OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Linheraptor

Linheraptor és un gènere de dinosaure dromaeosàurid que vivia en el que és ara la Xina al Cretaci superior. Va ser anomenat per Xu Xing i altres el 2010, i conté l'espècie Linheraptor Exquisitus. Aquest dinosaure similar a les aus feia menys de dos metres de llargada i va ser trobat a Mongòlia Interior. Se'l coneix per un únic esquelet, principalment complet.

## Descripció

Linheraptor era un dinosaure teròpode amb aspecte similar a les aus. Era un dromaeosàurid que feia 1,8 m de llargada, i pesava aproximadament 25kg. Amb aquella mida Linheraptor hauria estat un predador ràpid i àgil, potser caçava ceratops petits. Com tots els dromaeosàurids, tenia un crani allargat, un coll curvilini, una urpa allargada en forma de falç cada peu, i una cua llarga; Linheraptor era bípede i carnívor. Les urpes de dits grans es poden haver utilitzat per capturar la presa.

## Descoberta

Els investigadors anunciaren la descoberta del gènere després que un esquelet fossilitzat gairebé complet va ser trobat el 2008 per Jonah Choiniere i Michael D. Pittman a Mongòlia Interior; una publicació més detailed és pròxima. L'espècimen es recobrava de les roques a Bayan Mandahu. La formació rocosa és la Formació De Wulansuhai, equivalent a la Formació De Djadokhta de datació de Mongòlia del Campanià; la Formació Djadokhta ha produït els gèneres relacionats Tsaagan i Velociraptor. L'espècimen d'holotip de Linheraptor, articulat i estès, és un de pocs esquelets gairebé complets de dinosaures dromaeosàurids a escala mundial. El nom del gènere es refereix al districte Linhe, el districte de Mongòlia Interior on es descobrí l'espècimen, mentre el nom específic, exquisitus, es refereix a l'holotip ben conservat (V d'Ivpp 16923).

## Taxonomia

Entre els seus tàxons germans Linheraptor es creu que està més a prop del Tsaagan mangas. Linheraptor i Tsaagan eren els intermedis entre els dromaeosaurids basals i els derivats. Els dos comparteixen molts detalls del crani, junt a una gran finestra maxil·lar - una obertura al maxil·lar superior - i manquen de diversos trets d'altres dromaeosàurids derivats com ara Velociraptor.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «A new dromaeosaurid (Dinosauria: Theropoda) from the Upper Cretaceous Wulansuhai Formation of Inner Mongolia, China». Zootaxa, 2403, 19-03-2010, pàg. 1–9 [Consulta: 19 març 2010].
* ↑ Richard Alleyne «'Beautiful' fossil of Jurassic Park dinosaur found». The Daily Telegraph, 19-03-2010 [Consulta: 21 març 2010]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2012-11-13. [Consulta: 12 octubre 2010].
* 1 2 «Linheraptor Exquisitus - New Raptor Species Discovered in Mongolia». Science Blogging. [Consulta: 21 març 2010].
* ↑ Ker Than «New Dinosaur: "Exquisite" Raptor Found». National Geographic, 19-03-2010 [Consulta: 21 març 2010].

## Enllaços externs

* Fòssil de Linheraptor.
* Reconstrucció del Linheraptor exquisitus en vida pel paleoartista Julius T. Csotonyi Arxivat 2010-06-16 a Wayback Machine.
# Omayra Sánchez Garzón

