma per reclamar davant el senat romà el qual es va pronunciar al seu favor reinstaurant a Nicomedes al tron i envaint el Regne del Pont el 88 aC. Mitridates VI Eupàtor no va oferir resistència i Nicomedes va arribar fins Amastris, enviant a Pelòpides com ambaixador als romans per demanar explicacions.
Els romans i els seus aliats disposaven de quatre exèrcits escampats a la frontera occidental del Pont i Capadòcia, però entre tots tenien menys tropes que les forces a disposició de Mitridates, i com aquest no va rebre les explicacions que volia, va esclatar la guerra el mateix 88 aC. Mitridates va envair la Capadòcia, que va ocupar fàcilment i va quedar annexionada al Regne del Pont.
Nicomedes IV Filopàtor disposava del major dels exèrcits dels aliats romans amb uns 50.000 soldats d'infanteria i 6.000 de cavalleria. Amb aquest exèrcit Nicomedes va avançar cap a l'est de Paflagònia per formar el flanc nord de la línia defensiva romana, avançant a Bithynium, a l'est de Bitínia fins a Paflagònia, arribant al riu Amnias on va trobar un dels exèrcits del Regne del Pont a una àmplia plana a la vora del riu Amnias, en una batalla que es va resoldre quan els carros van atacar. L'horrible naturalesa de les ferides, causaven por i confusió als bitinis, donant temps a Neoptolemus per reagrupar als seus homes i llançar un atac a la rereguarda bitínia. Després de perdre la major part del seu exèrcit, els supervivents, amb Nicomedes van fugir a Paflagònia, on es van unir amb l'exèrcit romà de Mani Aquil·li el Jove i Manli Mancí. Com a conseqüència de la batalla, es va restaurar al tron a Sòcrates de Bitínia, l'anterior rei.

## Batalla

Les tropes de Mitridates VI Eupàtor en el seu avanç van pujar el cim de l'Escòrobes, a la frontera entre el Regne de Bitínia i el Regne del Pont. L'avantguarda de l'exèrcit, d'un centenar de Sàrmates a cavall van caure sobre 800 cavallers bitinis, que van fugir, però alguns van caure presoners.

## Conseqüències

Quan l'exèrcit de Mani Aquil·li el Jove i Manli Mancí també va ser derrotat, a la fortalesa de Protofàcion, tot l'edifici de la dominació romana a la província d'Àsia va caure.

## Referències

* 1 2 J. Rickard, Battle of the Amnias River, 89 B.C. (anglès)
* ↑ (anglès) Apià, Història de Roma Arxivat 2009-03-27 a Wayback Machine., traducció a l'anglès d'Horace White
# Campanya de Trebisonda

La Campanya de Trebisonda, també coneguda com la batalla de Trebisonda, va ser una sèrie d'operacions navals i terrestres russes que van donar com a resultat la captura de Trebisonda, durant la Campanya del Caucas de la Primera Guerra Mundial. Va ser el pas logístic després de la batalla d'Erzurum.
Les operacions es van iniciar el 5 de febrer i va concloure quan les tropes otomanes van abandonar Trebisonda durant la nit del 15 d'abril de 1916.

## Operacions navals

Els vaixells de guerra russos en la mar Negra van començar a rebre grans danys al bombardejar el port de Trebisonda. Durant el bombardeig del 17 de novembre de 1914, els dotze canons que protegien la ciutat van causar als russos una gran devastació i pèrdues de vides. Els bombardejos entre el 8 de febrer i l'11 de febrer de 1915 van destruir gran part de la ciutat, matant a més de 1.000 persones.
A partir del 23 de gener de 1916, els russos van intensificar els atacs a la costa. Aquests atacs van ser recolzats per 17 vaixells de guerra que van obligar a les tropes otomanes a retirar-se.

## Operacions terrestres

Mahmud Kâmil Paşa, comandant del 3r Exèrcit otomà, no va obtenir l'ajuda que volia d'Istanbul i es va veure obligat a retirar-se d'Erzurum, que va ser ocupada pels russos el 16 de febrer de 1916.
Les forces russes van ocupar Rize el 24 de febrer, amb el suport de l'armada.
Les tropes otomanes van poder aturar l'avanç de l'exèrcit rus durant 20 dies. Els russos van intensificar els atacs navals i terrestres. El 15 de març, els otomans es van retirar i la zona va passar a mans dels russos, que van arribar fins a les portes de Trebisonda.
Durant la nit del 15 al 16 d'abril, les forces otomanes van abandonar la ciutat. El 18 d'abril de 1916, una delegació grega de Trebisonda va entregar la ciutat al general rus Lyhkov, i les forces d'ocupació es van fer càrrec de la ciutat.

