OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa Mercedes Ymbern de Cardenal

La Casa Mercedes Ymbern de Cardenal és un edifici modern, catalogat com a bé cultural d'interès local, al xamfrà dels carrers Roger de Llúria i Còrsega, al districte de l'Eixample de la ciutat de Barcelona. Va ser dissenyat per l'arquitecte Raimon Duran i Reynals el 1934, i va acabar de construir-se el 1940.
Es tracta d'un dels primers edificis considerats com a plenament funcionalistes, adaptat als criteris promoguts pel GATCPAC, en contrast amb l'estètica noucentista que havia dominat l'arquitectura catalana fins aquell moment. La façana es compon de grans franges horitzontals trencades pels eixos verticals que descriuen els cossos tancats arran dels balcons. Es tracta d'un edifici cantoner, de planta baixa i sis plantes pis. La seva característica més destacada és la façana, molt austera, i que alterna franges horitzontals de buits i plens, així com la funcionalitat de la planta.
És una obra molt característica de Raimon Duran, gran coneixedor dels paràmetres compositius clàssics, que va saber adaptar-los al nou llenguatge formal, i així superà i personificà el moment de dubte que va viure l'arquitectura catalana en el moment de passar de l'estilística noucentista a la funcionalista.
Destaca la contundència del volum de l'edifici i la interessant manera de tallar verticalment les grans franges horitzontals amb els pilars de cantonada i els cossos tancats, corresponents als dormitoris principals dels habitatges de la cantonada i el que fa mitgera al carrer Roger de Llúria.

## Referències

* ↑ «Casa Mercè Ymbern de Cardenal». Pobles de Catalunya.
* 1 2 «CASA MERCEDES YMBERN DE CARDENAL - 1574». Cercador de Patrimoni Arquitectònic. Ajuntament de Barcelona.
Monuments de l'Eixample de Barcelona :
# Clínica de Santa Madrona

La Clínica de Santa Madrona fou una de les principals clíniques de maternitat de la ciutat de Barcelona. Pertanyent a l'Obra Social de La Caixa, va tancar el 1983, i l'edifici fou enderrocat per construir-hi oficines.

## Història

El 1900, el sacerdot Gaietà Soler i Perejoan funda el Montepío de Santa Madrona per donar assistència sanitària a les dones. L'any 1920 Francesc Moragas i Barret, fundador de la Caixa de Pensions l'integra a l'Obra Social de La Caixa dins l'Institut de la Dona que Treballa.
Aquest Institut de la Dona que Treballa és convertit en l'Institut Santa Madrona que va agrupar els diferents centres assistencials de l'entitat: els dispensaris de Via Laietana, la Clínica de Medicina (carrer Jesús i Maria), la Clínica de Cirurgia (carrer de l'Escorial, 177) i, especialment, la Clínica de Maternitat.
La Clínica de Maternitat primer va tenir l'adreça al carrer Torrent de les Flors 154, fins que l'any 1951 va ser traslladada a un palauet modernista del carrer d'Aragó 300 a la cantonada amb el passatge Méndez Vigo.
També es creà l'Escola Universitària d'Infermeria Santa Madrona, amb seu durant molts anys a l'antiga Clínica de Cirurgia.

## Impacte social

A principis del segle xx, el costum era que els parts es realitzessin en els domicilis particulars que, en molts casos, no disposaven de les mínimes condicions d'higiene. La posada en marxa de la maternitat de Santa Madrona, adreçada especialment a les dones de classes populars, va permetre oferir una atenció sanitària en un entorn adequat.
La popularitat de la Clínica de Santa Madrona fins a la seva desaparició fou tanta, que es comentava que mitja Barcelona hi havia nascut.

## Desaparició

El 30 de setembre de 1983, es produeix el tancament de la Clínica, en considerar La Caixa que 'les entitats públiques han assumit ja les necessitats socials en el camp de la sanitat', i els serveis sanitaris a les afiliades a l'Institut de Santa Madrona es transferiren a la Clínica Dexeus de Barcelona
Finalment, l'any 1990, l'empresa Carburos Metálicos adquirí l'antiga clínica a La Caixa, i l'enderrocà per construir-hi la seu social.

