OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ernest Mills

Ernest Victor "Ernie" Mills (Islington, 10 d'abril de 1913 - Londres, 1972) va ser un ciclista anglès que va córrer durant els anys 30 del segle xx.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics de Berlín, en què guanyà una medalla de bronze en la prova del persecució per equips, formant equip amb Harry Hill, Ernest Johnson i Charles King.
En el seu palmarès també destaca una medalla de bronze als Jocs de l'Imperi Britànic de 1938.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Ernie Mills». [Consulta: 4 novembre 2024].
* ↑ GB Athletics, Commonwealth Games, Cycling
# Dorothy Poynton-Hill

Dorothy Poynton-Hill, nascuda amb el nom de Dortohy Poynton i posteriorment Dorothy Poynton-Teuber, (Salt Lake City, Estats Units 1915 - Riverside 1995) fou una saltadora nord-americana, guanyadora de quatre medalles olímpiques.

## Biografia

Va néixer el 17 de juliol de 1915 a la ciutat de Salt Lake City, població situada a l'estat de Utah. Va morir el 18 de maig de 1995 a la ciutat de Riverside, població situada a l'estat de Califòrnia.

## Carrera esportiva

Va participar, als 12 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1928 realitzats a Amsterdam (Països Baixos), on va aconseguir guanyar la medalla de plata en el trampolí de 3 metres, esdevenint la medallista nord-americana més jove de la historia. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1932 realitzats a Los Angeles (Estats Units) va aconseguir guanyar la medalla d'or en la plataforma de 10 metres. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1936 realitzats a Berlín (Alemanya nazi) va aconseguir revalidar el seu títol olímpic de trampolí de 10 metres i guanyà la medalla de bronze en la plataforma de 3 metres.
El 1968 fou inclosa a l'International Swimming Hall of Fame.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Dorothy Poynton-Hill». [Consulta: 4 novembre 2024].
* ↑ «DOROTHY POYNTON (USA) 1968 Honor Diver». ISHOF.org. International Swimming Hall of Fame. Arxivat de l'original el 2018-03-14. [Consulta: 2 setembre 2015].

## Enllaços externs

* (anglès) www.ishof.org - Dorothy Poynton-Hill Arxivat 2007-10-27 a Wayback Machine.
# Verneda (bosc)

Una verneda és un bosc de ribera on l'arbre més característic és el vern. Les vernedes es desenvolupen a les vores de rius i torrenteres, ocupant, en condicions primitives una franja que pot tenir una amplada d'alguns metres o d'alguns hectòmetres si hi ha aigua freàtica fàcilment accessible. Ara bé, actualment difícilment trobarem vernedes extenses, perquè les planes al costat dels rius, on es farien, són precisament terrenys molt aptes per l'aprofitament agrícola, de manera que les vernedes acaben restringides a franges estretes al llarg dels rius.
A Catalunya la verneda es fa sobretot al voltant dels cursos d'aigua de la muntanya mitjana (fins uns 1300 metres), però també té penetracions importants a la terra baixa, fins a l'Ebre o antigament fins al delta del Besòs, on el topònim de la Verneda les recorda. Al País Valencià la verneda és absent però sí que és troba per tot el nord i l'oest de la Península Ibèrica.
Quan coincideix en un mateix tram de riu amb la salzeda (bosc de salzes), aquesta, més resistent a les avingudes, ocupa la franja immediata al corrent, quedant la verneda com a segona franja.
Amb el vern també s'hi poden trobar d'altres arbres com per exemple el freixe de fulla petita (a la terra baixa) o el freixe de fulla gran (a la muntanya mitjana) o l'avellaner, amb un sotabosc amb arbusts com el saüc o el sanguinyol i herbes com la maduixera i el fenàs boscà.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 Folch, Ramon. La Vegetació dels Països Catalans. [2a ed. corr. i ampliada]. Barcelona: Ketres, DL 1987. ISBN 84-85256-62-X.
* 1 2 3 4 5 Badia i Cardús, Antoni. Els Boscos de Catalunya. [Barcelona]: Abadia de Montserrat, 1983. ISBN 84-7202-554-3.
* ↑ «vern». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* 1 2 Ferreras Chasco, Casildo. Los bosques. Madrid: Alianza, 1987. ISBN 84-206-0254-X.

