OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joan de Kanizsa

Joan de Kanizsa (1350 - † 30 de maig de 1418) fou arquebisbe d'Esztergom del 1387 al 1418. Fou un poderós aristòcrata hongarès de l'època del rei Segimon I del Sacre Imperi Romanogermànic.

## Biografia

Va néixer al si d'una família aristòcrata hongaresa a la província de Zala. El seu apre, Joan de Kanizsa, ispan de les províncies de Zala i de Vas, i la seva mare era filla de Nicolau Gilétfi de Pozsega. El jove noble que posteriorment fou arquebisbe tingué també tres germans influents: Nicolau, Llorenç i Esteve. L'oncle de Joan era Esteve de Kanizsa, bisbe de Zagreb. El 1367 Joan va servir com a canonge de la princesa Maria I d'Hongria, filla del rei Lluís I d'Hongria. El 1374 fou nomenat gran prepòsit d'Estrigònia i després prepòsit d'Eger i fins al 1378 fou estudiant a la Universitat de Pàdua. El 1377 es convertí en rector de la universitat i el 1384 fou nomenat bisbe d'Eger i des del 1387 canceller reial.
El 1387 succeí Demetri d'Esztergom com a arquebisbe d'Esztergom, portant així el títol jeràrquic més alt de l'Església Catòlica del Regne d'Hongria. El papa Bonifaci IX el nomenà cardenal i enviat a la Santa Seu pels seus serveis als reis Segimon d'Hongria i la seva dona Maria. El 1390 convocà un conclave a Estrigònia, el 1391 restablí al castell la capella de Sant Esteve i fundà un consell canonge santificat en honor de Sant Esteve protomàrtir.
El 1396 prengué part en la batalla de Nicòpolis en què el rei Segimon juntament amb els exèrcits del duc Joan I de Borgonya intentà expulsar els turcs otomans d'Europa, però acabà en una tràgica derrota per a les forces cristianes. La derrota significà una gran pèrdua de prestigi per al rei hongarès, la qual cosa va contribuir posteriorment que una facció de l'alta noblesa intentés remoure Segimon del tron.
Joan de Kanizsa fou un dels guies espirituals i intel·lectuals de la Lliga de Nobles que es va formar a l'inici del regnat de Segimon i l'intentà mantenir sota el seu control, així el 28 d'abril del 1401 l'arquebisbe en el seu paper de canceller feu arrestar el rei a Buda i es posà al cap del consell provisional que dirigís el regne. El 29 d'octubre d'aquell mateix any, assistit pel comte Armand II de Celje i per Nicolau Garai el Jove, el rei recuperà la seva llibertat i el tron, però s'apiadà de Joan de Kanizsa. Malgrat això, l'arquebisbe coronà el jove rei Ladislau I de Nàpols el 5 d'agost de 1403 a Zara, el fill del rei Carles II d'Hongria, assassinat el 1386. Després que Ladislau abandonés el regne i la seva coronació fos desconeguda, Joan de Kanizsa i el seu germà Nicolau novament tornaren a ser perdonats per Segimon, mantenint llurs drets i propietats. Nicolau es retirà de la vida pública, però el cardenal Joan es convertí novament en conseller del rei Segimon.
El 1414 en absència del regne de Segimon, Joan de Kanizsa es convertí en vicari reial juntament amb Nicolau Garai el Jove, unint-se el 1417 al seu rei al Concili de Constança.