Omayra Sánchez Garzón (Armero, Colòmbia, 28 d'agost de 1972 - Armero, Colòmbia, 16 de novembre de 1985) va ser una nena colombiana de 13 anys, que va morir a l'erupció del volcà Nevado del Ruiz. Va guanyar el reconeixement mundial per haver estat atrapada al fang i les restes de casa seva durant tres dies, mentre les càmeres de televisió transmetien constantment les darreres hores de la seva vida. Al lloc on va patir l'agonia, hi ha un pòster de la Fundació Armando Armero, que forma part del Centre d'Interpretació de la Memòria i la Tragèdia d'Armero, que explica la seva història.
Després que un lahar li enderroqués la casa, va quedar atrapada sota la runa, amb les cames atrapades entre una làmina de ciment i el cadàver de la seva tieta, on va estar tres dies enmig del fang. La seva valentia i dignitat van commoure periodistes i socorristes que van fer un gran esforç per revifar-la. Després de 60 hores de lluita, va morir, probablement de gangrena o hipotèrmia. La seva mort va revelar que els funcionaris no eren capaços de respondre adequadament a l'amenaça volcànica en comparació amb els esforços per aconseguir i atendre les víctimes capturades pels voluntaris i el personal de rescat, tot i els subministraments i equips inadequats.
Una fotografia seva, feta pel periodista Frank Fournier, va ser publicada als mitjans de comunicació de tot el món. La foto va rebre el reconeixement de Foto de l'any de la World Press el 1986. Omayra s'ha mantingut com una figura de la cultura popular, recordada a través de la música, la literatura i articles commemoratius.

## Referències

* ↑ «Colombia y otras sangres» (en castellà). banrepcultural.org. Arxivat de l'original el 11 octubre 2012. [Consulta: 15 novembre 2020].
# Cases de Quadra

Cases de Quadra (en castellà i oficialment, Casas de Cuadra) és una pedania del municipi valencià de Requena, a la comarca de la Plana d'Utiel-Requena. El 2015 tenia sols 13 habitants.

## Geografia

Se situa a l'altiplà de Requena, a uns 5 quilòmetres a l'oest de Cases d'Eufèmia i a menys de 2 km al sud de Los Ruices. S'arriba des de Requena prenent la carretera N-332 i, a continuació, la CV-460, a menys de 2 km es troba el desviament cap al llogaret.

## Història i demografia

A Cases de Quadra tot just viuen contínuament 13 persones, encara que en època estival es puga arribar a gairebé un centenar. El nucli urbà el componen unes 40 cases, de les quals aproximadament la meitat estan arreglades i són habitables.
El llogaret rep el seu nom d'un antic propietari, el canonge Alonso de la Cuadra, qui posseïa terres i una casa en aquesta partida cap a l'any 1710. A mitjan segle xix comptava amb gairebé mig centenar d'habitants. En 1887 el seu cens era de 19 cases i 109 habitants, que en 1920 es va convertir en 25 cases i 89 habitants. En la dècada dels seixanta es va produir un èxode massiu, principalment cap a Requena, des d'on podien seguir atenent el cultiu de les seves terres i el manteniment de les seves cases. Molt prop es troba el caseriu de Cisternas, actualment deshabitat.

## Economia

L'única activitat econòmica és l'agricultura, protagonitzada pel Cellers de Cisternas, que produïxen els vins de la marca "Viña Cabildero". A més, els seus propietaris també mantenen un Museu del Vi i la Vida Rural, amb més de 5.000 objectes de la vida agrària dels segles XIX i XX, a més de 25 dipòsits subterranis que es poden visitar.

## Llocs d'interés

* Om monumental. Al centre de la plaça es troba un exemplar d'om de dimensions considerables (8 metres de perímetre, 15 m d'altura i uns 40 m de perímetre a la copa). Es troba en bon estat de salut.
* Museu del Vi i la Vida Rural. Al caseriu de Sisternas.

## Referències

* ↑ «Nomenclàtor de la Comunitat Valenciana, 2009 (IVE)». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 28 abril 2010].

