OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Vestit pantaló

El vestit pantaló (en anglès trousere suit, o, als EUA, pantsuit), és el nom que en el món de la moda reben els vestit de dona que consisteix d'uns pantalons a joc amb una jaqueta. Anteriorment, la moda imperant per a les dones que incloïa una jaqueta es combinava amb una faldilla i s'anomena vestit jaqueta, i d'aquí que a aquesta variació s'anomeni vestit pantaló.

## Història

El vestit pantaló es va introduir en la dècada de 1920, quan un petit nombre de dones que va adoptar un estil masculí, incloent vestits de pantalons, barrets, i fins i tot els bastons i els monocles. Els pantalons llargs varen ser introduïts per les dones per André Courrèges com un tema de moda a finals de 1960, i durant 40 anys els vestit i pantaló gradualment es varen convertir en un vestit habitual per a les dones en el món dels negocis. El 1966, el dissenyador Yves Saint-Laurent va presentar el seu Le Smoking, un vestit pantaló per les dones que imitava l'esmòquing dels homes. Soving el vestit pantaló es qualifica com roba inapropiadament masculinitzadora per a les dones. Per exemple, fins a la dècada de 1990, les dones no se'ls permetia usar el vestit pantaló al Senat dels Estats Units.

## Referències

* ↑ Henrietta Heald, 'For England's Sake', History Today, October 2014, page 33
* ↑ «Marion Foale & Sally Tuffin». V&A. [Consulta: 15 juliol 2014].
* ↑ «Ballerina is Heroine of Medium Price Coat». The Daily Times-News, Burlington, 12-09-1966 [Consulta: 20 març 2015].
* ↑ Alexander, Hilary. "Smoke Without Fire." The Telegraph (Dec. 12, 2005).
* ↑ Robin Givhan (20 juliol 2007) "Hillary Clinton's Tentative Dip Into New Neckline Territory" Washington Post
* ↑ Robin Givhan - The Washington Post. «Moseley Braun: Lady in red - tribunedigital-chicagotribune». Articles.chicagotribune.com, 21-01-2004. Arxivat de l'original el 2016-11-10. [Consulta: 10 novembre 2016].
* ↑ http://www.rollcall.com/features/50th-Anniversary_2005/fifty_anniversary/-9592-1.html
# Ubayd-Al·lah ibn al-Màhuz

Ubayd-Al·lah ibn Baixir ibn al-Màhuz as-Sulaytí al-Yarbuí at-Tamimí (àrab: عبيد الله بن بشير بن الماحوز السليطي اليربوعي التميمي, ʿUbayd Allāh b. Baxīr b. al-Māḥūz as-Sulayṭī al-Yarbūʿī at-Tamīmī), més conegut senzillament com Ibn al-Màhuz fou el segon cap o imam dels kharigites azraquites, que va succeir Nafi ibn al-Àzraq al-Hanafí al-Handhalí quan va morir en la batalla de Dulab el 685.
Durant mesos la regió entre Bàssora i Ahwaz fou teatre de saquejos i destruccions, en les que els azarika mataven a tots els que no eren de la seva secta o no els eren favorables. La població de Bàssora va demanar ajut al notable general Muhal·lab ibn Abi-Sufra que al front d'una força va expulsar els azraquites de la zona del Tigris i els va causar una greu derrota prop de Sillabra a l'est del riu Dudjayl (686)
Ubayd-Al·lah va morir a la lluita i els azraquites es van retirar cap al Fars sota la direcció del seu germà Zubayr ibn al-Màhuz.
# Castell de Fushimi

El castell de Fushimi (伏 見 城, Fushimi-jō), també conegut com a Castell de Momoyama (桃山 城, Momoyama-jō) o castell de Fushimi-Momoyama, és un castell japonès situat a Fushimi, Kyoto. L'actual estructura (construïda el 1964) és una rèplica del castell original construït per Toyotomi Hideyoshi.