## Referències

* ↑ «Kanizsai». [Consulta: 16 desembre 2020].
# Jofré II Martell

Jofré II Martell fou fill i successor de Folc III Nerra al Comtat d'Anjou el 1040.
Jofré II Martell es va apoderar el 1032 del comtat de Vendôme expulsant el comte Folc l'Ocell.
Al mateix any es va apoderar també de la Santonya que pertanyia a Guillem de Poitou a qui va fer presoner el 1033 a la batalla de Moncontour i el va obligar a la cessió contra la llibertat. També es va apoderar el mateix any de terres al Maine. Durant aquest període, vers el 1035, va fundar l'Abadia de la Trinitat de Vendôme.
El 15 de desembre del 1038 va morir el comte de Poitou Guillem el gros, i Jofré que estava casat amb la vídua del seu pare (Guillem V el gran) Agnès de Borgonya, va ajudar-la a reclamar la successió pel fill Guillem Aigret, que havia tingut amb Guillem el gran. Eudes, duc de Gascunya, es va imposar inicialment però el 1039 Jofré va aconseguir derrotar Eudes, i va fer reconèixer arreu a Guillem Aigret; Eudes va morir assetjant Mauzé i Martell va quedar l'amo de facto del Poitou a través de la seva dona i regent Agnès de Borgonya.
El 1040 va succeir al pare al comtat d'Anjou. El rei li va reconèixer la Turena (Tours) però tot i així va continuar combatent els comtes de Blois als quals va derrotar a Bouy el 1044 fent presoner a Tibau III que va haver de renunciar a la Turena.
Després Jofré va iniciar els passos per conquerir el Maine: primer va lluitar contra el bisbe Gervais de Chateau du Loir (i de la casa dels Belleme) al qual el 1047 va fer presoner; després va conquerir Chateau du Loir el 1048; la presó de Gervais li va costar l'excomunió el 1049. El 1051 va ocupar Le Mans.
També va conquerir temporalment Belleme i Alençon a la Normandia. El 1051 el rei de França que era hostil al comte d'Anjou, veient el creixent poder de Normandia es va aliar a Jofré però ambdós foren derrotats pel normand a Varaville, i Alençon, Belleme i d'altres castells foren reconquerits.
El 1057 Jofré es va apoderar del comtat de Nantes.
El 1060 va morir el comte Jofré Martell i el va succeir el seu nebot Jofré III el barbut (fill de Jofré II Ferreol comte del Gatinais i d'Ermengarda d'Anjou, germana de Jofré Martell).
# Jon Riley

Jon Riley (en irlandés: Seán Pádraic Ó Raghallaigh), conegut també com a John O'Riley (Clidfen, Irlanda, 1805 - Veracruz, 1850) va ser un militar d'origen irlandès que es va unir a les forces armades mexicanes i que va lluitar defensant Mèxic durant la Guerra d'Intervenció Nord-Americana.
Riley, oriünd d'Irlanda, va emigrar als Estats Units, on es va integrar a l'exèrcit aconseguint el grau de tinent. Sota el comandament de la companyia K del Cinquè Regiment d'Infanteria dels Estats Units, va desertar abans del començament de la Intervenció Nord-americana a Mèxic, probablement per les polítiques restrictives amb els catòlics, i es va integrar a les forces armades de Mèxic. Riley i un altre irlandès, Patrick Dalton, van formar el Batalló de Sant Patrici, sota el comandament del primer. S'hi van integrar 800 soldats, la majoria emigrants irlandesos. Van lluitar en la batalla de Monterrey, en la batalla de Cerro Gordo i foren capturats en la batalla de Churubusco (en defensa de la ciutat de Mèxic). Atès que havia desertat de l'exèrcit nord-americà abans del començament de la guerra, no va ser executat en la cort marcial, tan bon punt els nord-americans van prendre la capital. El consell de guerra el va condemnar a treballs forçats, i a ser marcat amb la "D" de desertor.
Robert Ryal Miller, autor del llibre "Shamrock and Sword" va descobrir el certificat de defunció de Riley, que diu:
   A la H. [Heroica] ciutat de Veracruz, el 31 d'agost de 1850, jo, Dom José Ignacio Jiménez, cura de la parròquia de l'Assumpció de la Nostra Senyora, enterro Juan Reley, de 45 anys, natural d'Irlanda, solter, parents desconeguts, murió de resultas de embriaguez, sin sacramentos, y lo firmé. [rúbrica]
Riley va néixer a Clidfen, Connemara, al comtat de Galway. En honor seu, i dels membres del Batalló de Sant Patrici, la bandera de Mèxic oneja al centre de la ciutat de Clifden.

