OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tisamen d'Elis

Tisamen (en grec antic, Τισαμενός Tisamenós) va ser un notable de l'Èlida, de la família (genos) dels Clícides, una branca dels Iàmides. Va ser també endeví i sacerdot sacrificador.
Segons les Històries d'Heròdot, va anar a consultar la Pítia a Delfos per saber si tindria descendència o no. L'oracle li va contestar que sortiria victoriós en cinc grans lluites. Tisamen va suposar que aquesta resposta obscura es referia als Jocs Olímpics, i es tractava de promeses de distinció com a atleta en lluites esportives. Es va entrenar llargament, però va ser vençut al pentatló pel seu rival Hierònim Andri.
De la seva derrota va deduir que la resposta de la Pítia no es referia a les competicions esportives, sinó a les militars. Els espartans, que sabien la resposta de l'oracle, van provar d'atreure'l amb diners per fer-lo col·laborar amb el seu exèrcit. Tisamen va exigir rebre la ciutadania espartana completa que inicialment els espartans li van refusar però finalment van acceptar i llavors Tisamen va exigir el mateix privilegi pel seu germà Àgies, que també li fou concedit, preocupats per la sort de la guerra amb els perses, potser immediatament després de la batalla de les Termòpiles (480 aC). Segons Herodot, aquests dos germans van ser els únics estrangers que van obtenir la nacionalitat espartana. Acompanyant l'exèrcit espartà, Tisamen va participar en cinc expedicions: la batalla de Platea contra els perses el 479 aC, contra Tegea, on lluitaven com a aliats els tegeus i els argius, contra els arcadis excepte Mantinea a la batalla de Dipea també cap al 479 aC, a la tercera guerra messènica del 465 aC al 455 aC i a la batalla de Tanagra contra els atenencs el 457 aC.
Tisamen va ser el garant de les victòries dels espartans i es va convertir en un prudent i hàbil conseller militar. Herodot diu que durant la batalla de Platea, les víctimes sacrificades per Tisamen van anunciar una victòria pels grecs si els envaïts es mantenien a la defensiva, però que perdrien si volien atacar els primers. Quan els espartans van assetjar la fortalesa d'Itome, Tisamen, secundat per l'oracle de Delfos, va aconsellar que deixessin sortir tots aquells ilotes i messenis que ho desitgessin, amb la finalitat d'evitar una massacre inútil, segons explica Pausànias.
Quan va morir, es va construir una tomba a càrrec de l'estat per a ell i els seus descendents.

## Notes

* ↑ Segons la forma del nom que proposen el Diccionari Grec-Català, p. 1329, i les obres de la Fundació Bernat Metge

## Referències

* ↑ Montero, Santiago. Diccionario de adivins, magos y astrólogos de la antigüedad. Valladolid: Trotta, 1997, p. 302. ISBN 8481641618.
# Tongue

Tongue (gaèlic escocès, Tunga de l'antic escandinau Tunga) és un poble costaner en el nord-oest de les Terres Altes, Escòcia (en la part occidental de l'anterior comtat de Sutherland. Queda en la costa est sobre la base del Kyle de Tongue i al nord de les muntanyes Ben Hope i Ben Loyal.
La zona era un encreuament de camins històric per als gaèlics, els pictes i els vikings, i va esser l'últim grup qui li va posar nom. "Tongue," en aquest cas, ve del nòrdic antic "Tunga." En contra de la creença popular, no es refereix a la forma del Kyle de Tongue (encara que el kyle podria ser descrit com amb forma de tongue, això és, de llengua en anglès), sinó que 'tunga' és un terme geogràfic que es refereix a un sector de terra amb forma de llengua. Aquesta peça de terra en particular, sobre la qual estan situades la vila i el kyle, és la morrena terminal de la glacera Kyle de Tongue.
Tongue és la localitat principal en una sèrie de municipis minifundistes que travessen Coldbackie, Dalharn, Blandy, el port de Scullomie fins al desert municipi de Slettel. El poble va veure una batalla crucial entre el vaixell del tresor jacobita i dos vaixells de l'Armada Real l'any 1746, que va donar com a resultat el que la tripulació jacobita intentés arribar a la riba amb l'or. Allí van ser capturats per l'Armada, recolzada per gents locals que eren lleials a Jordi II (Hanóver), la qual cosa va costar a Carles Eduard Estuardo un suport molt valuós en els preparatius per la batalla de Culloden.
Tongue House és la seu històrica del Clan Mackay, després que abandonessin Caisteal Bharraich. Les ruïnes del castell, construït a Tongue al segle xi després que el clan fos expulsat de la seva ancestral província de Moray al comtat de Sutherland, són una popular atracció turística.
El poble inclou un alberg juvenil, una tenda d'artesania, una tenda de tot gènere i un taller, un banc, l'oficina de correus i dos hotels, el Tongue Hotel i el Benloyal. Està connectada amb el costat oest del Kyle mitjançant una carretera elevada, construïda l'any 1971.
En gaèlic - 'Tunga' és el poble, mentre que Caol Thunga, es refereix al kyle.
Viccionari
# Torre de la pólvora (Praga)

