OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Iuri Bóndarev

Iuri Bóndarev (rus: Юрий Васильевич Бондарев) (Orsk, 15 de març de 1924 - Moscou, 29 de març de 2020) fou un escriptor i polític rus.

## Biografia

Bóndarev va lluitar en la Gran Guerra Pàtria (a partir d'agost de 1942), amb el grau de tinent, fet que es troba reflectit en novel·les seves com ara La neu ardent, que narra la batalla de Stalingrad.
Representant de la suposada "prosa lírica del front" o "prosa dels soldats", planteja la qüestió del preu d'una sola vida humana durant la guerra entre els munts de víctimes i pèrdues. Es dirigeix als valors humans i estudia els secrets del decaïment moral d'un home per les condicions inhumanes de la guerra.
Es va graduar el 1951 a l'Institut de Literatura Maksim Gorki. La seva primera col·lecció de narracions duu com a títol En un gran riu (rus: На большой реке, 1953). La seva novel·la Les últimes salves (rus: Последние залпы, 1959) va ser adaptada al cinema el 1961. La seva literatura de caràcter antiestalinista tracta generalment temes ètics i d'elecció personal.
Els seus llibres han estat traduïts a l'anglès.
Quant a la seva vida política, durant els anys noranta va participar en l'oposició nacional-comunista, com a líder de l'FSN. Va ser membre del comitè central de línia dura del Partit Comunista de la RSFSR durant els últims dies de l'era Gorbatxov; al juliol de 1991 va signar la publicació anti perestroika Una paraula per al poble, rus: Слово к народу Slovo k narodni.
És un Heroi del Treball Socialista. Fou condecorat dues vegades guardonat amb la Medalla al Valor i dues vegades amb l'Orde de Lenin, Orde de la Revolució d'Octubre, Orde de la Bandera Roja del Treball.

## Obres selectes

* «Родственники» Rodstvenniki (1969) - "Parents"
* «Горячий снег» (1969) Goriatxii sneg - "La neu ardent"
* «Тишина» Tixina (1962) - "Silenci"
* «Двое» (1964) Dvoie - "Dos"
* «Берег» Béreg (1975) - "La riba" (Premi Estatal de l'URSS)
* "Выбор" (1980) Víbor - "La tria" (Premi Estatal de l'URSS)
* "Игра" Igra (1985) - "Joc"
* "Искушение" Iskuixenie (1991) - "Temptació"
* "Непротивление" Neprotivlenie (1996) - "No resistència"
* "Бермудский треугольник" Bermudskii treugolnik (1999) - "El Triangle de les Bermudes"
* "Без милосердия" Bez milosserdiia(2004) - "Sense misericòrdia"

## Bibliografia

* Iuri Bóndarev. La neu ardent. Disponible en línia aquí(rus)
* The Cambridge History of Russian Literature per Charles Moser. p. 595. Cambridge University Press; Edició revisada (29 de maig de 1992). ISBN 0521425670, ISBN 978-0521425674

## Enllaços externs

* Fotografia de l'escriptor Arxivat 2012-06-17 a Wayback Machine.
# Ivan Stedman

Ivan Cuthbert Stedman (Oakleigh, Melbourne, 13 d'abril de 1895 – Prahran, Melbourne, 17 de gener de 1979) va ser un nedador australià que va competir a l'inici del segle xx.
El 1910-11 va guanyar els campionats júniors de Victòria de les 100, 200 i 300 iardes. El 1912 guanyà el Campionat de Victòria de 220 iardes, però problemes respiratoris i una operació a la gola van impedir que prengués part als Jocs Olímpics de 1912. Amb l'inici de la Primera Guerra Mundial es va allistar a l'exèrcit, sent ferit a la batalla del Somme.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on va disputar tres proves del programa de natació, a banda de ser l'abanderat de l'equip nacional. En el relleu 4x200 metres lliures guanyà la medalla de plata, fent equip amb Henry Hay, William Herald i Frank Beaurepaire. En els 200 metres braça fou cinquè i en els 100 metres lliures quedà eliminat en sèries.
El 1924, als Jocs de París, va disputar tres proves del programa de natació. Guanyà la medalla de plata en el relleu 4x200 metres lliures, tot i que tan sols disputà les sèries. En els 200 metres braça i els 100 metres lliures quedà eliminat en sèries.
A nivell nacional guanyà els campionats de 100 iardes (1920 i 1921), 220 iardes braça (1921, 1924 i 1927) i 440 iardes braça (1927).