## Referències

* ↑ «Celebrate San Patricio's Day With The Chieftains» (en anglès). irish examiner usa, 16-03-2010. [Consulta: 2 agost 2013].
# Josep Caro i Sureda

Josep Caro i Sureda (Palma, Mallorca, 4 de juliol de 1764 - 1813) fou un mariner i militar mallorquí, segon fill de Pere Caro Fontes, marquès de la Romana, i de Margarida Sureda i Togores. Fou cavaller de l'Orde de Sant Joan de Jerusalem. Germà de Pere Caro Sureda, marquès de la Romana.
El 1775 va ingressar en la marina espanyola, amb la que va participar en el Setge de Gibraltar (1779-1783) i en el bombardeig d'Alger de 1783. També fou fet presoner pels anglesos a l'illa de Trinitat el 1796.
Ascendit a mariscal de camp, durant la guerra del Francès dirigí la defensa de la ciutat de l'avanç de Jeannot de Moncey, fou nomenat capità general interí dels Regnes de València i Múrcia (1809) i va organitzar la resistència al Pla de Quart contra l'exèrcit invasor. També fou cabdal per tal que la Junta de València mantingués una actitud independent de la Junta Central de Madrid, però fou acusat d'usar la comissió militar de policia, creada per ell per tal de perseguir als afrancesats, per a atacar als seus enemics personals. El 1810 aprofità un atac dels francesos per a dissoldre la Junta de València. El 14 de febrer de 1810 fou elegit diputat a les Corts de Cadis pel procediment per a les províncies lliures dels francesos, però l'elecció fou anul·lada per les Corts Espanyoles perquè no era natural de la circumscripció, i fou substituït per Pere Aparici i Ortiz. Fou substituït per Bassecourt com a capità general, i poc després la seva influència política va decaure definitivament quan l'expedició d'ajut a Tortosa que comandava fou derrotada pels francesos al Ulldecona. La Regència de Cadis el va deposar i va fugir a Mallorca, on va morir uns anys després.

## Referències

* ↑ Genealogia de la família Caro Arxivat 2012-02-03 a Wayback Machine., marquesos de la Romana
* ↑ Muñoz i Maldonado, Josep. Historia política y militar de la Guerra de la Independencia de España contra Napoleón Bonaparte desde 1808 á 1814. José Palacios, 1833, p. 255.
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats

## Enllaços externs

* «Josep Caro i Sureda». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Diputats valencians a Cadis Arxivat 2013-07-13 a Wayback Machine.
# Josep Grases Saguí

Josep Grases Saguí (Reus, 1787 - València, 9 d'octubre de 1854) va ser un militar i polític català.

## Biografia

Era fill del militar reusenc Manuel Grases i Sabater i de la barcelonina Ramona Saguí i Terradellas, filla del comerciant Josep Francesc Saguí i Minguella i de Margarida Terradellas. Com el seu pare, seguí la carrera militar, ingressant com a cadet el 1799 a l'Acadèmia d'Artilleria de Segòvia, on el 1804 ja era sotstinent. Participà en la Guerra del Francès, on a finals de 1810 va obtenir la graduació de capità.
Quan va esclatar la revolució de 1820 es trobava a Cadis a les ordres del coronel Quiroga, que el va nomenar ajudant d'Estat Major. Va ascendir a coronel d'infanteria i va participar activament en l'aixecament de Riego. El 1820 i el 1821 formava part de l'Estat Major del Ministre de Guerra. El gener de 1821 va ser enviat a França a realitzar una Comissió del govern, i a Lieja per tal de comprar 20.000 fusells. Al llarg del Trienni Liberal va ocupar diversos càrrecs militars de responsabilitat, i al juny de 1823 va ser nomenat ajudant general de l'Estat Major de l'exèrcit de reserva, situat a la ciutat de San Fernando.
Diputat a Corts a la segona legislatura del Trienni liberal (1822-1823), s'arrenglerà amb els moderats i participà en les comissions del tribunal de Corts, en la de Belles Arts i en la de Guerra. Participà també en les discussions sobre l'ordenança de l'exèrcit i de la Milícia Nacional, i de pressupostos. Seguí les Corts fins a Cadis i allà dirigí, com a tinent coronel, la defensa del Trocadero, que va finalitzar amb la derrota de l'exèrcit liberal. Va ser condemnat a mort pels absolutistes, perquè va ser un dels diputats que va votar a favor de considerar Ferran VII amb «bogeria momentània». Va aconseguir exiliar-se a França i el 1830 va participar en l'intent d'invasió liberal de la península. Retornat a Espanya amb la mort de Ferran VII, va obtenir el grau de Brigadier el 1835 i ocupà diversos càrrecs de responsabilitat: cap militar de Lleida el 1834 i comandant general de Castelló el 1837-1838.
Era un constitucional decidit i valent, poc parlador en públic però bon tertulià, i bon dibuixant.