## Enllaços externs

* Les vernedes de Montornès Arxivat 2010-10-03 a Wayback Machine., Ajuntament de Montornès del Vallès i Diputació de Barcelona
* 91E0*-Vernedes i altres boscos de ribera afins (Alno-Padion), Zones Especials de Conservació
# Laia Viñas Abadie

Laia Viñas Abadie (Xerta, Baix Ebre, 1997) és una escriptora i periodista catalana. Graduada en periodisme per la Universitat Autònoma de Barcelona, va completar els seus estudis a Radiofònics. Ha col·laborat amb mitjans com Ser Catalunya, COPE Barcelona i Ràdio Nacional d'Espanya.
El novembre de 2020 va guanyar ex aequo el Premi Documenta 2020 de narrativa catalana amb la novel·la Les closques. El jurat, format per Pau Vidal, Marina Espasa, Albert Forns, Eric del Arco i Eugènia Broggi, va destacar «la maduresa literària i la complexitat narrativa, sorprenents en una escriptora tan jove, l'elaboració estilística i la boníssima construcció dels personatges, així com l'ambició i la qualitat de la llengua».

## Referències

* ↑ «Irene Pujadas y Laia Viñas, premio Documenta ex aequo» (en castellà), 25-11-2020. [Consulta: 27 novembre 2020].
* ↑ «Laia Viñas i Irene Pujadas guanyen 'ex aequo' el premi Documenta», 26-11-2020. [Consulta: 27 novembre 2020].
* ↑ «Veredicte del Premi Documenta 2020 – L'Altra Editorial». [Consulta: 27 novembre 2020].
# Salvador Estrem i Fa

Salvador Estrem i Fa (Falset, Priorat, 28 de març de 1893 - 14 de setembre de 1936) va ser pagès, intel·lectual i periodista del Priorat.
Era fill de Vicenç Estrem i Domènech propietari natural de Falset i de Lluïsa Fa i Estany natural de Cervera. El 8 de novembre de 1919 es va casar amb Carme Muntané i Miró. Va desenvolupar la seva tasca literària a Falset i comarques circumdants durant els anys 20 i 30 del segle xx, tot fent llibres d'assaig, poemes i articles periodístics. La seva vocació literària li vingué de ben jove: als dotze anys ja va col·laborar en la revista El Patufet). A banda de la literatura va cultivar altres àrees: caricaturisme, filosofia (sobretot Sòcrates), geografia, etc. (a més de treballar com a pagès per al manteniment de la seva família). Va col·laborar amb les revistes Priorat (que va dirigir en la seva tercera etapa), editada a Falset, i El Llamp, editada a Gandesa. Políticament fou representant de la Lliga Regionalista al Priorat i es vinculà fortament al catalanisme.
Quant a l'obra, en poesia va publicar els reculls: Les hores dolces (1920), Elegia del Priorat i altres versos (1927), La mala collita (1930) i El Crist de la solitud (1936). Aquesta darrera és, potser, la seva obra més important. El prestigi que va adquirir amb les seves obres van fer que li donessin el qualificatiu de "El poeta del Priorat". També fou força variada la seva obra en prosa. A La gent del Llamp (1929) fa un report biogràfic dels seus companys en l'edició de l'històric setmanari gandesà. També va fer un llibre d'articles, Instants (1932), recull de les aportacions en premsa, i un llibre de viatges, Terra Castellana (1935), on detalla les seves vivències durant una estada a Madrid. Quant al teatre, publicà La vida de santa Rosalia i El viure que no torna.
També va ser l'introductor al Priorat de l'ideari lingüístic llengua catalana de Pompeu Fabra i altres intel·lectuals del seu entorn.
Fou assassinat el 1936 per l'escamot revolucionari conegut com la Brigada de la Mort, comandada per Pascual Fresquet Llopis.
La Biblioteca de Falset porta el seu nom