## Història

La construcció del castell original va començar el 1592, un any després que Hideyoshi es retirés de la regència, i van acabar el 1594. En les obres van participar entre 20.000 i 30.000 treballadors de 20 províncies.
Tot i l'aparença marcial exterior del castell, l'estructura va ser dissenyada per servir de casa de retir per a Hideyoshi i estava decorat i moblat com a tal. És particularment famós per la seva cambra per a la cerimònia del te, on tant les parets com els implements estaven recoberts amb fulles d'or. El castell també havia de servir com un lloc on Hideyoshi pogués tenir converses pacífiques amb els diplomàtics xinesos que intentaven que acabessin les invasions a Corea. Només dos anys després d'acabar la construcció, un terratrèmol va destruir completament el castell.
El castell va passar a ser domini de Torii Mototada, un vassall de Tokugawa Ieyasu. En 1600, el castell va ser derrotat en el famós setge de Fushimi per part d'Ishida Mitsunari. Torii Mototada en un acte de valentia va defensar el castell durant onze dies, aconseguint retardar les forces d'Ishida i permetent que el seu senyor Tokugawa tingués el temps necessari per a reagrupar el seu exèrcit. Això seria decisiu per a la subsegüent victòria en la famosa batalla de Sekigahara, que va marcar la victòria final de Tokugawa sobre els seus rivals i l'inici del shogunat Tokugawa.
En 1623 va ser desmantellat i molts dels seus elements van ser incorporats a altres castells i temples al llarg del Japó. Diversos temples de Kyoto, com el Yōgen-in (養源院), el Genkō-an (源光庵) i el Hōsen-in (宝泉院) tenen un sostres tacats de sang, que provenen dels taulons del terra del castell Fushimi on Torii Mototada i companyia van cometre seppuku. El castell no va ser remodelat fins al 1964, quan es va construir una rèplica principalment de formigó. La nova estructura va servir com a museu de la vida i les campanyes de Toyotomi Hideyoshi, però va ser tancat al públic el 2003.

## Bibliografia

* Benesch, Oleg and Ran Zwigenberg. Japan's Castles: Citadels of Modernity in War and Peace. Cambridge: Cambridge University Press, 2019, p. 374. ISBN 9781108481946.
* Bryant, Anthony J. Sekigahara 1600: The Final Struggle for Power. Praeger Publishers, 2005.
* Schmorleitz, Morton S. Castles in Japan. Tòquio: Charles E. Tuttle Co., 1974, p. 78–80. ISBN 0-8048-1102-4.
* Sansom, George (1961). A History of Japan: 1334–1615. Stanford, California: Stanford University Press.
* Turnbull, Stephen (2003). Japanese Castles 1540–1640. Oxford: Osprey Publishing.
# Koskinonodon

Koskinonodon és un gènere extint de gran amfibi temnospòndil, originalment anomenat Buettneria. Era molt comú durant el Triàsic superior (estatge faunal del Carnià) en el que actualment és el sud-oest d'Amèrica.

## Galeria

* Koskinonodon
* Crani de Koskinonodon

## Referències

* ↑ Mueller, B.D. «Koskinonodon Branson and Mehl, 1929, a replacement name for the preoccupied temnospondyl Buettneria Case, 1922». Journal of Vertebrate Paleontology, 27, 1, 2007, pàg. 225. DOI: 10.1671/0272-4634(2007)27[225:KBAMAR]2.0.CO;2.

## Enllaços externs

* Petrified Forest National Park - Koskinonodon
# Lilibeth Chacón García

Lilibeth del Carmen Chacón García (Táchira, 1 de març de 1992) és una ciclista veneçolana que competeix en carretera i en pista.
Al 2014 va ser suspesa durant dos anys per un positiu per EPO.