## Referències

* 1 2 3 Gordon, Harry «Stedman, Ivan Cuthbert (1895-1979)». Australian Dictionary of Biography, 16, 2002 [Consulta: 6 setembre 2017].
* 1 2 «Ivan Stedman Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 20 d'agost 2011. [Consulta: 6 setembre 2017].
* ↑ IVAN STEDMAN a olympic.org

## Bibliografia

* Andrews, Malcolm. Australia at the Olympic Games. Sydney, New South Wales: ABC Books, 2000, p. 404. ISBN 0-7333-0884-8.
# Ivan Zatevakhin

Ivan Ivanovitx Zatevakhin (rus: : Затевахин, Иван Иванович) (17 de juliol de 1901 – 6 d'abril de 1957 va ser un tinent general soviètic, comandant de les Tropes Aerotransportades Soviètiques.

## Biografia

Nascut a un poblet del comtat de Kobilinke (óblast de Tula). Va participar en la Guerra Civil Russa, comandant un escamot, una companyia i, finalment, un batalló. Acabada la guerra va graduar-se a l'Acadèmia Militar Frunze. És un dels primers membres de les Forces Paracaigudistes Soviètiques. El 1936 és comandant d'un Regiment Aerotransportat a l'Extrem Orient Rus.
El 1938 és Comandant de la 212a Brigada Aerotransportada, comandant-la en els combats del riu Khalhin Gol; i a l'estiu de 1941, després de la invasió Alemanya, participa en la defensa de Kíev. La 212a Brigada realitza combats ferotges amb els alemanys al nord de la ciutat, prop del poble d'Oster, i frustra diversos intents alemanys de travessar el riu Desna, i posteriorment, lluità a les zones de Konotop i de Txernigov.
Posteriorment, el major general Vasili Glazunov el nomenà comandant del 3r Cos Aerotransportat, i fins a l'agost de 1944, el tinent general Zatevakhin passa a ser el vicecomandant de la Força Aerotransportada, passant-la a comandar entre agost de 1944 i gener de 1946.
Després de la guerra treballà al Ministeri de Defensa de la Unió Soviètica.

## Condecoracions

* Orde de Lenin (2)
* Orde de la Bandera Roja (4)
* Orde de Kutuzov de 2a classe

## Referències

Iván Zatevakhin / / Tula Diccionari biogràfic -. Tula, 1996 -. Vol.1 -., P. 219.
* ↑ Diversos autors. La Gran Guerra Pàtria. Comandant. Militar diccionari biogràfic / Editat per M. Vozhakina G.. - 2005.; Zhukovsky Kuchkovo: terreny,. - S. 78-80. - ISBN 5-86090-113-5)
# Jabalquinto

Jabalquinto és un municipi de la província de Jaén. Es troba a 496 m d'altitud i 38 km al nord de Jaén. Pertany a la comarca de Sierra Morena.
La batalla de Qantish, lluitada el 5 de novembre de 1009 a Jabal Qantish (l'actual Jabalquinto és una de les batalles de la Fitna, la guerra civil que va esclatar en el Califat de Còrdova a la mort d'Abd al-Malik, el fill i successor d'Almansor, i va enfrontar al califa Muhàmmad II al-Mahdí, que tenia un exèrcit amb molts reclutes sense formació militar contra els rebels amazics de Sulayman al-Mustaín i 600 genets de Sanç I Garcia de Castella, que finalment venceren.
Té 2.420 habitants (INE de 2005), sobre un terme municipal de 72 km². Els seus habitants reben el gentilici de jabalquintenys.
# Jalula

Jalula fou una antiga vila de l'Iraq i cap del districte (tassuj) de Jalula, a l'est del Tigris en la ruta a Khurasan, a uns 40 km al nord-est de Dastajird i uns 40 km al sud-oest de Khanikin. La regava el riu Jalula, afluent del Diyala.
Fou teatre d'una batalla lliurada el 637 en què els musulmans van derrotar els sassànides. A la segona meitat del segle xi s'hi va construir una ràbita o fortalesa i la ciutat fou anomenada sovint Ribat Jalula.
Modernament se suposa que correspon a la petita vila de Kazilabadh o Kazrabadh o Kizrebat (deformació de Kizilrobat) que vol dir "Estació de caravanes Roja".