## Referències

* ↑ «Baptismes (1888-1897). Pàg.187 (imatge 375)». A.H.A.T. Falset. Parròquia de Santa Maria, 28-03-1893. [Consulta: 7 juliol 2020].

## Enllaços externs

* Fresquet, la Brigada de la Mort i Toni Orensanz Arxivat 2008-10-11 a Wayback Machine.
* Biblioteca Salvador Estrem i Fa. Falset
# Ratolí marsupial d'aiguamoll

El ratolí marsupial d'aiguamoll (Antechinus minimus) és una espècie de marsupial semblant a una musaranya, de la família dels dasiúrids i emparentat amb els gats marsupials, el diable de Tasmània i els ratolins marsupials del gènere Sminthopsis.

## Referències

* ↑ «ratolí marsupial d'aiguamoll». Diccionari dels mamífers del món. Fundació Barcelona Zoo i TERMCAT, 2023 i 2024. [Consulta: 23 setembre 2024].
Espècies vivents de dasiüromorfs :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Família Dasyuridae, subfamília Dasyurinae :
Família Dasyuridae, subfamília Sminthopsinae :
Família Myrmecobiidae :
# Paca de plana

La paca de plana o, simplement, paca (Cuniculus paca) és una espècie de rosegador histricomorf de la família dels cunicúlids. Viu a l'Argentina, Belize, Bolívia, el Brasil, Colòmbia, Costa Rica, l'Equador, El Salvador, la Guaiana Francesa, Guyana, Hondures, Mèxic, Nicaragua, Panamà, el Paraguai, el Perú, Surinam, Trinitat i Tobago, l'Uruguai i Veneçuela, així com a Algèria i Cuba, on ha estat introduïda. Habita una gran varietat de boscos, sobretot en indrets situats prop de cursos i masses d'aigua, a menys de 2.000 msnm. El seu nom específic, paca, deriva de pak o paq, el seu nom nadiu en la llengua tupí.

## Noms comuns

Es coneix també com paca, guartinaja, guanta, halep, guagua, majaz, conill pintat, tepezcuintle, llepassao, jochi pintao; a Mèxic és conegut amb el nom nàhuatl de tepeitscuintli, és a dir, 'gos de muntanya' (tepetl = 'muntanya', itzcuintli = 'gos'), encara que estigui lluny de ser un cànid. A Guatemala i Costa Rica és conegut com a tepezcuintle, i a Bolívia com a jochi pintao.

## Característiques

El seu cos fa entre 60 i 79 cm de llargària i la cua, de 2 a 3 cm. Pesa entre 7 i 12 kg. Està coberta per un pelatge híspid de color marró o ataronjat, amb bandes de taques blanques arrodonides. El cap és gros, les galtes engruixades, les orelles són curtes, marrons, les vibrisses són llargues, els ulls grossos i ben separats. La gestació dura de 115 a 120 dies.

## Història natural

És un animal frugívor i nocturn. Passa el dia al cau, que construeix amb diverses sortides dissimulades pel fullatge. És una excel·lent nedadora.
La paca és objecte de caça per la seva excel·lent carn. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència.

## Referències

* ↑ «paca de plana». Diccionari dels mamífers del món. Fundació Barcelona Zoo i TERMCAT, 2023 i 2024. [Consulta: 5 octubre 2024].
* 1 2 3 Emmons, L. «Cuniculus paca» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN, 2016. DOI: 10.2305/IUCN.UK.2016-2.RLTS.T699A22197347.en. [Consulta: 5 octubre 2024].
* ↑ Mouchard, 2019, «328. Cuniculus paca (Linnaeus, 1766) – Paca».