## Enllaços externs

* Informació a la web de Requena
* Web del Museu de Sisternas
# Manuel Cabero i Vernedas

Manuel Cabero i Vernedas (Barcelona, 9 de febrer de 1926 - 16 de gener de 2022) fou un director coral català. Va ser un referent com a pedagog de tota una generació de directors de cors de Catalunya. Va dedicar quatre dècades de la seva trajectòria a dirigir el Cor Madrigal, que ell mateix va cofundar.
Va fundar i dirigir el Cor Madrigal (1951-1991), difonent polifonia històrica, obres catalanes contemporànies i repertori simfònic-coral. Va fundar la Coral de Ciències de l’Educació (1992) i va revitalitzar la Capella de Música de Santa Maria del Pi (1993-2005). La seva sardana Viladecans (1947) fou molt popular. Reconeixements com la Creu de Sant Jordi (2002) i altres guardons destaquen la seva trajectòria.

## Referències

* ↑ «Cabero i Vernedas, Manuel». Músics per la Cobla. Arxivat de l'original el 20 de febrer 2014. [Consulta: 3 febrer 2014].
* ↑ «Mor el pedagog i director de cors Manuel Cabero als 95 anys». Revista Musical Catalana. [Consulta: 17 gener 2022].
* ↑ «L’Agrupació Cor Madrigal ret homenatge a Manel Cabero el proper 17 de gener amb un concert al Palau de la Música Catalana». Palau de la Música. [Consulta: 23 octubre 2024].
* ↑ «Mor Manuel Cabero, fundador del Cor Madrigal». Enderrock. [Consulta: 23 octubre 2024].
* ↑ Aviñoa, Xosé. Història de la música catalana, valenciana i balear: De la postguerra als nostres dies. Edicions 62, 1999, p. 56. ISBN 978-84-297-5165-9.
* ↑ «Manel Cabero». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 23 octubre 2024].
* ↑ «Manuel Cabero - El Fundador». Cor Madrigal. [Consulta: 23 octubre 2024].
* ↑ «Membres d'honor». Moviment Cultural Català. [Consulta: 23 octubre 2024].
* ↑ «Ens ha deixat en Manel Cabero i Pueyo». Conservatori Municipal de Música de Barcelona. [Consulta: 23 octubre 2024].
# Vidre de borosilicat

Vidre de borosilicat és un tipus particular de vidre, més conegut amb els noms comercials de Pyrex, Kimax o Endural.
Va ser desenvolupat per primera vegada pel vidrier alemany Otto Schott a final del segle xix i venut sota el nom de "Duran" el 1893. Després, quan Corning Glass Works desenvolupà Pyrex el 1915, aquest es va convertir en un sinònim de vidre borosilicat en el món de parla anglesa.
A més del silici, el carbonat de sodi i el carbonat de calci usat tradicionalment en la fabricació de vidre, el bor és usat en la manufactura d'aquest vidre. Normalment la seva composició és: 70% sílice, 10% òxid bòric, 8% òxid de sodi, 8% òxid de potassi, i 1% òxid de calci.
Encara que és més difícil de fer que el vidre tradicional, és econòmic produir per la seva durabilitat i la seva resistència calòrica i química. Troba un excel·lent ús en l'equipament de laboratoris de química, cuina, il·luminació i, en certs casos, finestres.

## Característiques físiques

El vidre de borosilicat té un coeficient de dilatació d'aproximadament un terç del vidre comú. Encara que això el fa més resistent que altres vidres a xoc tèrmic, també pot esquerdar-se o trencar-se en sotmetre's a variacions ràpides de temperatura.
El vidre borosilicat comença a estovar-se prop dels 821 °C; a aquesta temperatura la viscositat del vidre Pyrex 7740 (un tipus de vidre borosilicat) és de 10 $^{7,6}$ poise.
El vidre borosilicat té una densitat de 2,23 g/cm $^3$ inferior a la del vidre comú (2,57 g/cm $^3$).
Des del punt de vista òptic, els vidre borosilicat són vidres crown amb baixa dispersió (nombre d'Abbe al voltant de 65), i índexs de refracció relativament baixos (1.51- 1.54 en el rang visible).