## Bibliografia

* Klaus Klier, "Jalula" a Encyclopaedia Iranica
# James Abercromby

James Abercromby o Abercrombie (1706 – 1781) va ser un general escocès que va participar en la Guerra Franco-índia. La seva principal actuació en la guerra va ser en la Batalla de Carillon, un gran fracàs britànic.

## Biografia

Va néixer a Escòcia en una família adinerada. Va entrar a l'exèrcit en 1742 i va ser ascendit a coronel en 1746. Va adquirir el rang de general en 1756. Abercromby va liderar una brigada a Louisbourg en 1757 i es va convertir en comandant en cap de les tropes britàniques a Amèrica del Nord.
En 1758 va liderar una expedició contra Fort Carillon. Abercromby era un gran logístic que va aconseguir unir i fer marxar a més de 16.000 homes amb queviures i canons a través de boscos. No obstant això li faltava lideratge a l'hora de dirigir a les seves tropes en la batalla, per la qual cosa les seves tropes ho van sobrenomenar Mrs. Nanny Cromby (Senyoreta mainadera Cromby en anglès). El 8 de juliol, intentant atacar Fort Carillon va sofrir més de 2.000 baixes entre morts i ferits en una batalla contra 3.000 francesos i indígenes. El gran error de Abercromby va ser intentar usar un atac frontal a l'estil dels usats a Europa en un territori en el qual s'havia demostrat que era difícil o inútil. Es va haver de retirar a Lake George.
Després d'aquest desastre va ser reemplaçat per Jeffrey Amherst i va ser cridat a tornar a Anglaterra en 1759. A Gran Bretanya es va convertir en membre del Parlament i va ser un dels principals impulsors de la política agressiva contra les colònies americanes.

## Bibliografia

Who Was Who in America, Historical Volume, 1607-1896. Chicago: Marquis Who's Who.
# Jan Gerrit van Wassenaer van Duvenvoorde

El baró Jan Gerrit van Wassenaer van Duvenvoorde (La Haia, 1672 - Rozenburg, 1723), va ser "luitenant-admiraal" d'Holanda i Frísia Occidental (1709-1711) i va participar en la major part de les accions militars de la marina holandesa durant la Guerra de Successió. A partir de 1711 i fins a la seva mort va ser "luitenant-admiraal" de l'almirallat d'Amsterdam.

## Biografia

Va ser el tercer fill del baró Jacob van Wassenaer i de la baronessa Jacoba van Liere, i germà del senyor de Rozenburgh. El 1707 es va casar amb la baronessa Maria Jacoba van Liere (1682-1718), cosina seva i filla de Willem Geertruyd i de la baronessa Anna van Wassenaer.

## Accions militars

Als 10 anys s'incorporà al servei naval com a guàrdia-marina. El 1690 obtingué la graduació de capità per mèrits extraordinaris. El 1691 es va fer càrrec, amb 19 anys, d'un vaixell de 50 peces d'artilleria, combatent a la batalla de La Hougue (1692). Participà en la major part de les accions militars de la marina holandesa durant la Guerra de Successió Espanyola. Participà en la batalla de Cadis (1702) sota el comandament dels almiralls anglesos George Rooke i James Butler, i va tenir un paper important a l'acció de la Ria de Vigo (1702). Va participar en la conquesta austriacista de Gibraltar i en la batalla de Vélez-Màlaga (1704).
Aquest mateix any, el 1704, va ser ascendit a vice-almirall d'Amsterdam. Després va ser al setge de Barcelona (1705), amb el vaixell insígnia "Unie" de 92 canons. El 1706 participà en l'ofensiva sobre Alacant i Cartagena. Després, guanyà per a Carles III, sota el comandament de l'almirall John Leake, les illes d'Eivissa i Mallorca. Va ser al setge de Toló (1707) i a les accions de Saint Malo i al bombejament de Granville. El 1707 i el 1708 va ser el comandant en cap de la flota neerlandesa del Mediterrani. El 1709 va ser designat tinent-almirall. Segons sembla, parlava un anglès excel·lent i això el va ajudar en les seves relacions amb l'almirallat britànic. Es va retirar poc després del servei actiu i va morir el 29 d'octubre de 1723. A partir de 1709 ja no va ser mai més a la mar, tot i ser "luitenant-admiraal" d'Holanda i Frísia Occidental i, a partir de 1711, "luitenant-admiraal" a l'almirallat d'Amsterdam.