## Referències

* ↑ Sempronio «Santa Madrona, una gran familia». La Vanguardia, 16-06-1984 [Consulta: 2 novembre 2015].
* ↑ «El "Día del ahorro" en la ciudad». La Vanguardia, 01-11-1951 [Consulta: 2 novembre 2015].
* ↑ «Escola Universitària d'Infermeria Santa Madrona». Graciapèdia. Arxivat de l'original el 2016-03-06 [Consulta: 2 novembre 2015]. Arxivat 2016-03-06 a Wayback Machine.
* ↑ «La Dexeus podría asumir los servicios de la clínica Santa Madrona, de "La Caixa"». La Vanguardia, 13-06-1984 [Consulta: 2 novembre 2015].
# John McAfee

John McAfee (anglès: John L. McAfee) (Cinderford, 18 de setembre de 1945 - Centre Penitenciari Brians 2, 23 de juny de 2021) fou un magnat i programador informàtic britànic-nord-americà, fundador de McAfee. Va ser un dels primers a dissenyar un programari antivirus i de desenvolupar un escàner de virus informàtic.
Nascut al Regne Unit, es va criar a Salem, a Virgínia. Es llicencià en matemàtiques de la Universitat de Roanoke en 1967, i va rebre un doctorat honorífic d'aquesta institució en 2008. Va buscar la nominació del Partit Llibertari per a les Eleccions presidencials dels Estats Units de 2016.
John McAfee va ser un dels primers programadors a dissenyar un antivirus i a desenvolupar un escànner de virus informàtic quan treballava per a l'empresa aeroespacial Lockheed Corporation. El 1989 va fundar l'empresa antivirus McAfee Associates, que durant uns anys es va dir Network Associates i que finalment va esdevenir la coneguda empresa McAfee. El 2010 va decidir engegar un nou projecte centrat en la bioseguretat al capdavant de lempresa QuorumEx, amb seu a Belize.
El 2012 va ser acusat d'assassinat a Belize i va demanar l'asil a Guatemala, que no l'hi va concedir. Va ser detingut per haver entrat sense permís al país i va tornar als Estats Units. El juliol del 2019 va ser arrestat en un port de la República Dominicana amb diverses armes a bord del seu iot. Ell mateix havia informat dies abans de la seva detenció que marxava dels Estats Units perquè la CIA havia provat de detenir-lo per suposats delictes fiscals. Finalment, les autoritats dominicanes el van deixar en llibertat i McAfee va viatjar al Regne Unit.
El 5 d'octubre de 2020 va ser detingut a l'Aeroport del Prat, a Barcelona, per delictes fiscals als Estats Units. El 23 de juny de 2021 va ser trobat sense vida a la cel·la del Centre Penitenciari Brians 2, de Sant Esteve Sesrovires poc després que un jutge autoritzés la seva extradició als EUA.

## Referències

* 1 2 V., J. «El magnat John McAfee se suïcida a Brians 2 abans de ser extradit. El creador del famós antivirus havia sabut aquest dimecres que el Suprem autoritzava lliurar-lo als Estats Units». Nació Digital, 23-06-2021 [Consulta: 24 juny 2021].
* ↑ Coneo, Margarita «John McAfee (1945-2021)». La República, 23-06-2021 [Consulta: 24 juny 2021].
* ↑ Nieto, Maite «John McAfee, el creador del famoso antivirus que convirtió su vida en una odisea de drogas, armas y corrupción. El empresario, detenido en Barcelona cuando iba a embarcar hacia Estambul, tiene un largo historial de adicciones y paranoias sobre la seguridad». El País, 07-10-2020 [Consulta: 24 juny 2021].
* ↑ «John McAfee: encuentran muerto en una cárcel en España al excéntrico multimillonario pionero de los antivirus». BBC, 23-06-2021 [Consulta: 24 juny 2021].
* 1 2 «Troben mort el magnat nord-americà John McAfee a la presó de Brians 2 "Tot apunta que podria tractar-se d'una mort per suïcidi", segons que el Departament de Justícia ha dit en un comunicat». VilaWeb, 23-06-2021 [Consulta: 24 juny 2021].
# Casa dels Braus

La Casa dels Braus és un edifici situat a la Gran Via de les Corts Catalanes, 798-814, cantonada amb el carrer de Padilla de Barcelona, catalogat com a bé amb elements (categoria C).