## Palmarès en ruta

* 2010
** Campiona de Veneçuela júnior en ruta
** Campiona de Veneçuela júnior en contrarellotge
* 2016
** Vencedora d'una etapa a la Volta a Colòmbia
* 2017
** Campiona de Veneçuela en contrarellotge
** Vencedora de 3 etapes al Tour Femení de Colòmbia
* 2018
** Vencedora d'una etapa a la Volta a Colòmbia
* 2019
** 1a a la Volta a Cundinamarca
** 1a a la Clásica Nacional Ciudad de Anapoima
** 1a la Volta a Veneçuela i vencedora d'una etapa
* 2021
** 1a a la Volta al Tolima i vencedora de tres etapes
** 1a a la Volta a Colòmbia i vencedora de quatre etapes
* 2022
** Campiona Panamericana en contrarellotge
** Campiona de Veneçuela en contrarellotge
* 2023
** 1a a la Volta al Tolima
** 1a a la Volta a Guatemala i vencedora de dues etapes
** 1a a la Volta a Colòmbia i vencedora d'una etapa
** 1a a la Volta a Costa Rica i vencedora de les quatre etapes
* 2024
** 1a a la Volta a Colòmbia i vencedora d'una etapa

## Palmarès en pista

* 2011
** 1a als Campionats Panamericans en Puntuació
* 2012
** 1a als Campionats Panamericans en Scratch
* 2016
** Campiona de Veneçuela en Puntuació

## Referències

* ↑ «Lilibeth Chacón se queda sin Olimpiadas». lanaciondeportes.com, 29-06-2016 [Consulta: 28 setembre 2017].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Vasak II Mamikonian

Vasak II Mamikonian va ser lloctinent i sparapet del seu germà Vahan II Mamikonian durant la rebel·lió nacional armènia de l'any 481. Va morir en la batalla d'Akesga, a Ibèria (482) i va deixar dos fills, Manel i Vardan III Mamikonian.

## Arbre familiar

| | | | | | | Hemaik Mamikonian | Hemaik Mamikonian | Hemaik Mamikonian | Hemaik Mamikonian | | | | | Dzoyk Artsruní | Dzoyk Artsruní | Dzoyk Artsruní | Dzoyk Artsruní | | | | | | |
| Artaxes | Artaxes | Artaxes | Artaxes | Artaxes | Artaxes | Vasak II Mamikonian | Vasak II Mamikonian | Vasak II Mamikonian | Vasak II Mamikonian | Vasak II Mamikonian | Vasak II Mamikonian | Vahan II | Vahan II | Vahan II | Vahan II | Vahan II | Vahan II | Vard | Vard | Vard | Vard | Vard | Vard |
| | | | | | | | | | | | | Artavasdes | Artavasdes | Artavasdes | Artavasdes | Artavasdes | Artavasdes | | | | | | |
| | | | | | | | | | | | | Samuel | Samuel | Samuel | Samuel | Samuel | Samuel | | | | | | |

## Referències

* ↑ Dédéyan, Gérard (dir.). Histoire du peuple arménien. Tolosa de Llenguadoc: Privat, 2008, p. 194. ISBN 9782708968936.
# Tractat de Wedmore

El tractat de Wedmore o Pau de Wedmore (Peace of Wedmore) és un terme usat pels historiadors per a un esdeveniment citat pel monjo Asser en la seva Vida d'Alfred assenyalant que en l'any 878 el líder Viking Guthrum va ser batejat i va acceptar Alfred el Gran com a pare adoptiu. L'any 878 el rei Alfred el gran va vèncer un exèrcit viking comandat per Guthrum a la batalla d'Edington. Guthrum va estar d'acord amb marxar de Wessex i els historiadors suposen que va existir un "Tractat de Wedmore" (de vegades anomenat el "Tractat de Chippenham") que no es conserva.

## Bibliografia

* Simon Keynes and Michael Lapidge, Alfred the Great: Asser's Life of King Alfred and Other Contemporary Sources, (London: Penguin,1983)
* Frank Stenton, Anglo-Saxon England, 3rd edition, (Oxford: Oxford University Press, 1971), p257

## Enllaços externs

* Britannia History Peace of Wedmore
# Fi d'Andròmeda

Fi d'Andròmeda (φ Andromedae) és una estrella binària de la constel·lació Andròmeda. També és coneguda amb el nom tradicional Keun Nan Mun, que comparteix amb χ Andromedae. Aquest nom deriva de la frase en Mandarí 軍南門 jūnnánmén, que significa "el portal sud del camp".
El component primari, Fi d'Andròmeda A, és una subgegant blava-blanca del tipus B amb una magnitud aparent +4,6. L'estrella companya, Fi d'Andròmeda B, és una nana de la seqüència principal blava-blanca del tipus B de la magnitud aparent 5,6. Les dues estrelles estan separades 0,64 segons d'arc i tenen un període orbital de 371,6 anys. La claror combinada del sistema és de la magnitud +4,26. Està aproximadament a 736 anys llum de la Terra.