## Referències

* ↑ Nieuw Nederlandsch Biografisch Woordenboek (NNBW), 1912. p.1529-1530.
* ↑ Biographisch Woordenboek der Nederlanden, 1877. p.63
# Joan Ernest de Nassau-Weilburg

Joan Ernest de Nassau-Weilburg (en alemany Johann Ernst von Nassau-Weilburg) va néixer a Weilburg, Hessen, Alemanya, el 13 de juny de 1664 i va morir a Heidelberg el 27 de febrer de 1719. Era el fill gran del comte Frederic de Nassau-Weilburg (1640-1675) i de Cristina de Sayn-Wittgenstein-Homburg (1646-1678).
Després de la mort del seu pare, quan ell tenia 11 anys, va ocupar la regència Joan de Nassau-Idstein primer, i després de la seva mort, Joan Lluís de Nassau-Ottweiler. El juliol de 1679 Joan Ernest va començar els seus estudis a la Universitat de Tübingen. Entre el 1681 i el 1682, va residir a la cort del rei Lluís XIV de França al Palau de Versalles.
Joan Ernest es va convertir en l'únic governant de la Casa de Nassau-Weilburg quan el seu germà Frederic Lluís va morir el 1684 durant el setge de Budapest. Els seus dominis, al marge esquere del Rin, van ser ocupats per França i no els va recuperar fins després del Tractat de Rijswijk el 1697.
El 1684 va comandar un regiment al servei del landgravi de Hessen-Kassel, Carles I, i el 1688, a l'inici de la Guerra dels Nou Anys, va defensar la ciutat de Koblenz. Més tard va participar en el setge de Magúncia (1689), en la batalla de Fleurus (1690) i en la batalla de Landen (1693). Després de la Pau de Ryswick, es va convertir en governador de la ciutat de Düsseldorf.
El 1701, en esclatar la Guerra de Successió Espanyola, Joan Ernest va preparar un exèrcit, per a participar en la presa de Landau el 1702. Pels seus mèrits militars en aquesta guerra se li va concedir el títol de Mariscal de l'Imperi.
Però un any després, el 15 de novembre de 1703 va patir una severa derrota en la batalla Speyerbach, on va perdre uns 8.000 homes, entre els quals el seu fill gran, el coronel Frederic Lluís de Nassau-Weilburg.

## Matrimoni i fills

El 3 d'abril de 1683 es va casar amb Maria Polyxena de Leiningen-Dagsburg-Hartenburg (1662-1725), filla de Frederic Enric de Leiningen-Dagsburg-Hartenburg (1621-1698) i de Sibil·la de Waldeck-Wildungen (1619-1678). El matrimoni va tenir nou fills:
* Frederic Lluís (1683-1703).
* Carles August (1685-1753), casat amb Frederica Augusta de Nassau-Idstein (1699-1750).
* Maria Polyxena (1686-1687).
* Joana Lluïsa (1687-1688).
* Carles Ernest (1689-1709).
* Enric Lluís (1690-1691).
* Magdalena (1691-1725), casada amb Frederic Guillem de Solms-Braunfels (1696-1761).
* Albertina (1693-1748).
* una filla morta en néixer (1694)

## Bibliografia

Dr. C. Spielmann: Geschichte der Stadt und Herrschaft Weilburg, 1896, Neuauflage 2003

## Enllaços externs

* «Worldroots: Fuerst von Nassau-Weilburg, Johann Ernst». Arxivat de l'original el 2004-10-28. [Consulta: 3 maig 2010].
* Weilburg Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
# Joan III de Baviera

Joan III de Baviera també anomenat Joan sense Mercè (nascut el 1374 a Le Quesnoy (Hainaut) i - mort enverinat el 6 de gener de 1425 a La Haia (Holanda) fou príncep-bisbe del Principat de Lieja i duc de Baviera-Straubing a Holanda-Zelanda i a Hainaut. Era el fill d'Albert I de Baviera i de Margarida de Brieg.