## Història i descripció

Obra dels arquitectes Antoni de Moragas i Gallissà i Ricard de Riba de Salas, es va construir l'any 1959. És un conjunt de tres edificis de grans dimensions que acullen diversos locals comercials i d'oficines i 178 habitatges. Ocupa un solar irregular i en cantonada, però es va projectar a partir d'un model de planta rectangular per tal d'evitar la complicació del xamfrà i es va aprofitar la veïna església del Remei per a obrir una nova façana perpendicular a la Gran Via.
Les façanes són de maó i de formigó armat vistos, material que es torna a utilitzar en l'estructura de la planta baixa. Pel que fa a l'interior dels habitatges, val la pena valorar la solució de col·locar les terrasses davant del dormitori principal, essent accessibles des dels menjadors-estar, i la decoració dels intradossos d'aquestes (i dels vestíbuls) amb fotografies de curses de braus realitzades pel fotògraf Francesc Català Roca. Les enormes imatges en blanc i negre són diferents en funció del pis en què es troben: al primer pis hi ha una mescla de temes taurins; al segon destaca el toreig de capa, mentre que a la tercera, les fotos relaten una tots els terços de la lídia, des de la desfilada en comitiva fins que s'arrossega al toro. A l'entrada del primer dels tres edificis hi havia unes ampliacions fotogràfiques que recobrien dos paraments d'aquest, també amb temes taurins i pintures semblants a les rupestres d'Altamira.
Durant unes reformes que hi va haver es van canviar les fotografies de la porteria que s'havien deteriorat, per unes de noves que reprodueixen el brodat de l'armilla d'un picador. A més, en un mur del primer replà hi ha una escultura de Josep Maria Subirachs que representa un esquema de la pell del toro amb la nomenclatura que donen els adobers de la pell a les seves parts.

## Referències

* 1 2 3 «Casa dels Braus». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 3 4 «Casa dels Braus». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Enllaços externs

* «Casa dels Braus». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Julio Anguita Parrado

Julio Anguita Parrado (Còrdova, 3 de gener de 1971 – Bagdad, Iraq, 7 d'abril de 2003) va ser un periodista i corresponsal de guerra espanyol.
Julio Anguita Parrado va morir per l'impacte d'un míssil llançat en un atac realitzat per l'exèrcit iraquià a un centre de comunicacions al sud de Bagdad, pertanyent a la Segona Brigada de la Tercera Divisió d'Infanteria dels Estats Units d'Amèrica en la seva ofensiva contra la capital iraquiana, mentre realitzava tasques de corresponsal de guerra a la invasió de l'Iraq realitzada pels Estats Units, el Regne Unit, Austràlia i Polònia l'any 2003. En aquest atac van morir també el fotògraf del setmanari alemany Focus Christian Liebig i dos soldats nord-americans, hi va haver 15 ferits més.
Solia signar les seves cròniques com "Julio A. Parrado" per evitar qualsevol influència que pogués derivar-se dels càrrecs polítics que ostentava el seu pare, el polític i lider comunista Julio Anguita González.

## Biografia

Fill del polític Julio Anguita González i d'Antonia Parrado Rojas, que va ser tinent d'alcalde de l'Ajuntament de Còrdova en el període en què Julio Anguita va ser alcalde, després dels seus estudis primaris de batxiller va realitzar la carrera de Periodisme a la Universitat Complutense de Madrid. L'agost de 1990 va publicar el seu primer reportatge al Diario Córdoba.
En l'estiu de 1993 va començar a treballar de becari a la secció internacional al diari El Mundo. En 1996 va ser destinat com a corresponsal d'aquest diari a Nova York, ciutat on sempre va voler viure, on va col·laborar, entre altres mitjans, amb el portal llatí "starmedia.com" i a edició per a Amèrica Llatina de la revista Fortune. A Nova York va estudiar un màster d'informació financera. Allà, va cobrir en directe per al seu mitjà dels Atemptats de l'11 de setembre de 2001.
Va fer un curs de corresponsal de guerra a Quantico (Virgínia, EUA) organitzat per El Pentàgon i va anar a treballar com a corresponsal de guerra a l'Iraq on es va traslladar 21 de març de 2003 juntament amb la 3a Divisió d'Infanteria de l'exèrcit nord-americà. El 7 d'abril d'aquell mateix any, ja a Bagdad, va rebre l'impacte d'un míssil, que li va ocasionar la mort. Després de ser repatriat, fou enterrat a la seva ciutat natal el 16 d'abril de 2003.