## Notes

* ↑ «Dep de física dona Clemson University». Arxivat de l'original el 2010-06-12. [Consulta: 7 desembre 2010].
* ↑ «Taula de punts de fusió». Arxivat de l'original el 2007-11-26. [Consulta: 7 desembre 2010].
* ↑ = 169 Dep d'Comércio americà-National Institute of Standards and Technology
* ↑ .simetric.co.uk/si_materials.htm Densitats de sòlids

## Enllaços externs

* Schott company timeline
# Torre de la Mola d'Andratx

La Torre de la Mola (popularment de sa Mola), és una torre de defensa del terme d'Andratx (Mallorca) situada al cap de la Mola, a 80 metres sobre el nivell del mar. Està declarada Bé d'Interès Cultural.
Formava part d'un extens sistema de vigilància i senyalització de tota la costa mallorquina per combatre la pirateria: tenia la funció de protegir l'entrada al Port d'Andratx. Va ser construïda a final del segle xvi. Té connexió visual amb la torre de Sant Francesc, al Port, i amb les torres de la Dragonera: la torre de na Pòpia i la torre de Llebeig; no obstant això, els senyals d'avís corresponien a la de na Pòpia i a la torre del Cap Andritxol.

## Descripció

Construïda amb pedra i morter, presenta dos cossos ben diferenciats i separats per un cordó que l'envolta: l'inferior, atalussat, massís i assentat damunt un sòcol; i el superior, cilíndric i buit, amb una cambra coberta per volta de mitja esfera. El portal d'entrada, de mig punt, és situat a uns quatre metres d'alçada, i s'hi accedia per una escala de mà; per mitjà d'un passadís en forma de zeta cobert per volta de canó condueix a la cambra principal. La cambra posseeix un finestró que, originàriament, eren dues espilleres, i està situada damunt un gran aljub que aprofita l'aigua recollida al terrat. Al terrat hi havia un porxo per cobrir el buit de l'entrada, i s'hi troben dues troneres i un matacà.

## Història

Va ser construïda el 1580 per protegir l'entrada al port d'Andratx, després que hi haguessin desembarcat corsaris otomans en diverses ocasions, el 1519, el 1531, el 1553 i el 1578. El maig de 1643, una guarda de pirates desembarcaren al port, capturaren el capità Jordi Orlandis i assetjaren la torre de la Mola: l'alcaid Ramon Alemany resultà mort, i els seus fills foren capturats. Finalment, es pactà un rescat pel capità i els fills de l'alcaid.
La torre tenia dues peces d'artilleria per poder disparar contra els vaixells enemics que malavejassin per entrar al port. Al segle xix, l'amenaça corsària desaparegué, i la utilitat de la torre va decaure: finalment, el 1867 l'Estat la va traspassar. El 2017 va ser restaurada pel Consell de Mallorca i l'Ajuntament d'Andratx.

## Referències

* ↑ En la documentació també és anomenada Torre de Sant Carles, Torre del Port d'Andratx i Torre Vella d'Andratx. A més, habitualment és catalogada de fortalesa o castell, per la seva condició defensiva.
* ↑ «Torre de Sa Mola». Visit Andratx.
* 1 2 3 4 Aparicio, Àngel; Sastre, Vicenç. Mallorca. Torres i talaies costaneres. Palma: Institut d'Estudis Baleàrics, 2019, p. 21. ISBN 84-17389-98-7.
* ↑ Castillo Cuenca, Anabel. Análisis de visibilidad paisajística de las torres defensivas y atalayas litorales en Andratx (tesi) (en castellà). Universitat de les Illes Balears, 2019. Arxivat 2022-09-20 a Wayback Machine.
* ↑ «Acaba la primera fase de restauració de la torre de sa Mola» (en castellà). MallorcaDiario.com, 28-02-2017.