## Príncep-bisbe de Lieja

Son germà gran Albert II va succeir son pare al govern de les terres de Straubing i Guillem II a les terres als comtats de Zelanda, Hainaut, Frísia i Holanda. Per Joan només quedava la carrera eclesiàstica. Tot i això, sempre va refusar els ordes majors en espera de recobrar un feu secular i casar-se.
El 1389, a l'edat de 15 anys ja era canonge al capítol de Cambrai i prebost a Colònia, quan va fer elegir-se amb l'ajut del papa Bonifaci IX com príncep-bisbe de Lieja. La seva política autoritària aviat suscità molta resistència de les Bones Viles i de la noblesa liegesa, a tal punt que van elegir un contra-bisbe i des del 1395 diverses vegades van caçar-lo fora de les seves terres. Amb l'ajuda de Joan I de Borgonya, Guillem II i Lluís VII va poder reconquerir el principat després de la batalla d'Othée el 23 de setembre de 1408.
La repressió després de la desfeta liegesa, durant la qual va executar els seus adversaris i confiscar molts béns li va valdre el malnom de "sense Mercè" (sans Pitié). Només el 1417 va reeixir al rei Segimon I de reconciliar el príncep amb el seu bisbat.
Quan son germà Guillem II va morir el 1418, Joan va abandonar Lieja i va recobrar les terres ancestrals als Països Baixos i Baviera. Amb l'ajuda de Segimon va destronar la seva cosina Jacquelina de Baviera, elegida per la noblesa holandesa. Va establir la seva cort a la Haia i va ordenar el pintor Jan van Eyck de dissenyar la seva residència.

## Duc de Straubing

A Straubing també tenia problemes durant les guerres hussites que li costaven molt. El 1421 va haver de vendre Hilgartsberg i Hofkirchen al seu vicedominus Enric Notthafft de Wernberg i el 1423 va empenyorar-li la senyoria de Wörth. El 1424, la noblesa de Straubing va queixar-se de la gestió del vicedominus i Joan va aprofitar l'oportunitat per cessar-lo. El 6 de gener de 1425 va morir a la Haia. El seu mariscal de palau, Jan van Vliet hauria enverinat les pàgines del seu llibre de precs.
Després de la seva mort els dominis es van escindir. Les terres als Països Baixos van escaure a Felip III de Borgonya i el 1429 Straubing va dividir-se en tres parts que van anar a Baviera-Múnic, Baviera-Ingolstadt i Baviera-Landshut.

## Vegeu també

* Llista dels bisbes de Tongeren, Maastricht i Lieja

## Referències

* ↑ Erich Wille, Die Schlacht von Othee: 23. setembre 1408, Berlín, Friedrich-Wilhelms-Universitat, 1908, 74 pàgines (en català: La batalla d'Othée)
# Joan II Borja

Joan de Borja i Enríquez (Gandia 1493 - 1543) fou III Duc de Gandia i Baró de Llombai (1497-1543).

## Antecedents familiars

Fill de Joan de Borja (i, per tant, net del papa Roderic de Borja) i de Maria Enríquez, cosina de Ferran el Catòlic.

## Biografia

Joan II Borja serà un dels nobles més destacats en la lluita contra els agermanats, sent el seu ducat un dels centres de l'alçament. El 1521 es produí la batalla de Gandia, moment culminant de la Revolta de les Germanies, ja que els agermanats van derrotar el virrei Diego Hurtado de Mendoza. Aquesta victòria dels agermanats suposà el saqueig del palau ducal i el bateig forçós a l'abundant població musulmana del ducat (que es dedicava principalment al conreu de la canya de sucre). El duc tingué una actuació important en les Germanies i a la revolta de la Serra d'Espadà, com a resultat d'això fou l'amistat entre Joan i l'emperador Carles V, vinculant la família dels Borja amb la cort dels Àustries.
Encara que no se'l pot considerar un humanista, va mantindre una forta vinculació amb Erasme i els seus seguidors hispans, de la mateixa manera que mantingué correspondència amb Lluís Vives.
El testament atorgat el 1543 feia hereu del patrimoni de Gandia al seu fill primogènit, Francesc de Borja. Al primer fill del seu segon matrimoni, Pere Lluís Galceran de Borja i de Castre-Pinós, li deixà la Baronia de Navarrés; els altres fills es destinarien a la carrera eclesiàstica.