## Bibliografia

* Mouchard, A. Etimología de los nombres científicos de los mamíferos de Argentina: su significado y origen (en castellà). Fundació d'Història Natural Félix de Azara, 2019. ISBN 978-987-3781-41-4.
Viccionari
# Tuco-tuco de Conover

El tuco-tuco de Conover (Ctenomys conoveri) és una espècie de rosegador de la família dels ctenòmids. Viu a Bolívia i el Paraguai. Es tracta d'un animal herbívor que excava per trobar els tubercles i les arrels que formen la seva dieta. El seu hàbitat natural són els matollars xeròfils àrids del Gran Chaco. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència.
Fou anomenat en honor del soldat i ornitòleg estatunidenc Henry Boardman Conover.

## Referències

* ↑ «tuco-tuco de Conover». Diccionari dels mamífers del món. Fundació Barcelona Zoo i TERMCAT, 2023 i 2024. [Consulta: 4 novembre 2024].
* ↑ Dunnum, J.; Bernal, N. Ctenomys conoveri. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 28 gener 2015.
* ↑ Beolens, Watkins i Grayson, 2009, «Conover».

## Bibliografia

* Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009. ISBN 978-0801893049.
# Gòfer del Cofre de Perote

El gòfer del Cofre de Perote o gòfer de Nauhcampatépetl (Cratogeomys perotensis) és una espècie de mamífer rosegador de la família dels geòmids. És una espècie endèmica de Mèxic, on habita el sud de l'estat d'Hidalgo, les muntanyes de Puebla i la part central occidental de Veracruz al sud de Cofre de Perote i Pic d'Orizaba. Habita els herbassars i els boscos temperats de pins i roures en altituds que van dels 2.400 als 4.000 metres. Tot i que l'hàbitat natural minva per l'agricultura i la urbanització, no hi ha cap amenaça coneguda, i per això és classificat al grup de risc mínim a la Llista Vermella de la UICN.
Aquesta espècie fou descrita per primer cop per Merriam el 1895, encara que fins fa poc era considerada un sinònim de C. merriami. Una revisió taxonòmica recent de C. merriami, basada en múltiples característiques va donar lloc a dues espècies que es van separar de C. merriami: C. fulvescens i C. perotensis. Malgrat aquesta recent revisió, algunes fonts encara no la consideren com a espècie.
No s'han descrit subespècies.

## Referències

* ↑ «gòfer del Cofre de Perote». Diccionari dels mamífers del món. Fundació Barcelona Zoo i TERMCAT, 2023 i 2024. [Consulta: 10 octubre 2024].
* ↑ Álvarez-Castañeda, S.T.; et alii «Cofre De Perote Pocket Gopher Cratogeomys perotensis» (en anglès). Llista Vermella de la UICN, 23-12-2016. DOI: 10.2305/iucn.uk.2017-2.rlts.t136215a22217087.en.
* ↑ Merriam, Clinton Hart «Monographic revision of the pocket gophers, family Geomyidae (exclusive of the species of Thomomys)» (en anglès). North American Fauna, 8, 1895, pàg. 152-154.
* ↑ Hafner, Mark S.; Light, Jessica E.; Hafner, David J.; Brant, Sara V.; Spradling, Theresa A. et al. «Cryptic species in the mexican pocket gopher Cratogeomys merriami» (pdf) (en anglès). Journal of Mammalogy, 86, 6, 2005, pàg. 1095-1108.
* ↑ Merriam. «Cratogeomys merriami perotensis». A: Wilson, Don E. (ed.); Reeder, DeeAnn M. (ed). Mammal Species of the World (en anglès). 3a edició. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2005. ISBN 978-0-8018-8221-0. OCLC 62265494.
* ↑ Cratogeomys perotensis (TSN 900170) al web del Sistema Integrat d'Informació Taxonòmica. [Consultat el 26 de juliol del 2017]. (anglès)
# Llúdria inerme del Congo