## Referències

* 1 2 3 4 «El periodista de 'El Mundo' Julio A.Parrado muere en un ataque iraquí cerca de Bagdad. El reportero fallecido tenía 32 años. Un fotógrafo alemán pierde la vida en el mismo ataque». El País, 07-04-2003 [Consulta: 10 maig 2020].
* ↑ Alcaide, Aurora «La huella de Julio A. Parrado». Diario Córdoba, 08-04-2005 [Consulta: 10 maig 2020].
* 1 2 «Julio A. Parrado muere víctima de un misil al sur de Bagdad». El Mundo, 4-2003 [Consulta: 10 maig 2020].
# Teatro Comunale (Florència)

El Teatro Comunale ('Teatre Municipal' en català) de Florència està situat al carrer Corso Italia i és el teatre més gran d'aquesta ciutat.
Va ser fundat l'any 1862 com a casa de comèdies a l'aire lliure (anomenada Arena Fiorentina) en una zona pròxima a les muralles de la ciutat, però a la banda de fora. Va ser cobert sobre un projecte de l'arquitecte Telemaco Bonaiuti durant el període en què Florència va ser capital d'Itàlia (1865-1871) i va prendre el nom de Politeama fiorentino. Disposava en aquella època d'una façana en estil neoclàssic. Va ser destruït en un incendi a l'any de la seua inauguració, i després danyat per un bombardeig l'any 1944 i greument deteriorat arran de la riuada de Florència. L'any 1966 va ser reconstruït en la forma actual, sobre projecte d'Alessandro Giuntoli: una vasta platea i dues grans galeries semicirculars de llotges, amb un total de 2.003 seients. El complex teatral inclou una sala de menors dimensions, anomenada Piccolo Teatro (Petit Teatre) que pot acollir fins a 600 espectadors. La denominació de Comunale (Municipal) data de l'any 1933.
Com a centre del festival anomenat Maggio Musicale Fiorentino (Maig Musical Florentí), pel seu escenari han passat els grans noms internacionals de la música, l'òpera i el ballet: Vittorio Gui, Bruno Walter, Wilhelm Furtwängler, Dimitri Mitropoulos, Zubin Mehta, Herbert von Karajan, Riccardo Muti, Maria Callas, Pietro Mascagni, Richard Strauss, Paul Hindemith, Béla Bartók, Ígor Stravinski, Luigi Dallapiccola, Luigi Nono, Karlheinz Stockhausen, Luciano Berio, etc. Entre els directors d'escena cal recordar a Max Reinhardt, Gustav Gründgens, Luchino Visconti, Franco Zeffirelli, Luca Ronconi, Bob Wilson, Giorgio de Chirico i Oskar Kokoschka.

## Enllaços externs

* Plana Oficial Arxivat 2006-09-03 a Wayback Machine.
# Gat rovellat

El gat rovellat (Prionailurus rubiginosus) és una de les espècies més petites de fèlids. Viu en parts de l'Índia i fa aproximadament 40 cm de llargada, a més d'una cua d'uns 20 cm. Pesa aproximadament 1,5 kg. Té el pelatge gris amb taques rubiginoses al dors i els flancs. S'assembla al gat de Bengala.

## Referències

* ↑ «gat rovellat». Diccionari dels mamífers del món. Fundació Barcelona Zoo i TERMCAT, 2023 i 2024. [Consulta: 25 abril 2024].
Espècies vivents de carnívors :
Regne: Animalia  ·  Embrancament: Chordata  ·  Classe: Mammalia  ·  Infraclasse: Eutheria  ·  Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Feliformia :
Família Felidae :
Família Viverridae (inclou les civetes) :
Família Eupleridae :
Subordre Caniformia (continua més avall) :
Subordre Caniformia (continua més amunt) :
Família Canidae :
Família Mustelidae :
# Casa de les Comèdies

«Casa de les Comèdies» té aquests significats:
Una casa de les comèdies o casa de comèdies era el nom que rebien els primers teatres al segle xvii, sovint en l'estructura de corral de comèdies. En són exemple:
* Casa de Comèdies de l'Olivera (1584-1749), a València
* Casa de les Comèdies (Palma) (1667-1853), a Mallorca
* Casa de les Comèdies de Barcelona, actualment anomenat Teatre Principal
* Casa de Comedias (Montevideo) (1793-1878), a l'Uruguai
# Primo Bandini (compositor)

Primo Bandini (Parma (Emília-Romanya), 29 de novembre, 1857 – Piacenza, (Piacenza), 3 de maig, 1929), va ser un compositor italià.