## Localització

La localització d'aquesta estrella a la constel·lació d'Andròmeda es pot veure en el diagrama següent.

## Referències

* ↑ Ignacio Negueruela «A representative sample of Be stars. I. Sample selection, spectral classification and rotational velocities». Astronomy and Astrophysics, 1999, pàg. 147–156. DOI: 10.1051/AAS:1999478.
* ↑ Afirmat a: Catalogue of Stellar Photometry in Johnson's 11-color system. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 2002.
* ↑ Ernst Paunzen «An empirical temperature calibration for the Δ a photometric system . I. The B-type stars» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 3, 12-2005, pàg. 941–946. DOI: 10.1051/0004-6361:20053546.
* 1 2 3 4 5 Floor van Leeuwen «Validation of the new Hipparcos reduction» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 2, 2007, pàg. 653–664. DOI: 10.1051/0004-6361:20078357.
* ↑ «Rotational Velocities of B Stars» (en anglès). Astrophysical Journal, 1, 7-2002, pàg. 359–365. DOI: 10.1086/340590.
* ↑ Ralf-Dieter Scholz «Astrophysical supplements to the ASCC-2.5: Ia. Radial velocities of ∼55000 stars and mean radial velocities of 516 Galactic open clusters and associations». Astronomische Nachrichten, 9, 11-2007, pàg. 889-896. DOI: 10.1002/ASNA.200710776.
* ↑ «High and intermediate-resolution spectroscopy of Be stars. An atlas of Hγ, He I 4471 and Mg II 4481 lines» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 3, 11-2001, pàg. 861–882. DOI: 10.1051/0004-6361:20011202.
# Hesperocyon

Hesperocyon és un gènere extint de mamífers carnívors de la família dels cànids que visqueren a Nord-amèrica des l'Eocè mitjà fins a l'Oligocè superior, fa entre 24,8 i 46,2 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils al Canadà i els Estats Units. El nom genèric Hesperocyon significa ‘gos d'Occident’.
Feia uns 80 centímetres de longitud.

## Referències

* 1 2 Entrada «Hesperocyon» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 4 febrer 2024].
* ↑ Palmer, 1904, p. 192 i 193.

## Bibliografia

* Palmer, T. S. Index Generum Mammalium: A List of the Genera and Families of Mammals (en anglès). Departament d'Agricultura dels Estats Units, 1904.
# Renny Harlin

Lauri Mauritz Harjola (Riihimäki, Finlàndia, 15 de març de 1959), conegut com a Renny Harlin, és un director, productor, guionista i actor de cinema i de televisió finlandès instal·lat a Hollywood. Ha dirigit pel·lícules com Die Hard 2 (1990), Cutthroat Island (1995), Deep Blue Sea (1999) o Exorcist: The Beginning (2004).

## Biografia

Renny Harlin és fill d'un pare metge i d'una mare infermera. Descobrí que volia dedicar-se al món del cinema amb catorze anys quan veié Charles Bronson i Don Siegel mentre graven a Hèlsinki la pel·lícula Telefon (1977). Harlin començà la seva carrera a començaments dels anys 80, realitzant anuncis per a companyies com Royal Dutch Shell. Després d'haver iniciat la seva carrera al cinema i a la televisió com a director, continuà treballant en diferents anuncis publicitaris. A les seves produccions hi sol introduir elements que facin referència al seu país natal, Finlàndia. Es casà amb l'actriu Geena Davis, a qui conegué durant la gravació de Cutthroat Island.

