OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Memorial de Sardarapat

El Memorial de Sadarapat és un complex commemoratiu de la batalla de Sardarapat. Situat a Armènia al poble d'Araks, al la província d'Armavir, 11 quilòmetres al sud-oest de la ciutat d'Armavir. El 1968, durant la commemoració del 50 aniversari de la batalla de Sardarapat, que fou del 22 al 26 de maig de 1918, s'inaugurà el parc commemoratiu col·locat sobre el camp de batalla.
L'entrada està flanquejada per enormes bous alats vermells. Un tram d'escales condueix a una plaça on s'aixeca un campanar de 26 metres d'altura. L'estructura de les dotze campanes es pot veure des de lluny. Les campanes sonen cada any el dia de la històrica victòria. El monument està custodiat per lleons alats antics d'estil armeni, i està flanquejat per un jardí en memòria dels màrtirs de l'Alt Karabakh.
El monument és un símbol d'orgull i supervivència i marca el lloc del reeixit intent d'última hora d'Armènia per salvar la nació de la destrucció a mans dels turcs a la batalla de Sardarapat del 22-26 de maig de 1918. Contra els pitjors pressagis, i amb el taló de fons del genocidi que havien patit els anys anteriors, l'improvisat exèrcit d'Armènia va rebutjar les tropes turques en aquesta batalla, i d'aquesta manera van preservar una petita porció de l'Armènia històrica, que esdevindria el nucli de la república actual. En els terrenys de la històrica batalla també s'hi pot visitar el museu Sardarapat d'Etnografia i el Museu d'Història del Moviment d'Alliberament, molt a prop del monument.

## Referències

* ↑ Sketches of the Soviet Union - Page 145 by Anton Refregier - 1978
* ↑ Diaspora, Identity and Religion: new directions in theory and research - Page 90 by Waltraud Kokot
# Mens (mitologia)

Mens (en llatí Mens, 'la Ment') també coneguda com a Mens Bona ('Bona ment'), va ser, segons la mitologia romana, la personificació de la ment, de la consciència, i també del «pensament correcte». Se celebrava un festival en el seu honor el dia 8 de juny.
Després de la derrota a la batalla del llac Trasimè, una consulta als Llibres sibil·lins l'any 217 aC, va indicar als romans que havien de construir un temple a Mens al mont Capitoli. L'any 215 aC ja s'havia construït, i se li va dedicar, al costat d'un temple de Venus que s'havia erigit al mateix temps.
Properci, en un poema, explica que va poder abandonar la dependència que tenia de la seva amant Cíntia consagrant-se ell mateix a la deessa Mens Bona. Ciceró diu que l'any 115 aC el cònsol Marc Emili Escaure va restaurar el temple. Ovidi va representar en un poema a Cupido captiu de Mens Bona en una desfilada triomfal.

## Referències

* ↑ Adkins, Lesley; Roy A. Adkins. Handbook to Life in Ancient Rome. Nova York: Facts on File, 2005, p. 267. ISBN 9780816050260.
* ↑ Properci. Poemes, II, 24, 19-20
* ↑ Ciceró. De natura deorum, II, 61
* ↑ Ovidi. Amores, I, 2, 32, 3
# Meriadoc Brandiboc

Meriadoc Brandiboc, anomenat Merry pels amics, és un personatge fictici de l'univers de J.R.R. Tolkien, la Terra Mitjana. És un dels quatre hòbbits protagonistes a El Senyor dels Anells.
Nascut l'any 2982 de la Tercera Edat, Merry era l'únic fill de Saradoc Brandiboc, Senyor de la Boqueria, i Esmeralda Tuc, germana petita de Paladín Tuc. Era, per tant, cosí germà per part de mare amb Peregrín Tuc, el seu millor amic. Entre el seu cercle més estret d'amistats també s'hi trobava Frodo Saquet, amb qui també tenia diversos vincles familiars.