## Conseqüències

Abans de la Primera Guerra Mundial, la comunitat armènia que vivia en Trebisonda estava formada per 30.000 persones. En 1915, durant el genocidi armeni, van ser assassinats i deportats. Després de la captura russa de Trebisonda, només uns 500 armenis supervivents van poder tornar, així com els monjos armenis del monestir de Kaymaklı.
El 18 de desembre de 1917, les tropes russes es van veure obligades a retirar-se de la regió degut a l'esclat de la Revolució Russa de 1917. El Tractat de Brest-Litovsk de 1918 va evitar l'ocupació dels territoris orientals de l'Imperi Otomà.

## Referències

* ↑ Walton, 1984, p. 1306-1313.
* 1 2 3 Enciclopèdia de l'armènia soviètica, Trapizon, Vol. 12, Yerevan 1986. p. 87
* ↑ Ballance, 1960, p. 169.

## Bibliografia

* Ballance, Selina. The Byzantine Churches of Trebizond (en anglès). Anatolian Studies, vol. 10, 1960.
* Walton, Robert. The Capture of Trabzon. Marshall Cavendish Illustrated Encyclopedia of World War I, vol IV (en anglès). Nova York: Marshall Cavendish Corporation, 1984. ISBN 0-86307-181-3.
# Caputxí de Spix

El caputxí de Spix (Cebus unicolor) és una espècie de primat de la família dels cèbids. Viu a la selva amazònica de Bolívia, el Brasil, Colòmbia i el Perú. El seu hàbitat natural són els boscos. És una espècie vulnerable per la caça. El seu nom específic, unicolor, significa 'unicolor' en llatí. Fins a principis del segle xxi fou considerat una subespècie del caputxí frontblanc (C. albifrons). Té una llargada de cap a gropa de 36,5-37,5 cm i la cua de 42-46 cm.

## Referències

* ↑ «caputxí de Spix». Diccionari dels mamífers del món. Fundació Barcelona Zoo i TERMCAT, 2023 i 2024. [Consulta: 9 gener 2024].
* ↑ Boubli, J.; Lynch Alfaro, J.; Heymann, E. W.; Valença-Montenegro, M. M.; Mollinedo, J. M.; Calouro, A. M. «Cebus unicolor» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN, 2021. DOI: 10.2305/IUCN.UK.2021-1.RLTS.T70333194A191708016.en. [Consulta: 9 gener 2024].
* ↑ Entrada «Cebus» d'Animalia (en anglès).
* ↑ Mittermeier, Russell A.; Rylands, Anthony B.. Mittermeier, Russell A.. Handbook of the Mammals of the World: Volume 3, Primates (en anglès). Lynx, 2013, p. 408. ISBN 978-8496553897.
# Gneu Domici Ahenobarb (cònsol 192 aC)

Gneu Domici Ahenobarb (llatí: Cnaeus Domitius L. F. L. N. Ahenobarbus) va ser un magistrat romà. Formava part dels Ahenobarbs, una branca plebea de la gens Domícia.
Va ser edil del poble l'any 196 aC a Roma. Amb els fons recollits dels pecuaris i amb les multes imposades, va construir un temple dedicat a Faune, a una illa del Tíber el 194 aC any en què va ser pretor. L'any 192 aC va ser elegit cònsol i el senat el va enviar contra els bois als que va derrotar. Es va quedar al territori dels bois fins a l'any següent en què el va succeir el cònsol Escipió Nasica. El 190 aC va ser llegat del cònsol Luci Escipió en la guerra contra Antíoc III el Gran. És l'autor de la famosa frase d'advertència Roma cave tibi (Roma, tingues cura de tu mateixa) pronunciada segurament durant el seu consolat.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 84.
# Alexandre de Persis

Alexandre de Persis (en grec antic Αλέξανδρος) fou un sàtrapa selèucida.
Antíoc III el Gran el va nomenar el 224 aC sàtrapa de Persis mentre el seu germà Moló rebia Mèdia. Antíoc només tenia 15 anys, i a la cort, el seu ministre Hèrmies era tot poderós a més d'intrigant i astut. Els dos germans, davant de les intrigues, van planejar una revolta. Hèrmies, que volia veure al rei entre grans dificultats, va aconsellar-li d'encomanar la direcció de les forces contra els rebels a homes sense cap energia ni capacitat de decisió, però el rei, l'any 220 aC, va agafar personalment el comandament. Els soldats de Moló el van abandonar i per evitar ser capturat per les tropes reials es va suïcidar junt amb altres líders de la rebel·lió, menys un, el seu germà Neolaos, que es va escapar cap a Persis. Allí el fugitiu va matar la mare de Moló i als seus fills, i va convèncer a Alexandre de suïcidar-se, cosa que va fer. Neolaos va ser l'últim a morir clavant-se l'espasa al costat dels cossos morts de la seva família, segons diu Polibi.