## Filmografia

| Any | Pel·lícula | Notes |
| 1986 | Born American | També guionista |
| 1988 | Prison | També guionista (sense acreditar) |
| 1988 | Malson a Elm Street 4 (A Nightmare on Elm Street 4: The Dream Master) | |
| 1990 | Die Hard 2 | |
| 1990 | The Adventures of Ford Fairlane | |
| 1993 | Màxim risc (Cliffhanger) | També productor |
| 1995 | Cutthroat Island | També productor |
| 1996 | Memòria letal (The Long Kiss Goodnight) | També productor |
| 1999 | Deep Blue Sea | |
| 2001 | Driven | |
| 2004 | Mindhunters | També productor executiu |
| 2004 | Exorcist: The Beginning | |
| 2006 | El pacte (The Covenant) | |
| 2007 | Cleaner | |
| 2009 | 12 Rounds | |
| 2011 | 5 dies de guerra | També productor |
| 2011 | Mannerheim | |
| 2014 | Hèrcules: L'origen de la llegenda | També guionista |
| 2024 | The Bricklayer | |

## Referències

* ↑ Grobar, Matt. «Screen Media Acquires Renny Harlin’s Action Pic ‘The Bricklayer’ Starring Aaron Eckhart & Nina Dobrev – First Look» (en anglès americà), 23-05-2022. [Consulta: 2 juny 2024].

## Enllaços externs

* Renny Harlin - Lloc web oficial
# Via romana Sant Pere Desvim

La Via romana Sant Pere Desvim, situada a Sant Pere del Vim (terme municipal de Veciana), és un dels pocs fragments de via romana de la comarca de l'Anoia que es conserven.
Situat a la carretera entre Jorba i Calaf, és un petit tram empedrat de via la romana del segle ii aC - V que portava al Municipium Sigarrensis des de la zona de l'Espel, on es localitza una vila romana situada a prop de la via romana que duia a Keresus (actual Santa Coloma de Queralt). Aquest tram es una ramificació que duia a Ascerris (Calaf) i s'han trobat indicis que transcorria just per davant de l'església de Sant Pere del Vim fins a la carretera d'Igualada a Tremp.
El tram que es conserva, de 60 metres de llargada, està format per lloses delimitades als laterals amb pedres verticals, per on transcorria l'aigua, i aprofita sortints de roca natural. La calçada central fa 4,25 metres d'amplada i el canal de desguàs uns 25 cm d'amplada, i s'hi han identificat empremtes de les roderes de carro.
L'església de Sant Pere Desvim té una planta poc freqüent i possiblement està edificada sobre una construcció anterior. La via transcorria fins als Prats de Rei i d'allí cap a l'actual Calaf.
El fragment de via, indentificat pels membres del Centre de Recerques arqueològiques Sigarra dels Prats de Rei, està inventariat com a jaciment arqueològic per la Generalitat de Catalunya i protegit pel Pla d'Ordenació Urbanística Municipal de Veciana (2007).
L'any 2010 s'hi van fer treballs de recuperació.

## Referències

* 1 2 3 «Via Romana de Sant Pere desvim / Punts d'Interès / Alta Anoia». Arxivat de l'original el 2021-02-07. [Consulta: 2 febrer 2021].
* 1 2 «Via romana de Sant Pere des Vim | Mapes de Patrimoni Cultural». [Consulta: 2 febrer 2021].
* ↑ «Sant-puvim - AnoiaDiari» (en catalan). [Consulta: 3 febrer 2021].