## Referències

* 1 2 «José Grasses Sagui». Db-e. Real Academia de la Historia.
* ↑ Rovira i Gómez, 1993, p. 118.
* ↑ Borreguero García, Epifanio. «Catálogo del fondo de pensiones por viudedad o de toca de orfandad pertenenciente a la primera sección del Archivo General Militar de Segovia (primera parte)».
* 1 2 Arnabat, Ramon. Verds i Blancs:el trienni liberal a Reus i al baix camp (1820-1823). Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 2002, p. 76. ISBN 8493232416.
* ↑ «GRASES, JOSE». Congreso de los Diputados.
* ↑ Condiciones y semblanzas de los Sres. Diputados a Cortes para los años de 1822 y 1823. Madrid: Imprenta del Zurriago, 1822, p. 25.

## Bibliografia

* Rovira i Gómez, Salvador-J. «Els reusencs Josep i Francesc Grases i Gralla i els seus descendents setcentistes». Quaderns d’història tarraconense, 12, 1993, pàg. 103-122.
# Josep de Nicolau i de Tobar

Josep de Nicolau i de Tobar (Reus, 1838 - València, 1883) va ser un militar català de la família reusenca ennoblida dels Nicolau.
Fill de Francesc de Nicolau i de Bofarull, va dedicar-se a la carrera militar que va iniciar el 1855 a l'Escola Militar, i des d'allà, després de quatre anys d'estudis, va ser destinat a la Capitania General d'Andalusia, al regiment d'Infanteria d'Àfrica. Va estar de guarnició a Ceuta fins al desembre de 1859. Durant el 1860 va participar en diverses accions militars de la Guerra d'Àfrica, com ara la batalla de Castillejos, Campamentos, riu Azmir, cap Negre, Batalla de Tetuan, de Wad-Ras, i altres. Per la seva actuació va ser guardonat amb la Creu de Sant Ferran de primer ordre. Quan es va dissoldre l'exèrcit d'Àfrica va passar al Cos d'Ocupació de Tetuan, i pel juliol de 1860 va tornar a la península. El mes de novembre va ser destinat a l'estranger en comissió de serveis per a estudiar "los adelantos y aplicaciones de la fotografía". Pel juliol de 1861 va tornar i es va incorporar a la Capitania General de Castella la Nova. D'allí va ser destinat al País Valencià, on hi va estar fins al 1869, quan va passar a l'exèrcit d'operacions a l'illa de Cuba, on va prendre part en diverses accions militars que li van valdre l'ascens a coronel. El 1871 va ser destinat a la Capitania general de Cuba, on va jurar la Constitució i va prestar obediència al rei Amadeu. Va rebre la comanda de l'Orde d'Isabel la Catòlica en recompensa de les accions a l'illa l'any anterior. El 1872 va tornar a la península, i el 1873 era cap de l'estat major de l'exèrcit d'Andalusia. El 1876 va ser destinat a la Capitania general de Canàries i el 1877 va ser nomenat cap de l'exèrcit de Puerto Rico. Per malaltia va tornar a Reus el 1880, però el 1881 tornà a embarcar cap a Puerto Rico, d'on pel gener de 1883 va tornar a València amb una excedència ja definitiva per malaltia. Va morir en aquella ciutat el 3 d'octubre de 1883 sense haver tingut descendència.

## Referències

* ↑ Rovira i Gómez, Salvador-J. Els nobles del Baix Camp (segle xix). Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 2008, p. 202-203. ISBN 9788493410889.
# Juan Benito Blanco

Juan Benito Blanco Farías (Montevideo, 30 d'abril de 1789 - ibídem, 10 de maig de 1843) fou un polític uruguaià de l'època de les lluites per la independència.