## Bibliografia complementària

* Aparicio i Pascual, Àngel. El port d'Andratx i la fortalesa de la Mola. Edicions Documenta Balear, 2020, p. 124. ISBN 978-84-18441-05-9.
# Hind bint Utba

Hind bint Utba ibn Rabia (àrab: هند بنت عتبة بن ربيعة, Hind b. ʿUtba b. Rabīʿa) fou la mare del califa omeia Muàwiya I.
Es va casar tres vegades, la tercera amb Abu-Sufyan ibn Harb amb el qual va tenir a Muàwiya I. Inicialment oposada a Mahoma, va instigar als homes de la Meca a l'atac de Medina el 625, en què el seu marit va dirigir l'exèrcit de la Meca. Quan Hamza ibn Abd-al-Múttalib, oncle de Mahoma (que havia matat el seu pare Utba a la batalla de Badr el 17 de març del 624) va morir en la batalla d'Uhud (23 de març del 625), Hind va mutilar el seu cadàver. Quan Mahoma va entrar a la Meca li va haver de prestar homenatge. Aviat la seva posició va canviar quan el seu fill va esdevenir governador de Síria. Repudiada pel seu marit, va organitzar algunes intrigues en revenja. Va morir en data incerta en temps d'Úmar o d'Uthman.

## Bibliografia

* M. al-Hafnawi, Abu Sufyan b. Harb, El Caire 1959
# Torre del Foc

La Torre del Foc (Foișorul de Foc en romanès) és una antiga torre de guaita d'incendis a Bucarest, Romania, de 42 metres d'alçada, construïda el 1890, dos anys més tard que es demolís l'anterior torre de guaita, Turnul Colței, construïda el 1715.
La torre, dissenyada per l'arquitecte en cap de l'Ajuntament, George Mandrea, es va construir amb dos propòsits: torre de guaita pels bombers i dipòsit regulador d'aigua. Però un cop finalitzada, el 1892, no es disposava de les bombes suficientment potents per pujar l'aigua a aquella alçada, i l'edifici es va dedicar íntegrament als bombers, amb carruatges i els seus cavalls a la planta baixa, caserna dels bombers a la primera planta, i dependències del comandant a la segona planta. La vigilància de la ciutat des de l'alçada de la torre es va mantenir fins a l'any 1910, quan es va substituir per avisos telefònics. El 1935 els bombers es van traslladar a una nova caserna, i el 1936 la torre es va habilitar com a Foișorul de Foc - Museu dels Bombers de Romania. El museu va començar com una secció d'història del Museu Municipal de Bucarest, i el 1972 es transformà en el museu de la història dels bombers, amb el rerefons dels principals fets històrics del país. Un ascensor puja els visitants fins al pis 6, i d'aquí van baixant per les diferents sales on hi ha exposades eines d'extinció d'incendis des de l'antiguitat (amb una bomba d'aigua d'Alexandria del segle iii aC) passant per l'Edat Mitjana, fins a l'actualitat.
La Torre del Foc va participar en la Nit dels Museus, a partir del 2012.
* Torre del Foc el 1929
* Segell commemoratiu del centenari del parc de bombers
* La Torre del Foc de nit

## Referències

* 1 2 «Foişorul de Foc» (en romanès). Institutul de Memorie Culturală. Arxivat de l'original el 2009-03-07. [Consulta: 3 novembre 2021].
* ↑ «Foişorul de Foc - Museu Nacional del Bomber» (en romanès). Ministeri de Cultura. Govern de Romania. Arxivat de l'original el 2011-12-18. [Consulta: 3 novembre 2021].
* ↑ «La Torre del foc obre les portes per primera vegada la Nit dels Museus» (en romanès). Mediafax, 18-05-2012.
# Enric Juncosa Iglesias