La torre de la pólvora o porta de la pólvora (en txec: Prašná brána) és una torre gòtica de Praga, República Txeca. És una de les portes originals de la ciutat. Separa la Ciutat Vella de la Ciutat Nova.
La torre de la pólvora, com passa amb molts llocs històrics de Praga, se sotmet a conservacions i restauracions periòdiques. El tractament més recent va començar l'estiu de 2024 i està previst que es completi a l'octubre. Jiří Pospíšil, tinent d'alcalde de Cultura i Turisme, va dir: «És el nostre deure tenir cura dels edificis patrimonials de Praga, que són un símbol de Praga i el llegat dels nostres avantpassats... Ara, en cooperació amb Prague City Tourism, estem començant la reparació de la Torre de la Pólvora, i estic molt content que la torre tindrà literalment un abric nou».

## Història

La torre de la pólvora és una de les 13 portes originals de la ciutat del nucli antic de Praga. La seva construcció va començar l'any 1475. La torre estava pensada per ser una entrada atractiva a la ciutat, en lloc d'una torre defensiva. La primera pedra va ser col·locada per Vladislau II. L'⁣ajuntament va donar a Vladislau II la torre com a regal de coronació. Mentre es va construir, es va anomenar la Torre Nova. L'aspecte de la torre es va inspirar en l'obra de Peter Parler al pont de Carles.
Vladislau II va haver de traslladar-se a causa dels disturbis, de manera que l'edifici de la torre es va aturar. Va tornar el 1485 per viure al castell de Praga, on va viure la resta de la seva vida, juntament amb la resta dels reis de Bohèmia que van viure a Praga. Els reis no tornarien a utilitzar la torre o la Cort Reial fins a utilitzar-la per a les cerimònies de coronació començant de nou l'any 1836, on passarien per la torre per anar a la catedral de Sant Vito.
La porta es va utilitzar per emmagatzemar la pólvora al segle XVII, d'aquí el nom de Torre de la pólvora o Porta de la pólvora. La porta va patir danys considerables durant la batalla de Praga. Les escultures de la torre van ser substituïdes el 1876.

## Referències

* ↑ «Prague's landmark Powder Tower to undergo extensive renovations this summer» (en anglès). www.expats.cz, 25-07-2024. [Consulta: 30 agost 2024].
* 1 2 3 Turp, Craig. DK Eyewitness Travel Guide: Prague. Londres: DK Travel, 2012. ISBN 0756683998.
# Tractat de Londres (1359)

El Tractat de Londres de 1359 és un tractat internacional que fou signat l'any 1359 a la ciutat de Londres entre el Regne d'Anglaterra i el Regne de França.
Després de la derrota francesa en la batalla de Poitiers de 1356, en la qual Eduard de Woodstock aconseguí fer presoner el rei Joan II de França en el transcurs de la Guerra dels Cent Anys, els anglesos aconseguiren imposar la seva força en la signatura d'aquest tractat. Sobre la base dels termes de l'acord es permetia al Regne d'Anglaterra l'annexió d'una gran part de l'oest de França. Tot i la signatura per part dels francesos, el 25 de maig del mateix any els Estats Generals de França van considerar injust el tractat i el van repudiar adduint que els territoris cedits eren massa extensos. Això va originar la invasió anglesa del port de Calais el 28 d'octubre de 1359, veient-se obligats els francesos a cedir el territori de Guiena a l'Aquitània.

