OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Regiment de cavalleria Sant Jaume

El regiment de cavalleria Sant Jaume va ser una unitat militar de l'Exèrcit de Catalunya durant la Guerra dels catalans. Compost per aproximadament 300 homes, no és segur que tot el regiment disposés de muntures. Inicialment allotjat a Barcelona, després de sortir-ne un grup a primers de setembre i la resta el 8 de febrer de 1714, majoritàriament va actuar al front exterior del conflicte, col·laborant amb les forces del marquès del Poal.
Als lliuraments de la Junta de Guerra el regiment de Sant Jaume no hi està inclòs. Això es pot deure al fet que era una unitat amb comandaments venals, que pagaven per ocupar la seva posició, i que l'assentista era el propi marquès del Poal.

## Història

El regiment de Sant Jaume es va crear a Barcelona l'agost de 1713 quan la Junta de Guerra, el dia 26, en va aprovar la plantilla d'oficials. Disposava d'uns 300 homes i estava subdividit en 11 o 12 companyies.
Un terç del regiment va sortir a principis de setembre, amb Antoni Desvalls, cap a Terrassa per donar suport a l'Expedició del diputat militar. Després d'acompanyar-los, a finals de setembre, els homes del Sant Jaume es van separar de l'expedició i es van quedar a la fortalesa de Cardona. El 8 de febrer de 1714, els 200 homes restants, juntament amb fusellers d'altres unitats, van abandonar Barcelona sota el comandament d'Antoni Puig Sorribes per unir-se a la resta del seu regiment a Cardona.
A partir d'aquí van participar en les diferents ràtzies i accions de l'exèrcit català de l'interior, tenint un especial protagonisme a la batalla de Talamanca, on van aconseguir desbaratar les línies borbòniques amb una càrrega aplanant la victòria catalana. L'ofensiva però es va haver d'aturar i, havent-se rendit Barcelona, Cardona va haver de capitular el 18 de setembre de 1714 juntament amb els homes del Sant Jaume.

## Referències

* 1 2 Hernàndez i Riart, 2007, p. 198.
* ↑ Hernàndez i Riart, 2007, p. 199.
* ↑ «Regiment de cavalleria nº5 "Sant Jaume" ("Santiago") (1713-1714)». 11 setembre 1714. [Consulta: 27 setembre 2015].
* ↑ Serra, 2014, p. 319.

## Bibliografia

* Hernàndez, F. Xavier; Riart, Francesc. Els exèrcits de Catalunya (1713-1714). Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2007, p. 350. ISBN 978-84-232-0713-8.
* Serra, Francesc. Cardona (1705-1714). La resistència a l'interior. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2014, p. 186-187. ISBN 978-84-232-0785-5.

## Vegeu també

* Conveni de l'Hospitalet
* Ermengol Amill i Moliner
* Josep Moragues i Mas
* Revolta de les quinzenades

## Enllaços externs

* Regiment de cavalleria Pere Bricfeus a 11 de setembre 1714 Arxivat 2015-09-28 a Wayback Machine. (català)
* Regiment de cavalleria Sant Jordi a Miquelets de Catalunya (català)
# Reginald Cobham

Reginald Cobham KG (1300 - 1361) fou un militar anglès.
Era fill de Reginald Cobham d'Orkesden, a Eynsford a Kent. Amb la seva primera dona, Joan, filla del baró Thomas III de Berkeley, va tenir un fill de nom Reginald, que el va succeir.

## Primeres campanyes

Com el duc de Lancaster, se l'esmenta per haver assistit el rei Eduard a Amiens el 1329 en la cerimònia en la que presta homenatge a Felip VI de França el 6 de juny pel seu ducat de Guiena.

## Guerra dels Cent Anys

Va servir en la majoria de les expedicions militars a Flandes i França de principis de la Guerra dels Cent Anys, entre elles les batalles de Cadzand el 1337, i Sluys el 1340.
El 1346, a la batalla de Blanchetaque, juntament amb Thomas de Beauchamp, el comte de Warwick i William de Bohun, el comte de Northampton va dirigir l'avantguarda, que va derrotar els francesos i va permetre obtenir una important posició defensiva a la batalla de Crécy el 1346, en la que va ser cridat a assistir, amb Thomas de Beauchamp i de John Chandos, a Eduard de Woodstock, Príncep de Gal·les, que dirigia un dels flancs.
També va participar en la batalla de Les Espagnols sur Mer el 1350 i la batalla de Poitiers el 1356, on va fer presoner Charles d'Artois, comte de Longueville.
Va ser convocat al Parlament com un baró del 1342 al 1360, va ser nomenat capità i almirall de la flota occidental el maig de 1344, i de nou el març de 1348, va ser elegit Cavaller de l'Orde de la Lligacama en 1352.
Va morir a causa de la Pesta Negra el 5 d'octubre de 1361.