## Biografia

Va completar els seus estudis musicals a Parma, on va estudiar piano amb Stanislao Ficcarelli i composició amb Giovanni Rossi. Va actuar per primera vegada com a timbalista a lAïda de Giuseppe Verdi dirigida per G. Rossi l'any 1872. Va començar a compondre molt aviat, segons el testimoni de la seva filla Bianca ja havia escrit una simfonia per a gran orquestra als catorze anys. La seva formació escolar va acabar l'1 d'agost de 1875 amb l'obtenció d'una llicència de piano i composició amb honors distingits, un diploma d'honor i el primer lloc al premi que porta el nom del mestre de cant Giuseppe Barbacini destinat a joves merescuts i necessitats. El 1876 es va representar amb èxit la Grande fantasia per a orquestra i cors al teatre Reinach de Parma i se li va reconèixer «molta creativitat i severitat en els seus estudis».
La seva primera obra teatral, l'òpera-dansa Eufemio da Messina amb llibret d'Attilio Catelli, es va representar el 14 de febrer de 1878 a Parma, seguida de Fausta (1886), Janko e Le miliardarie.
Músic polifacètic, va treballar com a organista, pianista, director de banda, director a Parma, Fiorenzuola, Oneglia i després a Piacenza, on va ser primer professor, després durant 40 anys va ser director de l'institut musical Nicolini i sovint va dirigir el orquestra del Teatre Municipal de Piacenza.
Va esdevenir director de l'escola de música de Piacenza el 1899, succeint a Antonio Majocchi, que havia estat director entre 1856 i 1899. Es va fer càrrec d'un projecte de reforma que va ser aprovat el 1900. El 1927, per limitacions d'edat, Bandini va deixar el càrrec de director de l'Institut Musical “Giuseppe Nicolini” de Corrado Fruttero.
Va morir el 1929.

## Referències

* ↑ Gazzetta di Parma, 29-30 novembre 1876.
* ↑ ^ Maria Pia Scotti 2020.
* ↑ Maria Pia Scotti 2020, p. 86.

## Bibliografia

* 1839-1939. I cent'anni del liceo musicale "G. Nicolini” di Piacenza", Piacenza, Del Maino, 1839, pp. 29-39.
* Carlo Censi, Il liceo musicale "Giuseppe Nicolini" di Piacenza, Florència, Le Monnier, 1950.
* Maria Pia Scotti, Primo Bandini (1857-1929): compositore e direttore del Conservatorio “Giuseppe Nicolini”, in Fonti musicali piacentine, Lucca, LIM, 2020, pp. 57-146.
* Mariateresa Dellaborra e Patrizia Florio (a cura de), Per l'Istruzione e il raffinamento dell'arte". I 180 anni del Conservatorio "G. Nicolini" di Piacenza, Lucca, LIM, 2020, ISBN 9788855430609.
# Ana Bejarano Escanilla

Ana Ma Bejarano Escanilla (Salamanca, 1959) és professora titular a la Secció d'Hebreu i Arameu del Departament de Filologia Clàssica, Romànica i Semítica de la Universitat de Barcelona (UB), especialista en literatura hebrea contemporània, traducció literària, llengua hebrea i poesia hebrea medieval. S'ha format a la Universitat de Barcelona i a la Universitat Hebrea de Jerusalem.
Ha publicat més de cinquanta traduccions literàries d'autors contemporanis hebreus. A banda d'impartir formació a la UB, coordina els seminaris de traducció literària hebreu-espanyol i els cursos de llengua hebrea de l'Escola de Traductors de Toledo (Universidad de Castilla-La Mancha).
El 2015 va comissariar, juntament amb Manuel Forcano, l'exposició Hagadàs Barcelona. L'esplendor jueva del gòtic català, al Museu d'Història de Barcelona (MUHBA).
El 2016 va rebre el Premi Nacional a la Millor Traducció per la traducció al castellà de l'obra Gran Cabaret, de l'escriptor israelià David Grossman.

## Referències

* ↑ «Ana Mª Bejarano Escanilla | Estudis Hebreus i Arameus». [Consulta: 24 agost 2018].
* ↑ «CV Ana M. Bejarano». Ministerio de Economía y Competitividad. Arxivat de l'original el 2018-08-24. [Consulta: 24 agost 2018].
* ↑ March, Fundación Juan. «Audio: Ana Bejarano entrevistada por Íñigo Alfonso» (en castellà). [Consulta: 24 agost 2018].
* ↑ «HAGADÀS BARCELONA. L'esplendor jueva del gòtic català. | MUHBA». [Consulta: 24 agost 2018].
* ↑ «Nota de prensa: Ana María Bejarano obtiene el Premio Nacional a la Mejor Traducción 2016» (en castellà). Ministerio de Cultura y Deporte. [Consulta: 24 agost 2018].
* ↑ Vázquez, Rocío Aguilera «“Un traductor necesita que la materia prima sea buena”» (en castellà). El País [Madrid], 28-11-2016. ISSN: 1134-6582.