## Biografia

Participà com a soldat durant la reconquesta de Buenos Aires (1806) i en la defensa de Montevideo contra els anglesos (febrer de 1807), on va ser ferit. Es va unir posteriorment al moviment autonomista de 1811 i va participar en la batalla del Cerrito el 1812.
Entre 1814 i 1820 va integrar el Cabildo de Montevideo com a regidor, primer al servei de les Províncies Unides del Riu de la Plata, després del govern de José Gervasio Artigas i, més endavant, durant l'ocupació portuguesa de la Província Oriental. Va integrar després el grup dels Cavallers Orientals que va treballar contra la dominació portuguesa i a favor de la incorporació a l'Argentina el 1822 i 1823. A l'inici de la Croada Llibertadora de 1825 va ser empresonat per després ser expatriat a Buenos Aires.
Integrant de la Sala de Representants, primer parlament que va tenir l'Uruguai, entre 1826 i 1827, va formar part el 1828 de l'Assemblea General Constituent i Legislativa de l'Estat que elaboraria la primera Constitució del llavors Estat Oriental de l'Uruguai, jurada el juliol de 1830.
Diputat pel departament de Montevideo entre 1830 i 1833, va ser Cap polític i de Policia de Montevideo entre 1835 i 1837. Alhora, el 1836, el president Manuel Oribe, de qui era partidari, ho va nomenar ministre del Govern. Quan Oribe va ser expulsat del poder per un aixecament dirigit per Fructuoso Rivera, amb el suport de la flota francesa de l'almirall Leblanc, Juan Benito Blanco va acompanyar al president deposat al seu exili a Buenos Aires.
Tornà a Montevideo i morí el 1843, ja començada la Guerra Gran.

## Referències

* ↑ (castellà) El Uruguay pastoril y caudillesco en la primera mitad del siglo XIX Arxivat 2009-03-01 a Wayback Machine.
* 1 2 (castellà) La Constitución Uruguaya de 1830
# Dorímac

Dorimac (grec antic: Δορίμαχος, llatí: Dorimachus), fill de Nicòstrat, fou un militar etoli nascut a Tricònion.
L'any 221 aC va ser enviat a Figàlia, a la frontera amb Messènia, ciutat amb què la Lliga Etòlia tenia un pacte de simpoliteia ('ciutadania conjunta'), aparentment per ajudar a la defensa de la ciutat, però en realitat per vetllar els afers del Peloponnès i mirar de fomentar una guerra en què la Lliga Etòlia tenia interès. Amb un cos de lliberts va assolar Messènia, per molt que la Lliga estava aliada a aquest país. Totes les queixes les va rebre al principi amb negligència, després les va ignorar i finalment van ser contestades amb insults. La guerra finalment va esclatar sense decret de l'assemblea etòlia o del consell selecte, i es va dirigir no sols contra Messènia sinó també contra l'Epir, la Lliga Aquea, Acarnània i el Regne de Macedònia.
El 220 aC Dorímac i el líder etoli Escopes van envair el Peloponnès i van derrotar Arat de Sició a Càfies. Dorímac va participar en les operacions per capturar Cineta, a Arcàdia, en les quals els etolis van rebre l'ajut de l'il·liri Escerdílides, i la ciutat va ser ocupada i incendiada. Va prendre part també a l'atac frustrat contra Clítor i també va ser un dels caps de l'expedició fracassada contra Egira l'any 219 aC. A la tardor del 219 aC va ser nomenat estrateg de la Lliga i va assolar l'Epir destruint el temple de Dodona.
El 218 aC va envair Tessàlia per distreure a Filip V de Macedònia del seu setge sobre Pale, a Cefal·lènia, setge que finalment va haver d'aixecar per la traïció de Leonci, però llavors el rei macedoni va aprofitar l'absència de Dorímac per fer una incursió al cor d'Etòlia avançant cap a Termos, la capital, i saquejar-la.
Dorímac apareix altra vegada l'any 211 aC com un dels caps etolis que va signar un tractat d'aliança amb Roma davant de Marc Valeri Leví, dirigit contra Macedònia. El 210 aC va defensar sense èxit la ciutat tessàlia d'Equinos, atacada per Filip. El 204 aC va ser ser nomenat juntament amb Escopes com a legislador especial per establir noves lleis per fer front a la mala situació de la Lliga especialment degut als forts deutes contrets.
El 196 aC va ser enviat a Egipte per negociar un tractat de pau i amistat amb Ptolemeu V Epífanes probablement buscant la mediació del rei egipci amb Antíoc III el Gran del qual la lliga Etòlia volia l'aliança contra els romans. De Dorímac en parlen Polibi i Titus Livi.