## Referències

* ↑ (anglès) A. R. Myers, English Historical Documents 1327-1485, p.51
* ↑ (anglès) Henry Knighton, Knighton's Chronicle 1337-1396 (f.60) ed. comentada per Geoffrey Haward Martin
* ↑ (anglès) Nigel Saul, Death, art, and memory in medieval England: the Cobham family, p.128

## Bibliografia

* (anglès) Nicholas Harris Nicolas, A history of the royal navy, v.2, p.243
# Regió d'Ayacucho

Ayacucho és una regió del Perú. Limita al nord amb les regions de Junín, Cusco i Huancavelica; al sud, amb la Regió d'Arequipa i al sud-est amb la Regió d'Ica.
Comprèn províncies d'ambdós vessants de la serralada dels Andes (oriental i occidental). Té una superfície de 43,8 mil km², que en termes d'extensió és similar a la de Dinamarca o Estònia, i una població cap a 2007 de 613 mil habitants.

## Història

El territori ayacuchano va tenir presència humana fa 20,000 anys a. C. a la cova de Pikimachay.
Al voltant de 250 i 500 d. C. es van assentar diversos grups humans a la regió, que posteriorment passarien a conformar la civilització wari que es va expandir cap al nord i sud del Perú. Sent la gran urbs de Wari, la capital. Amb la caiguda de la cultura wari neix la Nació Chanka. Pachacútec va conquistar la regió, trobant una oposició obstinada per part dels chankas. Va ser tal la mortaldat en els combats que van donar lloc al nom quítxua d'aia kuchu, que literalment significa racó de morts o estada de l'ànima. Amb el domini inca es construeix Vilcahuaman, la construcció inca més important de la zona.
Per ordre de Pizarro es va fundar la ciutat de Sant Joan de la Frontera de Huamanga el 29 de gener de 1539, perquè l'any següent, el 25 d'abril de 1540 aquest poble sigui traslladat al paratge de Pukaray que és on actualment aquesta establerta la ciutat. El 1677 es va fundar la Universitat Nacional San Cristóbal de Huamanga. Entre els seus personatges més notables que van lluitar contra la corona trobem Maria Parado de Bellido, que va ser afusellada per lluitar contra el sistema virreinal. Va ser amb la batalla d'Ayacucho (9 de desembre de 1824) que es va consolidar la Independència del Perú i d'Amèrica del Sud hispana. Un dels ayacuchanos més cèlebres és el Mariscal Andrés Avelino Cáceres que va ser un dels que van donar lluita sense treva a la guerra amb Xile.

## Població

Endemés de l'espanyol, la població parla quítxua i aixaninka. A finals dels anys 80 fou un dels bastions del grup guerriller Sendero Luminoso.

## Divisió administrativa

La regió es divideix en 11 províncies:
* Cangallo - (cap.: Districte de Cangallo).
* Huanta - (cap.: Districte de Huanta).
* Huamanga - (cap.: Districte d'Ayacucho).
* Huancasancos - (cap.: Districte d'Huanca-Sancos).
* La Mar - (cap.: Districte de San Miguel).
* Lucanas - (cap.: Districte de Puquio).
* Parinacochas - (cap.: Districte de Coracora).
* Paucar del Sara Sara - (cap.: Districte de Pausa).
* Sucre - (cap.: Districte de Querobamba).
* Victor Fajardo - (cap.: Districte de Huancapi).
* Vilcas Huamán - (cap.: Districte de Vilcas Huamán)

## Persones il·lustres

* Andrés Avelino Cáceres, president constitucional del Perú de 1886 a 1890 i de 1894 a 1895.

## Referències

* ↑ https://www.inei.gob.pe/media/MenuRecursivo/publicaciones_digitales/Est/Lib0419/Libro.pdf

## Enllaços externs

* Pàgina del govern regional d'Ayacucho
* Dades i informació d'Ayacucho Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine.
# Rei Helü de Wu

El Rei Helü (xinès tradicional: 闔閭, xinès simplificat: 阖闾) de l'estat de Wu (xinès tradicional: 吳, xinès simplificat: 吴) (r. 514–496 aEC), un estat en l'antiga Xina, ell va ser inicialment conegut com el Príncep Guang (xinès: 光). Ell va regnar cap al final del període de les Primaveres i tardors.