## Vegeu també

* Llista de vies romanes
# Zuhayr as-Saqlabí

Abu-l-Qàssim Zuhayr as-Saqlabí, també conegut pel seu làqab Amid-ad-Dawla, fou emir d'al-Mariyya (1028-1038). Era un mawla d'Almansor.
En perdre el poder els amírides (1009) un bon nombre de caps saqlabís (eslaus o esclavons) van abandonar Qúrtuba per crear-se un domini independent; un d'aquestos fou Khayran, el qual va governar al-Mariyya (1014-1028) nomenant com lloctinent a Múrsiya el seu company Zuhayr as-Siqlabí; el juliol de 1028 va morir Khayran deixant com a successor el seu company Zuhayr, governador de Múrcia, que va agafar el poder vencent l'oposició d'un altre oficial eslau de nom Musallam a Oriola. El nou emir va cedir Xativa al rei Abd al-Aziz ibn Abi Amir de València i va governar a la resta que incloïa a més d'Almeria, Oriola i Múrcia, les comarques d'Alzira, Llorca, Alacant, Albacete, Chinchilla de Monte-Aragón, Baeza i Jaén; a més va controlar Còrdova quinze mesos (1034-1035) però a Múrcia es van rebel·lar els tahírides de Múrcia, i a Llorca el Banu Labbun eren quasi independents. Va construir a Almeria la darrera extensió de la gran mesquita.
Va estar aliat a l'emir zírida Habús ibn Maksan de Granada (1019-1038). El 1035 els abbadites de Sevilla van començar a suposar un seriós perill quan van proclamar al fals Hisham com califa a Sevilla, al qual Zuhayr i Muhammad ibn Abd Allah al-Birzali senyor de Carmona van refusar reconèixer. Al-Barzali era el cap dels amazics zenetes, oposats tradicionalment als zírides que eren sanhadges, el que va trencar l'aliança entre Zuhayr i Habus. A la mort d'aquest el juny del 1038, el va succeir el seu fill Badis ibn Habús i Zuhayr va marxar per atacar Granada i va acampar a un lloc anomenat Alpuente (al-Funt). A la rodalia fou emboscat per Badis ibn Habús que el va derrotar en una batalla d'una hora. Zuhayr devia morir en la batalla però el seu cos no fou trobat. Abd al-Aziz ibn Abi Amir de València va annexionar Almeria al cap d'un mes.

## Bibliografia

* Enciclopèdia de l'Islam, XI, 604
# Tàpsac

Tàpsac (en grec antic Θάψακος, en llatí Thapsacus) era una ciutat important de la riba dreta de l'Eufrates, que l'Antic Testament anomena Tifsah, on diu que era el límit oriental del regne de Salomó. Plini el Vell situa la ciutat dins els límits de la província romana de Síria i Claudi Ptolemeu a l'Aràbia Deserta. Era punt de passatge del riu Eufrates, un dels més importants, i el seu nom vol dir "creuar per damunt" en llengua semita antiga.
Per Tàpsac va creuar Cir el Jove, segons Xenofont, que la descriu com una ciutat gran i rica. També hi va passar Conó, segons Diodor de Sicília i més tard Darios III de Pèrsia quan anava a trobar-se amb l'exèrcit macedoni d'Alexandre el Gran a Cilícia i després un altre cop en la retirada que va seguir a la desfeta d'Ipsos. També Alexandre va travessar el riu per la ciutat en persecució de Darios III. Sota els grecs es va dir Amfípolis segons Plini, i Seleucos Turmeda segons Esteve de Bizanci.
Estrabó, que menciona la ciutat amb freqüència, diu, sota l'autoritat d'Eratòstenes,que es trobava a uns 4.800 estadis de Babilònia i a uns 2.000 de Commagena. La ciutat no ha pogut ésser localitzada, però se suposa que era propera a l'actual Deir.

## Referències

* ↑ Alberich i Mariné, Joan; Cuartero i Iborra, Francesc J (eds.). Diccionari Grec-Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana; Institut Cambó, 2015, p. 885. ISBN 9788441224223.
* ↑ Primer llibre dels Reis, 5:4
* ↑ Plini el Vell. Naturalis Historia, V, 87
* ↑ Xenofont. Anàbasi, I, 4, 11
* ↑ Diodor de Sicília. Biblioteca històrica, XIV, 81, 4
* ↑ Flavi Arrià. Anàbasi d'Alexandre el Gran, II, 13, 1; III, 6, 4
* ↑ Esteve de Bizanci Ethnica (Ἐθνικά), sub voce
* ↑ Estrabó. Geografia, II, 77-78; XVI, 746
* ↑ Smith, William (ed.). «Thapsacus». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 24 gener 2022].
# Fi de l'Ossa Major