Enric Juncosa Iglesias (Palma, 1902-1975) fou un arquitecte racionalista mallorquí, germà de Pilar Juncosa, esposa del pintor Joan Miró.
Juncosa es titulà a l'escola Superior d'Arquitectura de Barcelona. Al principi la seva carrera professional treballà amb l'arquitecte Guillem Forteza Pinya. Juncosa fou nomenat arquitecte municipal de Palma en dos períodes: 1931-1937 i 1941-1943. Entre les seves obres hom en pot destacar la Casa Ques (Plaça del Mercat, 8; 1932) catalogada per la Fundació DoCoMoMo, la casa per a Gabriel Esteva (Arxiduc, 31; 1934), la clínica Mare Nostrum (1936), l'edifici de la Transmediterránea (1936), l'edifici del cine Actualidades (1940), la casa per a Gabriel Tarongí (Jardí Botànic 6, 1841) i el cine Capitol (1945). Fora de Palma, es pot mencionar les dependències de GESA a Inca (1930). També executà la reforma del Grand Hotel, del que conservà tots els elements modernistes, una corrent artística que no agradava al règim franquista. També projectà la casa de Son Abrines (1954) annexa ara a la Fundació Pilar i Joan Miró a Mallorca.

## Referències

* ↑ «Base de Datos Registro DoCoMoMo». DoCoMoMo Ibérico. [Consulta: 1r juliol 2015].
* ↑ «Un monumento franquista proyectado por un funcionario represaliado por los militares golpistas». Diario de Mallorca, 04-06-2009.
# Hurqús ibn Zuhayr as-Sadí

Hurqús ibn Zuhayr as-Sadí (àrab: حرقوص بن زهير السعدي, Ḥurqūṣ ibn Zuhayr as-Saʿdī) (mort en 658) fou un company del profeta Muhàmmad.
Se suposa que es va convertir a l'islam el 628. Apareix esmentat per primer cop el 638, quan fou enviat amb un exèrcit contra el governador persa d'al-Ahwaz, Hormuzan o Hurmuzan, per Utba ibn Ghazwan, governador de Bàssora. Hurqús va derrotar el persa a Suq al-Ahwaz i va conquerir la ciutat, imposant la jizya. Va encapçalar els dissidents de Bàssora, Egipte i Kufa contra el califa Uthman ibn Affan, però no va tenir un paper decisiu en el setge de la casa del califa ni en la seva mort i posterior elecció d'Alí ibn Abi Tàlib. Era a Bàssora quan Àïxa, Talha i Az-Zubayr, revoltats contra Alí, es van apoderar de la ciutat, i es va posar del costat del governador Uthman ibn Hunayf, Hukaym ibn Jabala, cap de policia de la ciutat, i altres notables, per impedir la victòria dels enemics d'Ali, però aquests van aconseguir el control de Bàssora i van ordenar detenir els implicats en el setge de la casa d'Uthman, que foren massacrats; només Hurqús, que va fugir a temps, es va salvar. Va lluitar després a Siffin al costat d'Alí. Després va adoptar les doctrines kharigites. Va participar en les reunions de Kufa, va refusar encapçalar els kharigites, però va lluitar amb ells i va morir en la batalla d'al-Nahrawan l'estiu del 658.
Per haver mort lluitant amb els kharigites la seva condició de company dels profetes fou discutida pels autors àrabs.

## Bibliografia

* L. Caetani, Annali dell'Islam.
# L'Elefant (Montserrat)

La Roca de Sant Salvador, també coneguda com a l'Elefant perquè la part que es veu des de la banda del monestir recorda aquest animal, es troba a Montserrat (Catalunya), concretament a la regió de Tebaida (entre les formes antropomòrfiques de la Panxa del Bisbe, la Prenyada i la Mòmia). El punt més alt és a 1156 metres sobre el nivell del mar.
Aquest cim està inclòs al llistat dels 100 cims de la FEEC. El cim no es correspon amb el cap de l'elefant sinó que està al darrere i separat del que seria el cap de l'elefant.

## Descripció

Des del Pla de la Trinitat, just a sobre del Monestir de Montserrat, distingirem amb claredat el cim d'aquesta roca darrere el cap de l'elefant, que és la més alta de Tebaida (1.156 m). Entre els seus elements paquidèrmics, destaca la trompa gegantina de la cara E, que penja llarga i ampla des del cim. Pel mig de la trompa puja una de les vies d'escalada clàssica més populars de Montserrat: la Boy Roca, oberta el 1960 i amb dificultats de sisè grau. Des del seu cim, es gaudeix d'una vista formidable de les regions de Tebes i Tabor. El camí que mena a aquesta roca conté dues de les ermites amb més encant de la muntanya de Montserrat: la de Sant Salvador (resguardada en una balma de L'Elefant) i la de Sant Dimes (encaixonada entre dues roques del Pla de la Trinitat).