## Núpcies i descendents

Es va casar amb Joana d'Aragó i de Gurrea (filla de l'arquebisbe Alfons d'Aragó), amb qui tingué:
* Francesc de Borja, duc de Gandia i jesuïta (Sant Francesc de Borja), casat amb Elionor de Castro.
* Alfons de Borja, abat de Valldigna
* Enric de Borja, cardenal i bisbe de Squillace
* Lluïsa de Borja (1520-1560), casada amb Martí d'Aragó i Gurrea, duc de Vilafermosa
Després de quedar-se vidu, el 1530, s'uní a Francesca de Castre-Pinós, amb la qual van tenir:
* Jeroni de Borja, mort infant
* Magdalena Clara de Borja
* Dídac de Borja, mort infant
* Felip de Borja, mort infant
* Pere Lluís Galceran de Borja i Castre-Pinós, 1er marqués de Navarrés, virrei de Tlemcen, Tunis, capità general d'Orà i Massalquivir, virrei i capità general de Catalunya.
* Roderic de Borja, cardenal i baró de Navarrés
* Tomàs de Borja, arquebisbe de Saragossa
* Elionor de Borja, casada amb Miquel de Gurrea i Montcada,
* Margarida de Borja, casada amb Federic de Noronha, senyor de Monòver, Moixent i Novelda, així com baró d'Oraní, Gallura, Nuoro i Vito a Sardenya.
També mantingué una relació extra-matrimonial amb Caterina Dias de la qual va tenir un fill il·legítim:
* Joan Cristòfor de Borja
# Gotor

Gotor és un municipi d'Aragó situat a la província de Saragossa i enquadrat a la comarca d'Aranda.

## Referències

* ↑ «Gotor - Comarca del Aranda». [Consulta: 9 novembre 2024].
# Joseph Hooker

Joseph Hooker (13 de novembre de 1814 - 31 d'octubre de 1879), fou un oficial de carrera de l'Exèrcit dels Estats Units d'Amèrica, lluità en la Intervenció Nord-americana a Mèxic i fou un major general en l'exèrcit de la Unió durant la Guerra Civil dels Estats Units.
Encara que va servir en tota la guerra, usualment amb mèrit, Hooker és més aviat recordat per la seva impressionant derrota a mans del general confederat Robert E. Lee a la batalla de Chancellorsville en 1863. Va esdevenir conegut com a Fighting Joe (Joe el que lluita), per un error en una oficina civil. Amb tot i això, el sobrenom es mantingué.

## Referències

* ↑ «Joseph Hooker, United States general». Encyclopædia Britannica [Consulta: 18 abril 2021].
* ↑ Schroeder, Patrick «Hooker, Joseph (1814–1879)». Encyclopedia Virginia. Virginia Humanities, 2021 [Consulta: 18 abril 2021].
* ↑ «Joseph Hooker (1814-1879)». Civil War Notes. The Latin Library. [Consulta: 18 abril 2021].
# José Luis Pérez de los Cobos y Esparza

José Luis Pérez de los Cobos y Esparza (València, 1947 - 14 d'agost de 2006) va ser un advocat penalista valencià, especialitzat en la defensa de periodistes i de la llibertat d'expressió, actuant com a defensa de professionals de la Unió de Periodistes del País Valencià, Levante-EMV, la redacció valenciana de El País i sobretot, Valencia Semanal, en els anys de la Transició. Era conegut amb el sobrenom de Jolís.
Membre de la burgesia valenciana, Jolís va actuar com a advocat defensor en tots els judicis contra la redacció de Valencia Semanal, sense cobrar per això, o rebent com agraïment xicotets obsequis, com un bolígraf. Destaca la defensa del col·lectiu de periodistes que signava com B. Pérez, que des de Valencia Semanal va escriure una sèrie d'articles denunciant les relacions entre organitzacions d'extrema dreta i anticatalanistes, com Força Nova i el GAV.
A més, va presidir la Unió de Consumidors de la Comunitat Valenciana, fou representant dels impositors al consell d'administració de Bancaixa i membre del Club Jaume I i la Societat d'Amics del País. Va aparèixer amb breus papers a les pel·lícules que adaptaven novel·les del seu amic Manuel Vicent. Als anys 60 va ser vocalista d'un grup de rock.

## Bibliografia

* Costa, Esperança. Rosa Solbes. El periodisme insurgent. Austrohongaresa de vapors, 2016, p. 229. ISBN 978-84-945191-2-3.

## Referències

* 1 2 3 Costa 2016, p. 53
* ↑ Costa 2016, p. 54
* 1 2 3 4 5 García del Moral, Juanjo «José Luis Pérez de los Cobos y Esparza, abogado». El País, 15-08-2006.
* ↑ Costa 2016, p. 49-58