## Biografia
### El Senyor dels Anells

Com a amic de Frodo, quan aquest va necessitar marxar d'amagat de la comarca per ocultar l'Anell Únic, va ser un dels 'conspiradors' que van ajudar-lo a anar d'amagat fins a la Boqueria, i d'allà, el va acompanyar fins a Rivendell.
Tot i les reticències de N'Élrond, va ser designat com a membre de la Germandat de l'Anell, i va ser un dels nou caminants que va anar cap al sud a través de Mòria, Lothlórien i pel Gran Riu. A Àmon-Hen, on la germandat va ser atacada pels orcs de Sàruman, ell i Pippin van ser capturats tot i haver-se lluitat amb valentia. Bóromir va morir defensant-los.
Van escapar-se al bosc de Fàngorn on es van trobar amb Barbarbrat, que els acollí i els va donar aigües dels ents per beure. Aquestes aigües van fer que guanyessin alçada més enllà del que és corrent en un hòbbit. Van ser presents a l'assemblea, i van acompanyar els ents a l'atac a Ísengard per enderrocar Sàruman. Després de la victòria es van reunir amb els seus antics companys, i va trobar-se per primer cop amb el rei Théoden de Ròhan.
Quan Gàndalf es va endur a Pippin a Góndor, va quedar sense el seu amic i company inseparable. Aleshores començà a establir amistat amb el rei Théoden fins al punt de jurar-li lleialtat. Sense el seu permís, va cavalcar d'amagat a la batalla dels Camps de Pélennor on va ajudar a Éowyn a matar el Senyor dels Nazgûl.
Merry és curat de les ferides per Àragorn, i N'Éomer el nomena cavaller de la marca pel valor demostrat a la batalla.
De retorn a la Comarca, té un paper fonamental a derrotar els esbirros de Sàruman durant l'Assot de la Comarca, i lluita a primera fila a la batalla de Voralaigua.

### Després de la caiguda de Sàuron

Degut a l'efecte de les aigües dels ents que havien begut, van tornar-se els hòbbits més alts que mai va haver-hi, superant el mític Braubramador Tuc. Va casar-se amb Estella Bultó poc abans de la fi de la Tercera Edat, i se sap que almenys van tenir un fill.
L'any 11 de la Quarta Edat va morir el seu pare i va heretar el títol de Senyor de la Boqueria. L'any 102 va tornar amb el seu amic Pippin a Ròhan i a Góndor, on van morir l'any 64 de la Quarta Edat i van ser enterrats al panteó dels reis de Góndor a Rath Dínen.

## Adaptacions

En la versió cinematogràfica de Peter Jackson de El Senyor dels Anells, l'actor Dominic Monaghan interpreta a Merry en les tres pel·lícules de la trilogia.

## Referències

* ↑ Day, David. Tolkien: The Illustrated Encyclopaedia (en anglès). Simon and Schuster, 196, p. 56. ISBN 0684839792.
# O Lobo Atrás da Porta

O Lobo Atrás da Porta és un llargmetratge brasiler, dirigit i escrit per Fernando Coimbra. Inspirat durant molt de temps en el cas policial de Fera da Penha, en què una dona (Neyde Maria Maia Lopes) va assassinar una nena de 4 anys després d’una relació extramarital amb el pare de la nena. La pel·lícula va rebre el premi Horizontes Latinos el 2013 a la 61a edició del Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià. El novembre de 2015, la pel·lícula va entrar a la llista feta per l'Associação Brasileira de Críticos de Cinema (Abraccine) de les 100 millors pel·lícules brasileres de tots els temps.

## Sinopsi

La desaparició d'una nena, Clara (Isabelle Ribas), significa que els seus pares, Bernardo (Milhem Cortaz) i Sylvia (Fabiula Nascimento), van a la delegació. El cas el gestiona el delegat (Juliano Cazarré), que resol interrogar-los per separat. Aviat es descobreix que Bernardo té una amant, Rosa (Leandra Leal), que és portada a la delegació per consulta. A partir de les confessions del trio, el delegat descobreix una xarxa de mentides, amor, venjança i gelosia al voltant del trio.