## Accés

Cal deixar el cotxe a Santa Cecília i seguir l'itinerari del Camí de l'Arrel fins al Pla de la Trinitat. A la cruïlla de camins és recomanable seguir recte i fer un tram de camí per gaudir de les vistes de la roca de l'Elefant, l'agulla de la Mòmia i de l'Ermita de Sant Dimes. Girem cua i tornem a la cruïlla, on hem de trencar a l'esquerra (a la dreta pujant des de Santa Cecília). Passada l'ermita de la Trinitat, deixem el corriol que puja a la dreta vers La Mòmia i agafem el següent trencall a la dreta, amb indicacions a l'ermita de Sant Salvador. El camí puja per pendents forts i pedregosos fins al Coll de Sant Salvador. Abans d'arribar-hi, és molt recomanable desviar-se una mica a la dreta del camí per visitar l'Ermita Refugi de Sant Salvador. Seguim caminant en sentit oest amb molta cura de no passar de llarg el discret corriol que surt a la dreta vers al cim de sant Salvador (fita). Pugem amb precaució per pendents rocallosos molt inclinats amb alguna grimpada fàcil. Al final, haurem de grimpar un pas estret entre dues parets de roca que dona accés al cim, vers l'esquerra. És un tram curt i poc aeri. Tornem al cotxe pel mateix camí o enllacem amb el Camí de l'Arrel baixant pel Camí de la Canal Plana.

## Referències

* 1 2 3 Balcells i Badia, David, 2014. Montserrat: 50 indrets amb encant. Valls: Cossetània Edicions. Col·lecció Khroma, 12. ISBN 9788490342084. Pàgs. 82-83.
* ↑ «Repte 100 cims». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 28 de març 2019. [Consulta: 3 febrer 2018].

## Enllaços externs

* Pujada a l'Elefant de Montserrat - YouTube (català)
* L'Elefant (1156 m) - A Peu Per Montserrat (català)
# Torrent de l'Aragall

El torrent de l’Aragall és un torrent del municipi del Vendrell (Baix Penedès) situat a la plana marítima al peu del vessant sud-est del massís de Bonastre.
El torrent de l'Aragall s'origina a la confluència dels torrents del Fondo de les Quatre Boques i el Barranc del Lleó, molt a prop de Sant Vicenç de Calders (el Vendrell) a una altitud de 60 m (el Clot). El torrent té un recorregut planer d'aproximadament 3 km, curt comparant-lo amb els seus tributaris muntanyencs que depassen aquesta llargària. Només condueix aigües superficials en cas de pluges intenses que sovint solen col·lapsar els túnels i passos de la xarxa viària de la zona.
Des de Sant Vicenç de Calders (el Clot), el torrent, molt desdibuixat per la xarxa viària, pren direcció sud-est, circulant paral·lel a la branca d'accés a l'AP-7 i per sota la carretera N-340 fins a prop del Mas Roig on segueix cap a l'est fins a desembocar per diferents canals molt a prop de la Riera de la Bisbal a la platja de Sant Salvador.

## Referències

* ↑ «torrent de l'Aragall». enciclopèdia.cat, GEC, 2007. [Consulta: 6 gener 2022].
* ↑ «Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya». ICGC, 2017. Arxivat de l'original el 2022-01-07. [Consulta: 6 gener 2022].
* ↑ «Mapa topogràfic, base 1:5.000». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya, 2021. [Consulta: 6 gener 2022].
* ↑ «Visor ACA». Agència Catalana de l'Aigua, 2021. [Consulta: 6 gener 2022].