## Referències

* ↑ Alexander a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 122-123
# Medeon

Medeon (en grec antic Μεδεών) o Medion (Μεδίων) era una ciutat de l'interior d'Acarnània a la via entre Estratos i Fítia fins a Limnea al golf d'Ambràcia.
Va ser una de les poques ciutats de l'interior que es va mantenir independent enfront de la lliga Etòlia després de la mort d'Alexandre el Gran. Al 231 aC els etolis la van assetjar i la van conquerir, però el rei de Macedònia, Demetri II, aliat de la ciutat, va enviar un cos de mercenaris il·liris que va derrotar els etolis, que van haver de marxar abandonant el seu campament, armes i bagatges. El 191 aC, quan anaven a consultar al consell d'Acarnània si havien de lluitar a favor dels romans o del rei selèucida Antíoc III el Gran, aquest es va presentar a la ciutat i tots se li van haver d'unir, segons Titus Livi.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Medeon». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 13 desembre 2020].

## Vegeu també

* Medeon de Fòcida
* Medeon de Beòcia
# Lisimaquea

Lisimaquea o Lisimaquia (en grec antic: Λυσιμάχεια, llatí: Lysimachia) fou una ciutat de Tràcia situada davant el Quersonès.
Va ser construïda per Lisímac l'any 309 aC, quan es preparava per la darrera lluita amb els seus enemics. La ciutat estava situada a l'istme que controlava l'accés al nord des Sestos i la terra ferma de Tràcia. Per poblar la ciutat va fer destruir la veïna Càrdia, ciutat de naixement de l'historiador Jerònim, i hi va traslladar als seus habitants, segons la narració d'Estrabó, Polibi i Plini el Vell. La va convertir en la capital del seu regne i va créixer ràpidament. A la seva mort en combat la ciutat va caure sota el domini de l'Imperi Selèucida, i durant les guerres entre Seleuc II Cal·linic i Ptolemeu III Evèrgetes I va passar a mans dels egipcis.
No se sap del cert si els ptolemeus van deixar lliure la ciutat o es va alliberar a si mateixa, però sí que va ingressar a la Lliga Etòlia. Però els etolis no li van poder proporcionar la defensa necessària, i els tracis la van destruir durant la guerra de la Lliga (aliada de Roma) contra Felip V de Macedònia. Antíoc III el Gran la va restaurar cap a l'any 192 aC, va recollir els antics habitants dispersos i els seus esclaus i hi va atreure colons amb generoses promeses, segons Titus Livi i Diodor de Sicília. La ràpida derrota d'Antíoc va aturar la seva recuperació; després va passar als romans, amb els quals va seguir decaient. Ammià Marcel·lí l'esmenta per darrera vegada.
L'emperador Justinià I va construir una fortalesa murada damunt les ruïnes de la ciutat, i va ser rebatejada Hexamílion (Ἑξαμίλιον). Actualment, les ruïnes de Lisimaque areben el nom d'Ecsemil, derivat d'Hexamílion segons Simeó Metafrastes.

## Referències

* ↑ Alberich i Mariné, Joan (dir.); Cuartero i Iborra, Francesc J. (dir.). Diccionari Grec-Català. D'Homer al segle ii dC. Enciclopèdia Catalana - Fundació Institut Cambó, 2015, p. 1099. ISBN 9788441224223.
* ↑ Alberich, Joan; Ros, Montserrat. La transcripció dels noms propis grecs i llatins. Enciclopèdia Catalana, 1993, p. 38. ISBN 8477392250.
* ↑ Smith, William (ed.). «Lysimachia». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 10 abril 2021].
# Artabazanes

Artabazanes va ser rei d'un poble que Polibi anomena els satrapeis (satrapeii), segurament el poble hegemònic de la Mèdia Atropatene, el segle iii aC. Amb tota probabilitat era descendent del sàtrapa persa Atròpat, de l'època d'Alexandre el Gran.
Era el rei més poderós de la zona en temps d'Antíoc III el Gran. El seu regnat va durar aproximadament del 222 aC al 211 aC. Cap a l'any 220 aC Antíoc III, quan ja havia acabat amb la insurrecció de Moló de Mèdia, va dur a terme una demostració de força per intimidar els reis veïns, i el va atacar. El seu territori limita amb Mèdia i s'estenia fins al Pont Euxí, a la regió regada pel riu Rioni, que arriba fins a la mar Càspia. Segons Polibi, "la població era nombrosa i guerrera i proporcionava sobretot cavallers... i disposava de tots els recursos per suportar una guerra". El conflicte va atemorir Artabazanes, “sobretot per la seva edat, perquè era molt gran”, i va concloure amb un tractat de pau avantatjós pel rei selèucida. L'any 211 aC el regne va quedar sota sobirania selèucida.