## Repartiment

* Leandra Leal — Rosa
* Milhem Cortaz — Bernardo
* Fabiula Nascimento — Sylvia
* Isabelle Ribas — Clara
* Juliano Cazarré — Delegado
* Thalita Carauta — Bete
* Paulo Tiefenthaler
* Tamara Taxman
* Emiliano Queiroz

## Premis

* Premi Horizontes Latinos al Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 2013
* Premi al millor director i a la millor actriu (Leandra Leal) en la XX Mostra de Cinema Llatinoamericà de Catalunya.
* Al Grande Prêmio do Cinema Brasileiro de 2015 va guanyar set premis (millor llargmetratge, direcció, actriu, actriu secundària, fotografia, guió original i muntatge).

## Referències

* ↑ O lobo atrás da porta", com Leandra Leal, é premiado em San Sebastián, O Globo
* ↑ André Dib. «Abraccine organiza ranking dos 100 melhores filmes brasileiros». Abraccine, 27-11-2015.
* ↑ El lobo detrás de la puerta a Fotogramas
* ↑ El lobo detrás de la puerta a 20 Minutos
* ↑ Una película sobre memoria histórica gana el festival de cine de Lleida, EL País, 11 d'abril de 2014
* ↑ «'O Lobo atrás da Porta' leva Grande Prêmio do Cinema Brasileiro». www1.folha.uol.com.br.

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Mile Mrkšić

Mile Mrkšić (Миле Мркшић) (Vrginmost, actual Croàcia, antiga Iugoslàvia, 20 de juliol de 1947 - Lisboa, 16 d'agost de 2015) fou un militar serbi de l'Exèrcit Popular Iugoslau.
Es va fer càrrec de la unitat militar de l'exèrcit que va atacar, i després va ocupar, la ciutat de Vukovar durant la batalla de Vukovar el 1991. Està acusat de ser responsable de l'assassinat massiu en aquesta ciutat de més de 200 croats. Després de la batalla, va ser ascendit de coronel a general en l'Exèrcit Popular Iugoslau i més tard Comandant en Cap de l'Exèrcit de la República Sèrbia de Krajina el maig de 1995. Després de la derrota de l'esmentat exèrcit per les forces croates l'agost de 1995 es va retirar de l'activitat militar.
Mile va ser acusat el 1995, junt amb Miroslav Radić, Veselin Šljivančanin i Slavko Dokmanović, pel Tribunal Penal Internacional per a l'antiga Iugoslàvia (ICTY). Es va lliurar voluntàriament al Tribunal el 15 de maig de 2002, sent traslladat a dependències del mateix l'esmentat dia. El judici contra ell va començar l'octubre de 2005 i va finalitzar el 2007, quan el 27 de setembre va ser declarat culpable de contribuir i incitar a la Matança de Vukovar amb l'assassinat de civils i presoners, contribuir i incitar a la tortura i al cruel tractament que se'ls va donar. Va ser sentenciat a 20 anys de presó.

## Referències

* ↑ THE ASSOCIATED PRESS. «Mile Mrksic, a Serb Army Officer Convicted of War Crimes, Dies at 68». The New York Times. The New York Times Company. [Consulta: 18 agost 2015].

## Enllaços externs

* Informe del cas en el Tribunal Internacional (anglès)
* Informe d'el 'Vukovar Three', BBC News, 9 de març de 2004. (en anglès)
# Mina tipus 99

El tipus 99 (hako-baku-rai) era una mina antitancs usada pel Japó durant la Segona Guerra Mundial. Va entrar en servei en 1939. Van ser afegits quatre imants per tindre un temporitzador extern, i a més aquest temporitzador podia utilitzar-se per canviar de mina antitancs a granada antitancs o càrrega de demolició. Una vegada que s'extreia el fiador de l'arma, es tenia un temps per fer que explotés, si s'activava el mecanisme temporitzat, o pel pes. La mina es detonava després de 5 a 10 segons, donant temps suficient per ser llançada. Les mines podien ser enterrades, i amb els imants, amarrar-la al terre. Quan era utilitzada sola podia penetrar aproximadament uns 19 mm de blindatge, però quan s'utilitzaven en agrupades podien arribar a penetrar fins a 32 mm de blindatge.
Aquestes mines eren molt utilitzades en les defenses de les illes envaïdes per Japó durant la Segona Guerra Mundial, per exemple, algunes mines es van utilitzar en minar els camp a prop de els aeròdroms, com de per exemple a la batalla de Peleliu, on es sospita que l'aeròdrom que hi havia va ser minat per a la seva defensa amb algunes mines tipus 99. També es van utilitzar en moltes fortificacions de defensa japoneses, per fer camps minats. També podien ser utilitzades com a mines per atacs suïcides per immobilitzar tancs o destrossar línies d'infanteria americanes. Les mines també es van utilitzar a les campanyes a la Xina, on es van utilitzar per destrossar fortificacions xineses o tancs, encara que no abundessin.
Es podia utilitzar la mina tant com explosiu de TNT com RDX. La mina en si, contenia uns 0,68 kg (1,5 lliures) de qualsevol dels dos explosius, i amb l'explosió, enviava metralla en totes direccions, a part de trossos dels imants exteriors que tenia, per això, a part de ser una molt potent arma antitancs, era molt temuda per la infanteria, ja que era molt útil tant per a minar camps, com per a llançar-la com una granada.