## Biografia

Com que el Príncep Guang va voler matar el Rei Liao de Wu i aconseguir el tron per ell mateix, per eixa comesa Zhuan Zhu va ser recomanat al Prince Guang per Wu Zixu. Després que Zhuan Zhu acomplí la seva missió en el 515 aEC el príncep va ascendir al tron de Wu i va esdevenir el Rei Helü. El rei va assignar Wu Zixu per dirigir el disseny i la construcció de la "gran ciutat", la qual es va desenvolupar per l'actual Suzhou.
En el 506 aEC Helü amb l'ajut de Wu Zixu i Sun-tzu, l'autor de L'Art de la Guerra, va llançar una gran ofensiva contra l'estat de Chu. Ells es va imposar en cinc batalles, una de les quals va ser la batalla de Baiju, i van conquerir la capital Ying (xinès: 郢). Això no obstant, Chu se les va arreglar per demanar ajudar a Qin, i després de ser derrotats per Qin, el general d'avantguarda de les tropes Wu, Fugai, un germà menor de Helü, va dirigir una revolta. Després de derrotar Fugai, Helü va ser forçat a marxar de Chu. Fugai es va retirar més tard a Chu i es va assentar allí.
El seu fill, el Rei Fuchai de Wu, el va succeir en el 495 aEC. Helü tenia dos altres fills anomenats Bo i Shan. Bo va ser inicialment el seu hereu, però va faltar abans que ell. La novel·la Els Registres dels Estats de la Dinastia Zhou Oriental es refereix a Fuchai com un fill de Bo.

## Referències

* ↑ «吳王 闔閭» (en xinès). Arxivat de l'original el 2006-12-09. [Consulta: 25 octubre 2010].
| Precedit per: Rei Liao de Wu | Rei de Wu 515 aEC – 496 aEC | Succeït per: Rei Fuchai de Wu |
# República de Pisa

La República de Pisa va ser un estat independent de facto centrat en la ciutat toscana de Pisa des del segle xi. Va incrementar el seu poder econòmic gràcies a esdevenir un poderós centre comercial i al domini marítim que establiren els seus mercaders al mediterrani occidental. El moment de màxima esplendor econòmica el va viure durant el segle xi, però el 1284 fou derrotada per la República de Gènova a la batalla de Meloria, de la qual mai s'acabà de recuperar, una altra de les quatre històriques Repúbliques Marítimes d'Itàlia (juntament amb la República de Venècia i la República d'Amalfi).

## Referències

* ↑ David Abulafia, Rosamond McKitterick. The New Cambridge Medieval History: c. 1198-c. 1300. Cambridge University Press, 1999, p. 439. ISBN 0-521-36289-X.

## Vegeu també

* República de Florència
# San Casciano dei Bagni

San Casciano dei Bagni és un comune (municipi) de la província de Siena, a la regió italiana de la Toscana, situat uns 110 km al sud-est de Florència i uns 70 km al sud-est de Siena.

## Geografia

San Casciano dei Bagni limita amb els municipis de Abbadia San Salvatore, Acquapendente, Allerona, Cetona, Città della Pieve, Fabro, Piancastagnaio, Proceno, Radicofani i Sarteano.
Forma part dels "Pobles més bells d'Itàlia" (Borghi piu belli d'Italia).

## Història

La història de San Casciano està estretament relacionada amb la presència d'aigües termals, amb 42 fonts, una temperatura mitjana de 42 ℃ i un lliurament diari de 5,5 milions de litres (el tercer d'Europa).
Segons una llegenda, la Balnea Clusinae va ser fundada per Porsenna, un rei etrusc de Chiusi. Els banys eren també populars a l'època de l'antiga Roma, i August estava entre els seus usuaris.
En els segles iii i iv va existir a San Casciano un "pieve" de Santa Maria, "ad balneo" cristià. Durant l'edat mitjana la població va estar sota el control dels Llombards i posteriorment sota els Visconti di Campiglia i l'Abadia de San Salvatore. Les tropes de San Casciano van participar en la batalla de Montaperti el 1260. L'últim regidor dels Visconti va ser Monaldo, que també era podestà de Florència el 1389. San Casciano va ser adquirit per la República de Siena el 1412. En els temps del Renaixement, els seus banys van atraure visitants de tot Europa, però van decaure a partir del segle xix, recuperant-se només a principis del segle XXI.