## Referències

* ↑ Polibi. Històries, V, 55
* ↑ Preaux, Claire. Le monde hellenistique: la Grece et l'Orient,323-146 av. Jc. París: Presses Universitaires de France, 1978, p. 150.
* ↑ Polibi. Històries, V, 55-56
# Cambilos

Cambilos (Kambilos, Καμεῦλος, Cambylus) fou comandant dels cretencs al servei d'Antíoc III el Gran el 214 aC. Li fou encomanada la defensa de l'acròpoli de Sardes en la guerra contra el general Aqueu, fill d'Andròmac i va participar en un pla que tenia com a finalitat entregar Aqueu a Antíoc, pel qual es va subornar a Bolis, un agent de Sosibi (que era ministre dels Ptolemeus), el qual havia rebut diner per ajudar a Aqueu a escapar, però que a canvi de l'indicat suborn l'entregaria a Antíoc. Bolis va complir la part del tracte i va entregar a Aqueu a Cambilos que el va entregar a Antíoc.

## Referències

* Cambylus a Smith, William (editor). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès), 1870.
# Sobita Gautam

Sobita Gautam (nepalès: सोबिता गौतम) (Dolakha, 17 de juny de 1995) és una política, periodista i advocada nepalesa.
Militant del Partit Nacional Independent, en les eleccions del 2022 va ser elegida membre de la Cambra de Representants del Parlament del Nepal en la circumscripció de Katmandú 2. Hi va accedir a 27 anys, cosa que la va convertir en la diputada més jove de la cambra.
Pel que fa a la seva ideologia política, s'ha posicionat en contra de la corrupció i pretén tenir en compte les necessitats bàsiques dels ciutadans nepalesos. A més, ha defensat públicament la necessitat d'institucionalitzar i regular la reproducció assistida al país.
Fora d'això, ha estat membre de l'Association of Youth Nepal i ha presentat durant quatre anys el programa de televisió Swasthya Sarokar per a Nepal Television.
El maig del 2023, després d'una llarga relació amorosa en secret, es va casar amb l'empresari Grihendra Ghimire.
El 2023, l'organització One Young World va nominar-la al Premi al Polític de l'Any.

## Referències

* ↑ «काठमाडौँ-२ मा राष्ट्रिय स्वतन्त्र पार्टीकी गौतम विजयी» (en nepalès). कान्तिपुर. [Consulta: 24 novembre 2022].
* ↑ Kharel, Samik. «New faces win Nepal polls, vow to ‘change political discourse’» (en anglès). Al Jazeera, 05-12-2022. [Consulta: 16 juny 2023].
* 1 2 «SHORT BIO OF TEACHERS» (en anglès). Language of Liberty Institute, maig 2023. Arxivat de l'original el 16 de juny 2023. [Consulta: 16 juny 2023].
* ↑ «RSP Lawmaker and Maoist-Linked Businessman Prove Love Conquers All» (en anglès). epardafas.com, 02-06-2023. [Consulta: 16 juny 2023].
* ↑ «Introducing the One Young World Politician of the Year Award 2023 Shortlist» (en anglès). One Young World, juny 2023. [Consulta: 15 juny 2023].
# Alan Iglitzin

Alan Iglitzin (nascut el 1931 a Harlem) és un violista i organitzador de concerts nord-americà.

## Vida i obra

Fill d'un emigrant rus-jueu, va aprendre el violí als sis anys; Va completar la seva formació musical a la "New York Performing Arts High School" i la Universitat de Long Island després d'estudiar química analítica amb l'objectiu de fer-se càrrec de la farmàcia del seu pare fracassat. Després d'estudis posteriors a l'Hunter College i una llicenciatura a la Universitat de Minnesota, es va convertir en membre de l'Orquestra Simfònica de Minneapolis el 1953, on va exercir com a assistent de viola principal durant sis anys.
Des de 1960 va ser membre de l'Orquestra de Filadèlfia sota Eugene Ormandy. Després de sis anys, ell i tres intèrprets de corda més es van separar de l'orquestra, havent fundat ja el "Philadelphia Quartet" a principis dels anys seixanta; de 1966 a 1986 va ser el quartet en residència a la Universitat de Washington. Amb aquest quartet de corda també es van fer llançaments discogràfics. El 1984 va fundar el Festival de Música Olímpica a la Península Olímpica a la costa nord-oest dels EUA. A "Trillium Woods Farm" també organitza "Concerts in the Barn" cada estiu des de 1985, un festival de música de cambra amb músics com el "Carpe Diem String Quartet" i els pianistes David Korevaar i Cameron Bennett.