La llúdria inerme del Congo (Aonyx congicus) és una espècie de mamífer carnívor de la família dels mustèlids. Viu a altituds d'entre 0 i 2.200 msnm a Angola, el Camerun, el Gabon, Guinea Equatorial, la República Centreafricana, la República del Congo, la República Democràtica del Congo, Ruanda, Uganda i, possiblement, Burundi i Nigèria. Els seus hàbitats naturals són les selves tropicals i els aiguamolls de plana de la conca del Congo. La desforestació, la contaminació de l'aigua, la sobrepesca, la caça i altres efectes negatius de l'activitat humana constitueixen amenaces potencials per a la supervivència d'aquesta espècie. Hi ha autors que en fan una subespècie de la llúdria del Cap (A. capensis).

## Referències

* ↑ «llúdria inerme del Congo». Diccionari dels mamífers del món. Fundació Barcelona Zoo i TERMCAT, 2023 i 2024. [Consulta: 4 agost 2023].
* ↑ Jacques, H.; Reed-Smith, J.; Davenport, L.; Somers, M. J. «Aonyx congicus» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2021. DOI: 10.2305/IUCN.UK.2021-3.RLTS.T1794A164576337.en. [Consulta: 27 febrer 2023].
Espècies vivents de carnívors :
Regne: Animalia  ·  Embrancament: Chordata  ·  Classe: Mammalia  ·  Infraclasse: Eutheria  ·  Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Feliformia :
Família Felidae :
Família Viverridae (inclou les civetes) :
Família Eupleridae :
Subordre Caniformia (continua més avall) :
Subordre Caniformia (continua més amunt) :
Família Canidae :
Família Mustelidae :
# Sinagoga Beth Aharon

La Sinagoga Beth Aharon (en xinès: 阿哈龍會堂) era una sinagoga sefardita de Xangai, a l'est de la República Popular de la Xina, va ser construïda en 1927 pel destacat empresari Silas Aharon Hardoon en memòria del seu pare Aharon. Durant la Segona Guerra Mundial, la sinagoga va oferir refugi a la ieixivà Mir de Polònia, l'única ieixivà d'Europa de l'Est que va sobreviure a l'Holocaust intacte. Després de l'establiment de la República Popular de la Xina, va ser utilitzada pel periòdic Wenhui Bao i es va usar com una fàbrica durant la Revolució Cultural. Va ser demolida en 1985.
La sinagoga Bet Aharon va ser construïda en 1927 per l'empresari jueu Silas Aharon Hardoon, una de les persones més riques de la ciutat, com un regal a la comunitat jueva present en aquella regió. Es trobava en el carrer del museu (ara carretera 42 Huqiu) en l'assentament internacional de Xangai, a prop del Bund i Hongkew, en l'actual districte de Huangpu. Va ser el reemplaçament de la Sinagoga Shearith Israel, que va ser construïda en 1900, i tenia una capacitat per 400 persones. La sinagoga va ser dissenyada per l'estudi d'arquitectura Palmer i Turner, que també va dissenyar l'emblemàtic edifici d'HSBC en el Bund.

## Referències

* ↑ «Información sobre el sitio» (en anglès). [Consulta: 15 juliol 2015].
* ↑ «:::: 上海市地方志办公室 上海通网站 上海市地情资料库 上海市的百科全书::::». Arxivat de l'original el 2015-01-30. [Consulta: 14 juliol 2015].
* ↑ (en en). Chinese Cultural Research Institute.
# Miroslava Skleničková

Miroslava Skleničková (Karlovy Vary, 11 de març de 1951), de casada Denková, és una gimnasta artística txeca, ja retirada, que va competir sota bandera txecoslovaca durant la dècada de 1960.
El 1968 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Ciutat de Mèxic, on disputà les sis proves del programa de gimnàstica. Guanyà la medalla de plata en la competició del concurs complet per equips. En les altres proves destaca la sisena posició en la prova de barres asimètriques i salt sobre cavall.