## Referències

* ↑ Tout, T. F.. The Political History of England, Volume 3. Longmans, Green And Co., 1905, p. 395.
* ↑ Autrand, Françoise. Librairie Arthème Fayard. Charles v. le Sage (en francès), 1994, p. 278-279, 368, 388, 390. ISBN 2-213-02769-2.

## Vegeu també

* Guerra dels Cent Anys
* Batalla de Poitiers
# Tractat de Lunéville

El Tractat de Lunéville es va signar el 9 de febrer de 1801 a Lunéville entre França i el Sacre Imperi Romanogermànic per José Bonaparte i Luis, Comte de Cobentzel, respectivament.

## Context

L'exèrcit austríac havia estat derrotat per Napoleó a la batalla de Marengo el 14 de juny de 1800, i per Jean Victor Moreau en la batalla de Hohenlinden el 3 de desembre del mateix any. Forçats a demanar la pau, van signar aquest com un més d'una sèrie de tractats.

## Acords

El tractat declarava que « d'ara endavant i per sempre, hauria pau, amistat i bona entesa ». El tractat requeria al mateix temps d'Àustria el reforçament de les condicions de l'anterior Tractat de Campo Formio (27 d'octubre de 1797). Certs territoris austríacs a Alemanya van passar a mans franceses, alhora que l'Emperador renunciava a les seves reclamacions sobre el Sacre Imperi Romà. El control francès es va estendre al marge esquerre del Rin «en completa sobirania», mentre renunciava a la possessió dels territoris a l'est del Rin. Les fronteres en disputa d'Itàlia van ser definides, reservant per a Àustria l'antiga Terraferma veneciana des del riu Adigio, el lliurament del Gran Ducat de la Toscana el fill del duc de Parma segons el que preveu l'tractat de Sant Ildefons, sent compensat el Gran duc amb possessions alemanyes, al duc de Mòdena també li va ser prevista una compensació en Breisgau per la pèrdua del seu ducat. Els dos partícips del tractat van acordar la independència de les repúbliques Batava, Cisalpina, Helvètica i Lígur.

## Repercussions

Aquest tractat, al costat del tractat de Florència entre França i Nàpols, el de Madrid entre França i Portugal, i de París entre França i Rússia, va marcar la fi de la Segona Coalició, i va deixar el Regne Unit com a única nació encara en guerra amb França. el 1802 la signatura de la pau d'Amiens entre França i Regne Unit portaria la pau a Europa.
Àustria tornaria a entrar en guerra amb França en la guerra contra la Tercera Coalició a partir de 1805.

## Vegeu també

* Guerres Revolucionàries Franceses
* Segona Coalició
* Guerres Napoleòniques

## Referències

* ↑ Pittaluga, Vittorio Emanuele. La Battaglia Di Marengo, 14 Giugno 1800: Con Annessi Due Schizzi: Uno Al 25000 Ed Uno Al 200000 (en italià). Nabu Press, 2011. ISBN 1271340488.
* ↑ Ross, Steven T. The A to Z of the Wars of the French Revolution (en anglès). Rowman & Littlefield, 2010, p. 73. ISBN 0810876329.
* ↑ Péronnet, Michel. (en castellà). Ediciones AKAL, 1991, p. 242. ISBN 847600513X.
* ↑ (castellà) Tratado de San Ildefonso de 1800, (text complet)
# Trebišov

Trebišov és una ciutat d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Košice, és capital del districte de Trebišov.

## Història

La primera referència escrita de la vila data del 1204. El 1254 el castell de Parič i la vila pertanyien al senyor Andronik de Trebišov.
L'any 1349, el rei d'Hongria Carles I feu donació del castell i de la senyoria de Trebišov, però el 1343 el feu fou de nou territori reial. El 1387 l'oferí al senyor Pere de Perín. La família Períny conservà el feu durant 180 anys. Després de la batalla de Mohács de 1526, Trebišov tornà a la família Drugeth.
La vila rebé privilegis el 1439. Aquests privilegis, emperò, eren limitats, Trebišov fou fins al Renaixement una petita vila vassalla. Entre el 1502 i el 1530, un convent de l'orde de Sant Pau s'instal·là a la vila i fou momentàniament propietari del feu al segle xvi. El 1630, cent anys després de la dissolució del convent, fou reconstruït en el marc de la Contrareforma. El castell de Parič resistí als assalts tàtars del 1566, però els exèrcits de Gabriel Bethlen el conqueriren el 1620 i el 1686, i finalment les tropes sota comandament d'Imre Thököly el destruïren.