## llocs d'interès

* Llac de San Casciano

## Enllaços externs

* San Casciano dei Bagni - Lloc web oficial
# Santa Ana (1784)

El Santa Ana va ser un navili de línia espanyol de 112 canons que va prestar servei a l'Armada Espanyola des de 1784 fins a 1816. Tenia una eslora de 213,4 peus de Burgos i una mànega de 58 peus, amb un pes total de 2.112 tones.

## Construcció

El Santa Ana fou botat el 28 de setembre de 1784 a les Reials Drassanes d'Esteiro després de ser construït amb plànols de Romero Landa. Posseïa 112 canons i era el prototip d'una sèrie de 8 vaixells iguals que es construirien en anys següents a les drassanes de Ferrol i l'Havana i que foren anomenats els Meregildos o sèrie Santa Ana: Mejicano, Conde de Regla, Salvador del Mundo, Real Carlos, San Hermenegildo, Reina Maria Luisa i Príncipe de Astúrias, i que constituïren el pal de paller l'Armada.
Les proves realitzades, sortint a la mar el 28 de febrer de 1785 capitanejat per Félix de Tejada, van tenir com a resultat segons relata el seu comandant: Conserva la bateria en bon ús amb vent fresc i mars gruixudes.
Per això i amb els resultats obtinguts, per Reial Ordre de 1786 es disposa en endavant que els vaixells de tres ponts s'havien de construir d'acord amb els plànols del Santa Ana.

## Historial

Entre 1803 i 1804 estaria capitanejat pel capità Alcalá Galiano.
En la batalla de Trafalgar va estar comandada pel capità José de Gardoqui, amb la insígnia de tinent general de l'Armada Don Ignacio Maria de Álava, patint 97 morts i 141 ferits i sent rescatat pel vaixell Rayo.
El 1808, tot just iniciada la Guerra del Francès, no va poder entrar en combat en ser capturat per l'esquadra francesa de l'almirall Rosily al trobar-se a l'arsenal en reparacions i carena.
El 1810 es va traslladar a l'Havana, juntament amb el Príncipe de Astúrias per estar més segur durant la guerra contra els francesos, i en aquest arsenal se'n va anar en orris el 1816 per falta de carena. El 1834 encara se'l podia veure al costat del Príncipe de Astúrias, ambdós enfonsats davant de l'arsenal.

## Bibliografia

* Cabo Trafalgar. Arturo Pérez-Reverte, Alfaguara, 2004.

## Enllaços externs

* Llista dels vaixells construïts en els Reials Drassanes de Esteiro
* Todo a Babor. Santa Ana(2)
* Batalla de Trafalgar. Navíos Españoles Arxivat 2013-10-22 a Wayback Machine.
* Militares y Navíos Españoles que participaron en Trafalgar (1) de Luís Aragón Martín Arxivat 2006-11-09 a Wayback Machine.
* Militares y Navíos Españoles que participaron en Trafalgar (2) de Luís Aragón Martín Arxivat 2005-11-02 a Wayback Machine.
# Sanç II de Castella

Sanç II de Castella, anomenat el Fort (ca. 1038 - Zamora, 1072), fou rei de Castella (1065-1072), rei de Galícia (1071-1072) i rei de Lleó (1072).

## Antecedents

Fill primer del rei de Castella Ferran I i de la reina de Lleó Sança I, la primavera de 1063 es va aliar amb Ahmed I ben Sulaiman al-Muktadir de la taifa de Saragossa per derrotar Ramir I d'Aragó, que intentava conquerir Graus, on va morir el rei aragonès.
A causa de la llei navarresa, va heretar del seu pare el Regne de Castella el mateix dia que aquest va morir (27 de desembre de 1065) mentre el seu germà Alfons ere nomenat rei de Lleó i el seu germà Garcia ho era de Galícia.

## Política castellana

Amb la mort del seu pare Ferran I de Castella, s'enfronta als problemes fronterers i al repartiment de l'herència, participant així en la coneguda Guerra dels tres Sançs l'any 1068. En el transcurs de la guerra va recuperar unes terres castellanes que havien estat conquerides pels navarresos.

## Política gallega

També va entrar en batalla amb els seus germans Garcia I de Galícia, rei de Galícia, i Alfons VI de Lleó, rei de Lleó. En un primer moment, va tractar de pactar amb Alfons per a repartir-se el regne de Galícia. Després d'entrar en aquest regne, els exèrcits d'Alfons VI de Lleó van atrapar Garcia de Galícia, que fou tancat en una torre, on romandria fins que va ser exiliat a la taifa de Sevilla (més tard Alfons VI el feu retornar per empresonar-lo en el castell de Luna).