## Referències

* ↑ «Miroslava Skleničková». Sports-Reference.com. Sports Reference LLC. [Consulta: 29 juny 2012].
* ↑ Janovský-Drážd̕anský, Karel. Svobodná Evropa (en txec). Papyrus, 1995, p. 85,88. ISBN 978-80-85776-48-5.
* ↑ Krátká, Lenka; Mücke, Pavel. Za hranice služebně: Pracovní cesty z Československa do zahraničí v letech 1945 až 1989 (en txec). Charles University in Prague, Karolinum Press, 2022, p. 327. ISBN 978-80-246-4998-6.
* ↑ «Olympedia – Miroslava Skleničková». [Consulta: 21 gener 2024].
* ↑ «Miroslava Denková» (en txec). [Consulta: 21 gener 2024].
# Els Hostalets de Balenyà

Els Hostalets de Balenyà és una entitat de població del municipi de Balenyà, Osona. En el cens de 2020 tenia 3.840 habitants i és el cap del municipi de Balenyà.
El nom d'Hostalets procedeix dels petits hostals que es trobaven a peu del camí ral de Vic a Barcelona, al voltant dels quals es va començar a crear un petit nucli de població (apareix citat com a poble per primera vegada als voltants de 1553). El nucli antic d'Hostalets de Balenyà correspon al santuari de la Mare de Déu de l'Ajuda i a les masies del voltant. Fins a l'any 1991, els Hostalets de Balenyà era el nom oficial del municipi conegut en l'actualitat administrativament com a Balenyà.

## Referències

* ↑ Bagès, el Berguedà, el Solsonès. Fundació Enciclopèdia Catalana, 1981, p. 89-90. ISBN 978-84-85194-13-1.
* ↑ Pladevall, Antoni. Tona: mil cent anys dʼhistòria. Eumo Editorial, 1990, p. 17. ISBN 978-84-7602-228-3.

## Enllaços externs

* Pàgina web de l'AjuntamentRegistres d'autoritat VIAF (1) Bases d'informació GEC (1)
# Estènele

Estènele, (en grec antic: Σθενέλη) d'acord amb la mitologia grega, era una filla d'Acastos, rei de Iolcos, i d'Astidamia. Era germana de Laodamia i d'Estèrope.
Casada amb Meneci, va ser la mare de Pàtrocle, el company d'Aquil·les, segons Higí. Però Higí diu també en un altre lloc que la mare de Patrocle era Filomela.

## Referències

* ↑ Parramon i Blasco, Jordi. Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 85. ISBN 8429741461.
* ↑ Gai Juli Higí. Fabularum, 103
* ↑ Gai Juli Higí. Fabularum, 97
# Go Skateboarding Day

Go Skateboarding Day (GSD) és un esdeveniment anual organitzat d'ençà el 2004 per la International Association of Skateboard Companies (IASC) a les principals ciutats del món a fi de promoure l'esport del monopatí de carrer i fer-lo més accessible.

## Referències

* ↑ «United States Government Goes Skateboarding», 11-06-2007.
* ↑ «Go Skateboarding Macba Day by Ride Channel» (en anglès americà), 22-06-2016. [Consulta: 9 agost 2023].
* ↑ «Barcelona se prepara para el Go Skateboarding Day» (en castellà). As, 12-06-2018. Arxivat de l'original el 2023-08-10. [Consulta: 9 agost 2023].
# Estèrope (filla d'Acastos)

Estèrope (en grec antic: Στερόπη) va ser, segons la mitologia grega, una princesa de Iolcos, filla d'Acastos i d'Astidamia. Tenia dues germanes, Laodamia i Estènele. No es coneixen els noms dels seus germans.
Estèrope només s'esmenta en relació amb la intriga que va ordir Astidamia contra Peleu. Astidamia va intentar seduir Peleu, que havia fugit i s'havia refugiat a Iolcos, sense aconseguir-ho, i va enviar un avís a la seva dona Antígona (filla d'Eurició) que Peleu estava a punt d'abandonar-la i es volia casar amb Estèrope. Antígona, en saber aquesta falsa notícia, es va penjar.