Fi de l'Ossa Major (φ Ursae Majoris) és un estel a la constel·lació de l'Ossa Major de magnitud aparent +4,56. S'hi troba a 510 anys llum del sistema solar.
Fi Ursae Majoris és un estel binari proper les components del qual són subgegants blanques de tipus espectral A3IV. Adoptant una temperatura efectiva de 9.800 K —conseqüent amb el seu tipus espectral—, hom pot calcular la lluminositat i radi de cada component. Així, l'estel principal és 182 vegades més lluminós que el Sol i té un radi de 4,7 radis solars. L'estel secundari té el 90% de la lluminositat de la seva companya i un radi 4,5 vegades més gran que el del Sol. Els períodes de rotació —calculats a partir de la velocitat de rotació mesurada, 29 km/s— són inferiors a 8 dies. Mostren cert empobriment en metalls —entenent com a tals aquells elements més pesats que l'heli— respecte al Sol, amb una abundància relativa de ferro entorn del 40% del valor solar. El sistema té una edat propera als 220 milions d'anys.
El període orbital d'aquesta binària és de 105,4 anys. La separació mitjana entre ambdós estels és de 54 ua —encara que també s'ha suggerit que pogués ser inferior, d'~ 40 ua—, si bé la notable excentricitat orbital fa que aquesta varie entre 30 i 79 ua. L'últim periastre va tenir lloc en 1987. El pla orbital s'hi troba inclinat 25º respecte al pla del cel.

## Referències

* ↑ «MK classification for visual binary components» (en anglès). Astronomical Journal, 4-1976, pàg. 245–249. DOI: 10.1086/111879.
* ↑ Ulrich Bastian «catàleg Tycho-2». Astronomy and Astrophysics, 3-2000, pàg. L27-L30.
* ↑ «Rotational velocities of A-type stars. IV. Evolution of rotational velocities» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 1-2012. DOI: 10.1051/0004-6361/201117691.
* 1 2 3 4 5 Floor van Leeuwen «Validation of the new Hipparcos reduction» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 2, 2007, pàg. 653–664. DOI: 10.1051/0004-6361:20078357.
* ↑ «Rotational velocities of A-type stars in the northern hemisphere. II. Measurement of v sin i» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 3, 10-2002, pàg. 897-911. DOI: 10.1051/0004-6361:20020943.
* ↑ «Pulkovo Compilation of Radial Velocities for 35 495 Hipparcos stars in a common system» (en anglès). Astronomy Letters, 11, 11-2006, pàg. 759–771. DOI: 10.1134/S1063773706110065.
* 1 2 «The atmospheric parameters and spectral interpolator for the MILES stars» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 7-2011, pàg. 165–165. DOI: 10.1051/0004-6361/201116769.
* ↑ «CCDM J09521+5404AB -- Double or multiple star» (en anglès). SIMBAD (Centre de Dades astronòmiques d'Estrasburg). [Consulta: 24 desembre 2020].
* 1 2 «Phi Ursae Majoris» (en anglès). Stars. Jim Kaler. [Consulta: 24 desembre 2020].
# Cervaro

Cervaro és un comune (municipi) de la província de Frosinone, a la regió italiana del Laci, situat a la vall del riu Liri, a uns 130 km al sud-est de Roma i a uns 50 km al sud-oest de Frosinone.
Cervaro limita amb els municipis de Cassino, San Vittore del Lazio, Sant'Elia Fiumerapido, Vallerotonda i Viticuso.
A 1 de gener de 2019 tenia 8.064 habitants.

## Història

La població es va originar a partir d'un castell construït aquí als inicis de l'edat mitjana per l'abat Petronax de Monte Cassino.
Cervaro va ser destruït a la batalla de Montecassino durant la Segona Guerra Mundial.

## Referències

* ↑ ISTAT - Resident population on 1st January

## Enllaços externs

* web oficial (italià)