## Ciutats agermanades

* Hodonín, República Txeca
* Kutná Hora, República Txeca
* Chełm, Polònia
* Jasło, Polònia
# Tresants

A l'antiga Esparta, els tresants (en grec antic: τρέσαντες, trésantes) eren els espartans que havien estat castigats amb l'atímia, és a dir, la pèrdua d'alguns o tots dels seus drets de ciutadania. Prové del participi (grec antic: τρέσας, -σαντος) del verb τρέω, tréō 'ésser covard, fugir de por'.
No se sap molt bé com s'aplicava aquesta sanció, i en tot cas no estava ben especificat per les lleis i depenia més de l'opinió dels ciutadans. En general sembla que tots els que es negaven a seguir els costums nacionals deixaven de ser considerats ciutadans de ple dret, segons la informació de Xenofont. No obstant això, se sap que qui no donava la seva contribució a la sissícia (menjars col·lectius) perdia també els drets com a ciutadà.
El màxim grau d'infàmia requeia sobre el que fugia del camp de batalla o tornava a casa sense l'exèrcit, com va fer Aristodem després de la batalla de les Termòpiles, segons que conta Heròdot (tot i que en aquest cas va ser conseqüència de l'opinió pública, i va poder treure's el qualificatiu amb noves destreses personals). Els espartans que es van lliurar a l'enemic atenès a la batalla d'Esfactèria van ser castigats amb una mena d'atímia que els impedia presentar-se als càrrecs públics i efectuar cap compra ni venda lícita. Segons Tucídides, posteriorment van recuperar els seus drets.
També a Esparta, els homes fadrins tenien un cert grau d'infàmia, i eren privats d'alguns honors quan els arribava la vellesa. Eren exclosos de participar en algunes festes i eren obligats a cantar cançons difamatòries contra ells mateixos. D'altra banda, no es permetia a cap home considerat tresant de casar-se amb cap espartana, i quan arribaven a vells havien de sofrir el mateix tracte que els fadrins i igualment pagaven una multa. Segons Diodor de Sicília, ningú els donava llum per al seu foc ni ningú no parlava amb ells.
Encara que un tresant a Esparta estava sotmès a dures condicions, no es pot comparar amb l'atímia dels atenesos, que perdien totalment el dret a la ciutadania, sinó que era més aviat un estat d'infàmia. L'atímia d'un covard espartà no era com la d'Atenes, que significava la mort civil, perquè podien actuar fins a cert punt com a ciutadans, encara que patint sempre el menyspreu dels que el veien.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Smith, William (ed.). «Atimia». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities, 1890. [Consulta: 8-XII-2020].
# Tulagi

Tulagi o també Tulaghi és una illa petita (5,5 x 1 km) de Salomó, situada a la costa sud de les Illes Florida. La ciutat del mateix nom que l'illa (1.750 habitants) fou la capital del Protectorat de Salomó de 1896 a 1942, i avui dia és la capital de la Província Central.
L'illa fou triada en un principi pels britànics perquè era més aïllada i més sana que les grans illes del voltant.

## Segona Guerra Mundial

Els japonesos van ocupar Tulagi el 3 de maig de 1942 amb la intenció d'instal·lar-hi una base d'hidroavions de proximitat (és l'anomenada Invasió de Tulagi (1942)). Els vaixells situats al port de Tulagi van ser atacats des del portaavions americà Yorktown l'endemà, en el que seria el preludi de la batalla del Mar del Corall.
Les forces americanes, principalment el 1r dels Raiders de Marina, van desembarcar-hi el 7 d'agost i van prendre Tulagi en el marc de la batalla de Guadalcanal, després d'un dia de combats duríssims.
Després de la presa americana, l'illa va acollir durant un any la flota de patrulleres torpedineres (PT boats), entre els quals el PT-109 de John Fitzgerald Kennedy, així com altres instal·lacions auxiliars.
Un petit dispensari de 20 llits va funcionar a Tulagi fins que es va tancar el 1946. L'illa també va acollir altres vaixells de la marina dels Estats Units entre 1942 i 1943.