## Referències

* ↑ Pseudo-Apol·lodor, Biblioteca, III, 13
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 4. ISBN 9788496061972.
# Santa Tecla (Barcelona)

L'església de Santa Tecla de Barcelona és un temple catòlic del districte de les Corts de Barcelona, construït entre 1961 i 1965 per Josep Soteras.

## Història

La parròquia de Santa Tecla de Barcelona fou creada el 1946 pel bisbe Modrego dins el pla del Bisbat de recuperació i creació d'esglésies després de la Guerra Civil. El 1954 es nomenà Josep Bachs Cortina com a primer rector, que entre 1955 i 1956 adquirí un terreny de 210 m² ("5.500 pams") al carrer Violant d'Hongria 49 del barri de Sants, i hi construí una primera capella amb capacitat per a 300 persones.
L'actual edifici, a l'avinguda de Madrid 107 del districte de les Corts, fou construït entre 1961 i 1965 en un solar de 1.250 m² ("33.000 pams") cedit per l'Ajuntament de Barcelona. La nova església entrà en funcionament el 1965, amb Josep Bachs com a rector.
A l'església es custodia una relíquia del braç de Santa Tecla, donada per la Catedral de Tarragona.

## L'edifici

Es tracta d'un edifici d'estil neo-racionalista construït per l'arquitecte Josep Soteras, encara que també se l'ha considerat un exemple de brutalisme arquitectònic per l'ús del formigó i pel seu aspecte d'instal·lació industrial. Consta d'una única nau diàfana amb capacitat per a 800 persones, coberta amb una estructura de ferro que sosté una teulada de perfils triangulars. En contraposició, destaca l'esveltesa del campanar de 29,26 metres d'altura fet amb dues pilastres de formigó entre les quals hi ha un carilló de sis campanes, amb una creu de varetes de ferro al capdamunt.
El seu estil modern va suposar un trencament en la construcció les esglésies, i va servir de model a d'altres temples com Sant Ot.
Està catalogat com a bé cultural d'interès local amb nivell de protecció "C".
En el petit parterre que dona a l'avinguda de Madrid hi hagué un monolit commemoratiu de l'obertura de l'avinguda de Madrid l'any 1966, que comptà amb la benedicció del rector de Santa Tecla.

## Galeria d'imatges

* Façana de Santa Tecla.
* Altar de Santa Tecla.

## Referències

* ↑ Martí Bonet, Josep Maria. El martiri dels temples, 2008. ISBN 978-84-936895-1-3. Arxivat 2021-05-01 a Wayback Machine.
* ↑ «El párroco de Santa Tecla». La Vanguardia (Hemeroteca), 12-09-1965, pàg. 27 [Consulta: 1r maig 2021].
* ↑ «Parròquia Santa Tecla de Barcelona». [Consulta: 2 maig 2021].
* ↑ «Parròquia de Santa Tecla - BARCELONA (CATALUNYA)». [Consulta: 8 maig 2021].
* ↑ «Església Parròquia de Santa Tecla». [Consulta: 1r maig 2021].
* ↑ «Iglesia Parróquia de Santa Tecla» (en espanyol europeu). [Consulta: 1r maig 2021].
* ↑ «PIU | Portal d'Informació Urbanística | Ajuntament de Barcelona». [Consulta: 1r maig 2021].
* ↑ «El domingo fue inaugurada la avenida de Madrid». La Vanguardia, 14-06-1966 [Consulta: 1r maig 2021].