## Política lleonesa

Després de la Guerra dels Tres Sançs, Sanç II va decidir que no li era suficient amb regnar la totalitat de Castella i mitja Galícia, per la qual cosa va declarar la guerra al seu altre germà, Alfons VI. Amb la intervenció del seu braç dret, Rodrigo Díaz de Vivar, derrota a Alfons VI consecutivament a Llantada i Golpejera, amb el resultat de l'exili forçós a Toledo i la vacant tron del regne lleonès en favor de Sanç el 1072.
Aquests esdeveniments van enfrontar Sanç II amb la noblesa lleonesa, canalitzant-se en la seva germana Urraca, que es va fortificar a la ciutat de Zamora, de la qual era governadora. Les tropes castellanes van assetjar la ciutat però Sanç II fou enganyat pel noble Vellido Dolfos. Aquest es presentà com un desertor davant el rei i amb l'excusa de mostrar-li els punts febles de les muralles, el va separar del seu guarda personal i va aconseguir posar fi a la seva vida el 7 d'octubre de 1072.
Aquests fets i les seves conseqüències van passar a formar part del poema èpic Cantar del Mío Cid i molts altres romanços.

## Núpcies

Vers el 1071 es casà amb una donzella anomenada Alberta, però la seva prematura mort provocà que no tinguessin descendència.

## Referències

* ↑ Ashtor, Eliyahu. The Jews of Moslem Spain (en anglès). Jewish Publication Society, 1992, p.214. ISBN 0827604270.
* ↑ Careaga Ribelles, Josefina. El Cid (en castellà). Akal, 2011, p. 184. ISBN 8446032600.
# Nicetes de Nicea

Nicetes de Nicea (grec antic: Νικήτας, llatí: Nicetas Nicaeanus) va ser un religiós romà d'Orient que va ser cartofílac o arxiver guardià dels arxius eclesiàstics, a Nicea en una data no determinada.
Va escriure De Schismate inter Eccles. Graecam et Romanam, un exemplar de la qual es conserva a París i de la que Lleó Al·laci va publicar un fragment a De Synodo Photian. Potser va ser també l'autor de De Azymis mis et Sabbatorum Jejunio, et Nuptiis Sacerdotum, que és atribuïda Nicetes Pectorat.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Nicetas». A: Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 1183.
# Nicolau III Gramàtic

Nicolau III Gramàtic (en llatí: Nicolaus, en grec antic: Νικόλαος) va ser patriarca de Constantinoble de l'any 1084 al 1111. Va substituir al patriarca dimitit Eustraci Garides.
Era un teòleg erudit que va combatre amb els seus escrits les heretgies i va escriure pregàries rituals per al baptisme, el matrimoni, la confessió, el dejuni i la comunió, que es recitaven a les esglésies ortodoxes.
Es va trobar amb alguns conflictes sobre heretgies, i va fer costat a l'emperador Aleix I Comnè en el cas de Lleó de Calcedònia, que havia protestat contra l'emperador per haver-se apropiat dels tresors de l'església per finançar les Guerres romano-normandes. Va excomunicar per heretge a Basili el metge. Va recolzar a Nicetes d'Ancira que s'oposava al dret de l'emperador de nomenar els patriarques, i també va esforçar-se per reduir la influència a l'església del cartofílac.
Va escriure diversos decrets, un reglament pels monjos del Mont Atos, i diverses cartes, tot publicat per Cave i Fabricius, que l'inclou a la Bibliotheca Graeca.

## Referències

* 1 2 Smith, William (ed.). «Nicolaus». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 10 juliol 2023].
* 1 2 Kazhdan, A. P. The Oxford dictionary of Byzantium. Oxford: Oxford University Press, 1991, p. 1467. ISBN 9780195046526.
# Tomàs II de Constantinoble

Tomàs II de Constantinoble (en llatí: Thomas II, en grec antic: Θωμάς Β') va ser patriarca de Constantinoble de l'any 667 al 669. Va ser elegit al cap de sis mesos i setze dies de la mort del seu predecessor Pere. La durada del seu mandat difereix segons les fonts. Nicèfor Cal·list Xantòpul diu que va dirigir l'església durant dos anys i set mesos, Teòfanes el Confessor parla de tres anys i altres fonts parlen de quatre anys.
No se'n sap gaire be res de la seva vida. Havia estat diaca i cartofílac i era una persona molt piadosa. L'església Ortodoxa el va santificar i la seva festa la celebra el dia 16 de novembre.