## Referències

* ↑ Dorimachus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1067
# Plăvaie

Plăvaie (pronunciat en romanès: [ˈPlavaj]) és una varietat de raïm blanc de Moldàvia. Aquesta varietat va ser popular al segle xix i a principis del segle xx, però ara poques vegades es conrea.

## Vegeu també

* Vi de Moldàvia

## Referències

* ↑ «Plavay VITIS info». Arxivat de l'original el 2012-04-30. [Consulta: 28 juny 2021].
# Mel Sheppard

Melvin Whinfield Sheppard , conegut com a Mel Sheppard, (Almonesson Lake, Estats Units 1883 - Nova York 1942) fou un atleta estatunidenc, especialista en curses de mitjana distància i guanyador de cinc medalles olímpiques.
Va néixer el 5 de setembre de 1883 a la ciutat d'Almonesson Lake, població situada a l'estat de Nova Jersey. Va morir el 4 de gener de 1942 a la seva residència de Queens, barri situat a la ciutat de Nova York.
Especialista en curses de mitjana distància, va participar en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1908 celebrats a Londres (Regne Unit), on va aconseguir guanyar la medalla d'or en les tres proves en les quals va participar: els 800 metres, on va establir un nou rècord del món amb un temps d'1:52.8 segons; els 1.500 metres, on va establir un nou rècord olímpic amb un temps de 4:03.4 segons; i els 1.600 metres relleus.
En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1912 celebrats a Estocolm (Suècia) va aconseguir guanyar la medalla d'or en els relleus 4x400 metres, establint l'equip nord-americà un nou rècord del món amb un temps de 3:16.6 segons; i la medalla de plata en els 800 metres. Així mateix participà en els 400 metres, on fou eliminat en semifinals; i els 1500 metres, on tot hi arribar a la final no va finalitzar la cursa.
# Bea Lema

Beatriz Lema Rivera (La Corunya, 1985), coneguda com a Bea Lema, és una historietista i il·lustradora gallega, guanyadora del Premi Nacional del Còmic de 2024. Les seves obres han estat publicades tant en gallec com espanyol i francès.

## Trajectòria

El 2017 va publicar el seu primer còmic, O Corpo de Cristo, el qual va ser nominat i posteriorment nomenat vencedor del XII Premi de Còmic Castelao de la Diputació de la Corunya, convertint-se en la primera dona a rebre aquest premi. Gràcies a una beca va refer la seva obra a la Maison des auteurs d'Angulema, i posteriorment va ser publicada a França sota el títol de Des maux à dire.
La seva primera obra, publicada posteriorment en castellà com El Cuerpo de Cristo i publicada aquesta vegada per l'editorial Astiberri, va ser mereixedora del Premi Nacional del Còmic de 2024, que li va ser atorgat el 16 de setembre d'aquell mateix any. L'obra aborda el tema de la salut mental, i se centra en una relació dura entre una filla i una mare a la qual la primera ha de començar a cuidar des de molt jove, en el context d'una Espanya patriarcal, pobra i catòlica. Actualment (2024) es troba en desenvolupament un curtmetratge d'animació basat en l'obra.
Bea ha treballat també com a il·lustradora per a multitud de revistes, cartells i llibres infantils.

## Referències

* ↑ «Bea Lema, Premio Nacional de Cómic por 'El cuerpo de Cristo', "una obra innovadora y arriesgada sin renunciar al uso del humor"», 16-09-2024. [Consulta: 17 setembre 2024].
* ↑ «La ilustradora Bea Lema, Premio Nacional del Cómic 2024», 16-09-2024. [Consulta: 17 setembre 2024].
* ↑ «La ilustradora gallega Bea Lema, Premio Nacional del Cómic 2024 con «El cuerpo de Cristo», «una obra innovadora, arriesgada en lo formal»», 16-09-2024. [Consulta: 16 setembre 2024].
* ↑ «Bea Lema gana el Nacional de Cómic 2024 con una obra sobre la España patriarcal, pobre y católica», 16-09-2024. [Consulta: 17 setembre 2024].
* ↑ «La ilustradora Bea Lema, Premio Nacional del Cómic 2024 por 'El Cuerpo de Cristo'», 16-09-2024. [Consulta: 17 setembre 2024].
* ↑ «La ilustradora Bea Lema gana el premio Nacional de Cómic por una obra autobiográfica sobre la salud mental», 16-09-2024. [Consulta: 17 setembre 2024].