## Especificacions

Llargada del detonador: 0,13 metres.

## Referències

* 1 2 3 Type 99 Magnetic Anti-Tank Grenade, en Inert-ord (anglès)
* ↑ US Army Field Manual FM 5-31
# Roca de la Gotzera

El Roca de la Gotzera és una muntanya de 920 metres que es troba al municipi de Vilada, a la comarca catalana del Berguedà.

## Referències

* ↑ «roca de la Gotzera | enciclopedia.cat». [Consulta: 9 novembre 2024].
# Miquel Boixó i Geli

Miquel Boixó i Geli (Banyoles, 27 de setembre de 1910 - Shúbino, Crimea, Unió Soviètica, 13 de març de 1943) va ser un militant comunista que va lluitar a la Guerra Civil Espanyola i la Segona Guerra Mundial. Va lluitar al Front d'Aragó i a la batalla de l'Ebre de la Guerra Civil Espanyola i arran de la victòria franquista va decidir allistar-se com a voluntari al Front Oriental de la Segona Guerra Mundial. Boixó va arribar al grau de major de l'exèrcit soviètic amb el nom de guerra Guiorgui Bobrov i va ser declarat Heroi de la Unió Soviètica i condecorat amb la Medalla dels Partisans de Crimea. Va morir el 13 de març de 1943 en una acció guerrillera a Crimea darrera les línies alemanyes, juntament amb un grup de paracaigudistes catalans. El seu nom està inscrit en dos monòlits, un a Moscou, al monument als soldats espanyols que van morir durant la guerra a la Unió Soviètica, i l'altre a Shúbino, poble on va caure en combat. Davant d'aquest darrer monument, el poble celebra cada any un homenatge a la unitat de partisans morts en combat.

## Referències

* ↑ «Putin visita Crimea el Dia de la Victòria sobre els nazis». VilaWeb.
* ↑ Galofré, Jordi. «Miquel Boixó: un comunista banyolí, heroi de la Unió Soviética». Diari de Girona, 2003.
* ↑ «Una biblioteca a Banyoles en homenatge a Miquel Boixó».
# Negu Hurbilak

Negu Hurbilak és una pel·lícula independent de parla basca de 2023 dirigida pel col·lectiu Negu (format pels directors Ekain Albite, Mikel Ibarguren, Nicolau Mallofré i Adrià Roca), els qui va coescriure el guió amb Xalba Ramírez. És protagonitzada per Jone Laspiur. Es va estrenar als cinemes de 23 de febrer de 2024, de la mà de Begin Again Films. S'ha subtitulat al català.

## Trama

El 2011, el prolongat conflicte que viu el País Basc sembla arribar a la seva fi. Una jove (Jone Laspiur) fuig amb un clar objectiu: travessar la frontera, perquè sap que això la podrà portar lluny de casa, on ja no està segura. Enmig de la seva fugida arriba a Zubieta, un poble fronterer on antics mites i conflictes moderns semblen convergir. Amagada en les golfes d'una de les cases del poble, comença a observar una quotidianitat aparentment immòbil com la pedra.

## Producció

El gener de 2022, es va anunciar que la pel·lícula basca Negu Hurbilak havia començat el seu rodatge al poble navarrès de Zubieta, amb Jone Laspiur com a única actriu professional, mentre que la resta del repartiment estaria format pels habitants del poble. El rodatge va ser interromput després de l'hivern de 2022, llavors continuar a l'hivern de 2023 i va concloure la primavera d'aquest any.