## Enllaços externs

* Blog sobre literatura hebrea d'Ana Bejarano.
* "OT: letras israelíes", programa de ràdio d'Ana Bejarano a Radio Sefarad
# Roger Ilegems

Roger Ilegems (Niel, 13 de desembre de 1962) va ser un ciclista belga que va combinar la pista amb la ruta. Campió olímpic en Puntuació als Jocs Olímpics de 1984 a Los Angeles.

## Palmarès en pista

* 1981
** Campió de Bèlgica amateur en Persecució per equips
* 1984
** Medalla d'or als Jocs Olímpics de Los Angeles en Puntuació

## Palmarès en ruta

* 1986
** 1r al Gran Premi Marcel Kint
* 1988
** 1r a la Gullegem Koerse
** 1r a l'Elfstedenronde

### Resultats al Tour de França

* 1988. Fora de control (12a etapa)

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1988. 113è de la classificació general

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Monumento a Rafael del Riego

L'escultura urbana coneguda pel nom Monumento a Rafael del Riego, ubicada a la plaça de Rafael del Riego, a la ciutat d'Oviedo, Principat d'Astúries, Espanya, és una de les més d'un centenar que adornen els carrers de l'esmentada ciutat espanyola.
El paisatge urbà d'aquesta ciutat, es veu adornat per obres escultòriques, generalment monuments commemoratius dedicats a personatges d'especial rellevància en un primer moment, i més purament artístiques des de finals del segle xx.
L'escultura, feta de bronze, és obra de José Antonio Nava Iglesias, i està datada 1993.
Es tracta d'un petit bust de bronze, situat dalt d'un elevat pedestal de pedra, que va ser inaugurat el 7 de novembre de 1993. En el front del pedestal hi ha una placa de marbre amb la següent inscripció: " AL ILUSTRE/GENERAL/TINETENSE/RAFAEL/DEL RIEGO/DEFENSOR/DE LA/CONSTITUCIÓN/DE 1812/EL AYUNTAMIENTO/DE OVIEDO ". Va ser realitzat a petició dels ajuntaments d'Oviedo i Tinéu i del RIDEA.

## Referències

* 1 2 «Escultura «General Rafael del Riego»» (en espanyol europeu), 05-07-2018. [Consulta: 2 gener 2019].
* 1 2 «Escultura p�blica en Oviedo». Arxivat de l'original el 2014-07-17. [Consulta: 2 gener 2019].
* ↑ CLAVEROL, MANUEL GUTIÉRREZ; ARIAS, ALBERTO CARLOS POLLEDO. Guía total turística y monumental de Oviedo. 6 itinerarios para disfrutar de una ciudad de cuento (en castellà). Ediciones Nobel, 2016. ISBN 9788484597384.
* ↑ «Busto de Rafael de Riego - Enciclopedia de Oviedo». [Consulta: 2 gener 2019].
* ↑ CASAPRIMA COLLERA, Adolfo, "Escultura Pública en Oviedo". Editado por el Ayuntamiento de Oviedo. Asturias, 2001
# Ernest Blakelock Thubron

Ernest Blakelock Thubron, també conegut com a Émile Thubron (Boldon, Tyne i Wear, 15 de juliol de 1861 – Tokomaru, Manawatu-Wanganui, Nova Zelanda, 22 de maig de 1927) va ser un esportista anglo-francès que disputà els Jocs Olímpics de Londres de 1908. En ells guanyà la medalla d'or de la Classe A en la competició de motonàutica, a bord del Camille.

## Referències

* ↑ «John Field-Richards Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 16 de novembre 2012. [Consulta: 3 desembre 2015].
# Viera Podhányiová

Viera Podhányiová (Zlaté Moravce, 19 de setembre de 1960) va ser una jugadora d'hoquei sobre herba eslovaca que va competir sota la bandera de Txecoslovàquia durant la dècada de 1970.
El 1980 va prendre part en els Jocs Olímpics de Moscou, on guanyà la medalla de plata en la competició d'hoquei sobre herba.

## Referències

* ↑ «Viera Podhányiová Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2020. [Consulta: 16 juny 2019].

## Bibliografia

* Kolář, František,. Kdo byl kdo : naši olympionici. 1. vyd. Praga: Libri, 1999. ISBN 808598377X.