## Referències

* ↑ «Thomas II». Ecumenic Patriarchate of Constantinople. [Consulta: 1r juliol 2023].
# Khi del Lleó

Khi del Lleó (χ Leonis) és un estel de magnitud aparent +4,63 situada a la constel·lació del Lleó. Es troba a 94 anys llum del sistema solar.
Khi del Lleó apareix catalogada com una estrella gegant o subgegant blanca-groga de tipus espectral F2. Amb una temperatura efectiva de 7.000 K, se la considera una estrella lleugerament evolucionada el diàmetre de la qual, gairebé dues vegades més gran que el diàmetre solar, concorda més amb el d'una subgegant que amb el d'una gegant pròpiament dita. El valor màxim per al seu període de rotació és de 3,66 dies.
Quant a la seva composició elemental, les abundàncies relatives de ferro i níquel són comparables a la del Sol, però mostra sobreabundància de calci ([Ca/H] = +0,22) i certa deficiència de sofre i silici. Com correspon a un estel més massiu que el Sol, ha evolucionat més ràpidament que aquest, malgrat que la seva edat —aproximadament 10.000 milions d'anys— siga només una cinquena part de la solar.
Khi del Lleó pot ser un estel variable —apareix al New Catalogue of Suspected Variable Stars amb la designació NSV 5079— encara que recents estudis indiquen que posseeix molt baixa activitat cromosfèrica. Així mateix, forma un sistema binari amb un tènue estel de magnitud +11. La separació visual entre ambdues components —3,3 segons d'arc— implica que la distància real entre elles és d'almenys 95 ua.

## Referències

* ↑ «The Physical Basis of Luminosity Classification in the Late A-, F-, and Early G-Type Stars. I. Precise Spectral Types for 372 Stars» (en anglès). Astronomical Journal, 4, 4-2001, pàg. 2148–2158. DOI: 10.1086/319956.
* 1 2 3 4 5 6 Afirmat a: Gaia Early Data Release 3. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 3 desembre 2020.
* ↑ Claus Fabricius «The Tycho double star catalogue» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 1, 3-2002, pàg. 180–189. DOI: 10.1051/0004-6361:20011822.
* ↑ Martin Asplund «New constraints on the chemical evolution of the solar neighbourhood and Galactic disc(s)» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 26-05-2011, pàg. A138. DOI: 10.1051/0004-6361/201016276.
* 1 2 «APOGEE Data and Spectral Analysis from SDSS Data Release 16: Seven Years of Observations Including First Results from APOGEE-South». Astronomical Journal, 3, 9-2020. DOI: 10.3847/1538-3881/ABA592.
* ↑ «Chi Leo - Variable star» (en anglès). SIMBAD (Centre de Dades astronòmiques d'Estrasburg). [Consulta: 2 gener 2021].
* 1 2 Holmberg, J.; Nordström, B.; Andersen, J. «The Geneva-Copenhagen survey of the solar neighbourhood. III. Improved distances, ages, and kinematics». Astronomy and Astrophysics, 501, 3, 2009. pp. 941-947.
* 1 2 3 Rachford, Brian L.; Foight, Dillon R. «Chromospheric Variability in Early F-Type Stars». The Astrophysical Journal, 698, 1, 2009. pp. 786-802.
* ↑ KUI 54 B (Catalogue of components of double and multiple stars)
# Museu de natura i història del Gobi

El Museu de natura i història del Gobi (mongol: Говийн байгаль, түүхийн музей) és un museu de Dalanzadgad, província d'Ömnögovi, Mongòlia.

## Història

El museu es va inaugurar el 18 de maig de 2022.

## Exposicions

El museu acull més de 4.000 peces. Les col·leccions van des de rastres de la civilització humana de la zona, relíquies, fòssils i obres de diversos artesans.

## Finances

El museu es va construir amb un cost de 10.900 milions de MNT. El fons varen provenir de la Fundació Oyu per al Desenvolupament del Gobi d'Oyu Tolgoi LLC.

## Referències

* 1 2 «GOBI Museum of Natural History of Dalanzadgad city, Mongolia». Hongjia, 2024. [Consulta: 18 agost 2024].
* ↑ «Gobi Museum of Nature and History of Umnugovi aimag is opened». Oyu Tolgoi. [Consulta: 18 agost 2024].