## Estrena i màrqueting

El juliol de 2023, es va anunciar que Negu Hurbilak s'exhibiria per primer cop el Festival Internacional de Cinema de Locarno el 9 d'agost de 2023. L'octubre de 2023, la distribuïdora independent Begin Again Films va anunciar que la pel·lícula seria estrenada en cinemes el 15 de desembre de 2023. El desembre de 2023, es va anunciar que la pel·lícula s'enderriria el 23 de febrer.

## Referències

* ↑ «Negu Hurbilak». Goita què fan, ara!. [Consulta: 10 novembre 2024].
* ↑ «Negu hurbilak». FilmAffinity. [Consulta: 6 gener 2024].
* ↑ Ramirez, Xalba. «Gaur hasi da 'Negu Hurbilak' filmaren errodajea» (en euskera). Irutxuloko Hitza, 11-01-2022. [Consulta: 6 gener 2024].
* ↑ «“Con ‘Negu Hurbilak’ en la sección Final Cut del D'A Film Lab Barcelona - Industry Event cerramos una fase de la película”». Basque Audiovisual, 02-02-2023. [Consulta: 6 gener 2024].
* ↑ «El largometraje "Negu hurbilak" se estrenará en el festival de Locarno». EITB, 05-07-2023. [Consulta: 6 gener 2024].
* ↑ «El 15 de diciembre llega a cines ‘Negu Hurbilak’, la película sobre el fin de la violencia de ETA premiada en Locarno». Cine con Ñ, 09-10-2023. [Consulta: 6 gener 2024].
* ↑ «Negu hurbilak, estreno en cines 23 de febrero». Más de Cultura, 21-12-2023. [Consulta: 6 gener 2024].
# Avery Brundage

Avery Brundage (Detroit, Estats Units, 28 de setembre de 1887 - Garmisch-Partenkirchen, Alemanya Occidental, 8 de maig de 1975) fou un atleta, col·leccionista d'art, filantrop nord-americà i 5è President del Comitè Olímpic Internacional.

## Inicis

Va néixer el 28 de setembre de 1887 a la ciutat de Detroit, població situada a l'estat de Michigan. Va estudiar enginyeria civil a la Universitat d'Illinois, on es va graduar el 1909. Posteriorment va crear una empresa de negocis, la Avery Brundage Company, que va estar activa fins al 1947.

## Jocs Olímpics i moviment olímpic

Especialista en decatló i pentatló, als 24 anys va participar en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1912 celebrats a Estocolm (Suècia), on va finalitzar sisè en la prova de pentatló, vint-i-dosè en la prova de llançament de disc i no finalitzà en la prova de decatló.
Així mateix participà en la prova d'art que es disputà en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1932 realitzats a Los Angeles (Estats Units) amb l'obra "The Significance of Amateur Sport" i en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1936 realitzats a Berlín (Alemanya nazi) amb l'obra "The Olympic Games".
L'any 1928 es va convertir en president de l'Amateur Athletic Union, el 1929 fou elegit president del Comitè Olímpic dels Estats Units i el 1930 sotspresident de l'Associació Internacional de Federacions d'Atletisme (IAAF) sota la presidència de Sigfrid Edström.
L'any 1952 fou nomenat President del Comitè Olímpic Internacional després de la renúncia del suec Edström. Brundage serví en aquest càrrec fins al 1972. Durant el seu mandat rebé diverses crítiques, especialment per la falta de referències a la Massacre de Múnic realitzada durant els Jocs Olímpics d'Estiu de 1972 realitzats a Múnic (Alemanya Occidental).
Va morir el 8 de maig de 1975 a l'hospital de Garmisch-Partenkirchen (Alemanya Occidental), a conseqüència d'un atac de cor.