## Després de la Guerra

L'actual Tulagi disposa d'una flota pesquera.
# Veni, vidi, vici

Veni, vidi, vici ('vaig arribar, vaig veure, vaig vèncer', pronunciat [ˈweːniː ˈwiːdiː ˈwiːkiː] en llatí clàssic o [ˈveni ˈvidi ˈvitʃi] en llatí eclesiàstic) és una locució llatina emprada pel general i cònsol de la República Romana, Juli Cèsar, l'any 47 aC en dirigir-se al Senat romà descrivint la seva victòria recent a la batalla de Zela.
La fórmula, atribuïda a Juli Cèsar segons Suetoni, la va pronunciar després de la batalla de Zela, quan va derrotar el Regne del Pont. Diu que era un dels lemes que portava durant el seu triomf i proclamava la rapidesa amb que va aconseguir Cèsar la victòria. Va servir per recordar al senat la seva destresa militar, ja que Cèsar es trobava immers en una guerra civil contra Pompeu. Alternativament, el comentari es pot veure com una expressió del desdeny de Cèsar envers el senat patrici (dominat pels optimates), que tradicionalment representava el grup més poderós de la república romana. Plutarc diu que Cèsar va escriure aquestes paraules en una carta que va enviar a un amic Amatius, potser Gai Mati Calvena.
Veni, vidi i vici són la primera persona del pretèrit perfecte simple dels verbs en llatí venire, videre i vincere. Actualment, la frase s'utilitza habitualment per representar la rapidesa amb la qual s'ha fet alguna cosa amb èxit.

## Referències

* 1 2 Suetoni. Vides dels dotze cèsars: Divus Iulius, 37,
* ↑ Plutarc. Vides paral·leles: Cèsar, 50
* ↑ Cichorius, Konrad (ed.). Römische Studien : historisches, epigraphisches, literaturgeschichtliches aus vier Jahrhunderten Roms. Darmstadt: Wissenschaftliche Buchgesellschaft, 1961, p. 248.
* ↑ Goicoechea, Cesáreo. Diccionario de citas. Madrid: Dossat, 2001, p. 671. ISBN 8495312433.

## Enllaços externs

* Sobre aquesta frase de Juli Cèsar, amb testimoniatges dels autors antics i la seva corresponent traducció Arxivat 2010-05-04 a Wayback Machine. (castellà)
# William Seiling

William Bernard Seiling (Saint Louis, 28 de maig de 1864 - Saint Louis, 5 de gener de 1951) va ser un esportista estatunidenc que va competir a cavall del segle xix i el segle xx. El 1904 va prendre part en els Jocs Olímpics de Saint Louis en la prova del joc d'estirar la corda, en què guanyà la medalla d'or formant part de l'equip Southwest Turnverein of St. Louis No. 1, junt a Max Braun, August Rodenberg, Charles Rose i Orrin Upshaw.

## Referències

* ↑ «William Seiling Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 6 de gener 2009. [Consulta: 7 octubre 2015].
# Scipione Maffei

Scipione Francesco Maffei va ser un historiador, epigrafista, paleògraf i dramaturg italià. Va néixer el primer de juny 1675 a Verona i va morir a la mateixa ciutat l'11 de febrer de 1755.

## Biografia

Fill del marquès Giovanni Francesco Maffei i de Silvia Pellegrini, es va formar als col·legis jesuites de Parma i de Roma, de ben jove es va interessar per la carrera de les armes, i va esdevenir oficial a l'exèrcit bàvar. De tornada a Itàlia després de la batalla de Donauwörth (1705), va començar a escriure. Va publicar tractats sobre temes diversos i va donar un aire nou al teatre italià de la primera meitat del Segle XVIII. Va contribuir a la reforma de la Universitat de Torí per compte del rei Vittorio Amedeo II. El seu ideal, basat en el catolicisme il·luminat, va ser durant tot el segle una referència pels intel·lectuals italians i pels governants reformistes. Va contribuir a la descoberta de manuscrits importants a la biblioteca capitular de Verona. Amb l'ajuda del canonge Carinelli, Maffei hi va trobar manuscrits antics perduts des de feia temps, entre els quals el Codice Palinstesto, que contenia les Institucions de Gai, dos pergamins del Fragmentum de iure fisci i el folium singulare de praescriptionibus et interdictis, del qual va fer un apògraf.
Va crear el Museu Lapidario de Verona el 1714 (tot i algunes fonts donen dates diferents). Aquest va ser el segon museu públic d'epigrafia d'Europa, després dels Museus Capitolins creats a Roma a finals del s. XV. Entre el 1744 i el 1749 el museu va ser reorganitzat pel mateix Maffei. Va tenir com a deixeble, secretari i amic el botànic i epigrafista Jean-François Séguier.
Des d'un punt de vista científic, Maffei va ser el primer en comprendre que els llamps com es veuen pels nostres ulls es formen de baix cap a dalt, és a dir cap als núvols, al contrari del que es pensava a la seva època. Del seu paper com a promotor de les ciències n'és testimoni Carta d'un matemàtic italià que li va adreçar Gaetano Marzagaglia.

## Escrits
### Tractats

* Della scienza chiamata cavalleresca (1716)
* La Favola dell'ordine equestre costantiniano (1717)
* Istoria diplomatica (1727) important per al progrès de la filologia i de la paleografia, particularment per l'estudi dels còdex medievals.
* Verona illustrata (1732)
* Istoria teologica 1734 publicada el 1752.
* Consiglio politico presentato al governo veneto (1738)
* Arte magica dileguata (1749)
* Museum veronense (1749)
* Arte magica annichilata (1754)

### Obres teatrals

* Merope (1713) tragèdia
* Le Cerimonie (1728), comèdia
* Llibret de La Fida Ninfa (1732)
* Il Raguet (1747), comèdia

## Referències

* ↑ Magagnato, Licisco; Franzoni, Lanfranco. Il Museo Maffeiano riaperto al pubblico (en italià). Verona: Comune di Verona / Direzione ai Musei, 1986.
* ↑ Pugnière, François «Récits de voyage et construction des savoirs antiquaires : le cas Jean-François Séguier (1732-1739)». Anabases, 14, 01-10-2011, pàg. 230–237. DOI: 10.4000/anabases.2346. ISSN: 1774-4296.
* ↑ Merope on-line
# Vicenç Burgarolas i Casassas

Vicenç Burgarolas i Casassas (Castellterçol, ca.1821 - Barcelona, 7 de març de 1868) fou un comerciant i guitarrista aficionat.
Diversos músics van reconèixer el seu talent com a guitarrista intèrpret. Per exemple, Baltasar Saldoni elogià els seus concerts de gran qualitat i la seva destresa amb la guitarra. De manera similar, Julián Arcas manifestà la seva admiració pel gran domini que Burgarolas tenia de l'instrument, i també destacà la seva habilitat interpretativa.

## Referències

* ↑ «Defuncions. Any 1868. Llibre 2 Registre núm.1849». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona. [Consulta: 27 novembre 2023].
* ↑ SUÁREZ-PAJARES, Javier. «Burgarolas Casasas [Casassas], Vicente [Vicenç]», Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999-2002, vol.2, p 788.
# Hugo Helsten

Hugo Alexander Helsten (Frederikshavn, Nordjylland, 15 de setembre de 1894 – Esbjerg, Syddanmark, 25 de maig de 1978) va ser un gimnasta artístic danès que va competir a començaments del segle xx.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on va guanyar la medalla d'or en el concurs per equips, sistema lliure del programa de gimnàstica.

## Referències

* ↑ «Hugo Helsten Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2020. [Consulta: 19 juliol 2017].
# Hans Rønne

Hans Stig Trappaud Rønne (Herstedvester, Albertslund, Hovedstaden, 30 de desembre de juliol de 1887 – Frederiksberg, 15 de setembre de 1951) va ser un gimnasta artístic danès que va competir a començaments del segle xx.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on va guanyar la medalla d'or en el concurs per equips, sistema lliure del programa de gimnàstica.

## Referències

* ↑ «Stig Rønne Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2020. [Consulta: 20 juliol 2017].
# Christian Pedersen

Christian Møller Pedersen (Holstebro, Midtjylland, 27 d'octubre de 1889 – Copenhaguen, 22 de març de 1953) va ser un gimnasta artístic danès que va competir a començaments del segle xx.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on va guanyar la medalla d'or en el concurs per equips, sistema lliure del programa de gimnàstica.

## Referències

* ↑ «Christian Møller Pedersen Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d'abril 2020. [Consulta: 20 juliol 2017].