## Guardons

    Orde Olímpic d'or

## Referències

* ↑ (anglès) PDF FACTSHEET IOC MEMBERS
# Muníquies

Les Muníquies (en grec antic: Μουνύχια) eren un festival de l'antiga Grècia celebrat al turó de Muníquia, entre Atenes i el port, en honor d'Àrtemis Muníquia com a deessa de la lluna plena que llueix de nit.
Plutarc diu que es va instituir per commemorar la victòria sobre els perses a la batalla de Salamina, i que es feia cada any el dia 16 del mes de Muniquió, prop del port que portava el nom de la deessa. Es creia que Àrtemis havia ajudat els grecs a aconseguir la victòria amb la seva llum. En aquest dia es feien ofrenes a la deessa que consistien en uns pastissos anomenats amfifonts (ἀμφιφῶντες), perquè anaven adornats amb espelmes enceses.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Munychia». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 25-XI-2020].
# Nea Kidonia

Nea Kidonia (grec Νέα Κυδωνία, literalment nova Kydonia, normalment transliterat Nea Kydonia) és un municipi a la costa nord-oest de l'illa grega de Creta, a la prefectura de Khanià, a l'oest de Khanià.
La capital del municipi és al poble de Daratsos. El municipi té uns 7 mil habitants. El principal atractiu de la zona són el seguit de platges de sorra fina. Al davant de la platja de Kalamaki hi ha l'illot d'Àgii Theódori.
Va ser escenari de durs combats durant la batalla de Creta, el maig de 1941, quan els alemanys avançaven des de l'aeroport de Maleme cap a Khanià. El principal camp de presoners aliats a Creta occidental era a Galatas.
# Francisco Fleta Polo

Francisco Fleta Polo (Barcelona, 25 de setembre de 1931) és un violista i compositor català. La seva carrera musical va començar estudiant en el Conservatori Superior Municipal de Música de Barcelona, es va graduar en els títols superiors de viola, violí i trompeta. També va cursar els estudis de Composició i direcció d'Orquestra.
Al llarg de la seva formació va tenir diferents professors destacats en les seves especialitats, a continuació podem observar alguns exemples: al grau elemental de violí a Enrique Ribo, en el grau superior a Eduard Toldrà, al novè i desè curs a Francisco Costa. També va ser alumne de Zamacois i Montsalvatge i finalment va estudiar instrumentació i direcció d'orquestra amb Pich Santasusana.
Va començar la seva carrera professional tocant la trompeta en festes majors, teatres, hotels... A continuació des del 1961 al 1964 va formar par de les orquestres Simfòniques del Gran Teatre del Liceu tocant la viola. Tot i així com el sou que obtenia no era gaire elevat va complementar els seus ingressos tocant en casaments i misses. A partir de l'any següent i fins al 1969 va formar part de l'orquestra Simfònica de la RTVE i a partir de 1970 de l'Orquestra ciutat de Barcelona. També en aquest any va aconseguir la plaça de catedràtic de viola en el Conservatori Superior Municipal de Música de Barcelona, que va exercir durant vint-i-cinc anys. Està jubilat del seu lloc de feina però encara es dedica a la composició.
El seu estil es divideix en tres etapes diferents. Una primera sota la influencia de la música nacionalista espanyola, que s'estén fins als trenta anys aproximadament. El compositor va destruir la majoria de els seves obres d'aquesta etapa ja que les considerava obres d'aprenentatge. Una segona etapa influenciada pel dodecafonisme i una última etapa en la que el compositor ha desenvolupat un estil propi.
L'any 1962 va aconseguir el premi de final de carrera amb la viola.

## Referències

* ↑ Muñiz Bascón, Luis Magín. Francisco Fleta Polo : obra compositiva y contribución a la didáctica para el violín y la viola, 2017. ISBN 978-84-617-6148-7. OCLC 991607385 [Consulta: 30 agost 2021].
* ↑ García Torrelles, Pablo. Catalogación, Estudio, Análisis Y Criterios De Interpretación De Las Sonatas Para Viola Y Piano De Compositores Españoles Del Siglo XX (tesi) (en castellà). Universidad de Granada, 2005, p. 629.
* ↑ «FLETA POLO – HISTORIA DE LA SINFONIA» (en castellà). [Consulta: 30 agost 2021].
* 1 2 Botigues.cat. «Francisco Fleta Polo - Clivis» (en castellà). [Consulta: 30 agost 2021].