OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pacuvi Calavi

Pacuvi Calavi (llatí: Pacuvius Calavius) va ser un magistrat de Càpua, que formava part d'una família influent a la ciutat, els Calavi. Era un home de gran influència a la ciutat, i que segons els relats romans havia adquirit el seu poder a través d'arts malignes.
Després de la victòria d'Hanníbal a la batalla del llac Trasimè va ser investit amb la magistratura principal de Càpua. Tenia raons per creure que els habitants de Càpua eren hostils al senat i volien entregar-lo als cartaginesos. Volien que Hanníbal ocupés la ciutat i matés als senadors. Per a evitar-ho i assegurar la seva ascendència sobre les dues parts, va reunir al senat i va declarar que estava en contra d'una revolta contra Roma, ja que ell mateix era casat amb una dama romana (filla d'Api Claudi) i la seva filla s'havia casat amb un romà. Llavors va declarar que el poble es volia revoltar i que només ell podia dominar aquest sentiment i salvar als senadors si li donaven el comandament. El senat, atemorit, hi va accedir i llavors va fer tancar a tots els senadors a l'edifici, va fer vigilar les portes perquè ningú hi entrés ni sortís, va reunir a la gent i els va dir que els senadors eren els seus presoners, aconsellant que els sotmetessin a judici, però que no se n'executés cap fins a haver-ne elegit un de més bo. La sentència de mort es va pronunciar ràpidament contra el primer senador jutjat, però no va ser fàcil escollir-ne un de millor. Les disputes sobre el successor es van tornar ferotges, i el poble, cansat, va veure que el procediment no era adequat. Van decidir que els senadors conservessin els seus càrrecs i fossin alliberats.
Amb aquesta decisió Calavi havia obligat els senadors a estar-li agraïts, i a reconciliar-se amb el poble. Així va poder induir als capuans que acceptessin la causa d'Hanníbal. Després de la batalla de Cannes l'any 216 aC, Hanníbal va fixar els seus quarters d'hivern a Càpua. Perol·la Calavi, el fill de Pacuvi, havia estat un dels opositors i cap de les accions contra Hanníbal, però per influència del seu pare el comandant cartaginès el va perdonar i fins i tot el va convidar a un banquet, on van anar pare i fill. El fill anava armat, i va explicar al seu pare que volia matar Hanníbal, però Pacuvi va aconseguir convèncer-lo que no ho fes.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0001.001/575?rgn=full+text;view=image;q1=CalaviusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+I.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 560-561. ]
# Paquita «la Rebentaplenaris»

Paquita la Rebentaplenaris (o Reventaplenaris, segons versió) fou una dona d'avançada edat que, a la València de la transició, en plena batalla de València es dedicava a boicotejar col·loquis, actes públics o sessions de l'Ajuntament de València.
Tot i ser coneguda com, Paquita, el seu nom real era María, era nascuda a Toledo i analfabeta.
Dona pobra de solemnitat, vinculada al Grup d'Acció Valencianista, es va fer famosa per boicotejar tot tipus d'actes amb una gran virulència i agressivitat, especialment els plenaris de l'Ajuntament en el moment en què, segons el seu punt de vista, les coses que s'hi deien o decidien eren "massa catalanes". Açò la va fer guanyar-se el malnom de rebentaplenaris. Sense-sostre que va aconseguir una llar de protecció oficial gràcies a una regidora d'Unió Valenciana, s'ha fet difícil la recol·lecció de dades de la seua vida.

## Referències

* ↑ Cadenes, Núria. «Paquita la Rebentacapitolis». Vilaweb, 14-01-2011. [Consulta: 28 gener 2021].
* ↑ Flor, Vicent. Noves glòries a Espanya. Anticatalanisme i identitat valenciana. Acces, 2011, p. 243. ISBN 978-84-92542-47-5.
* ↑ elcronica.net Arxivat 2008-06-05 a Wayback Machine. La pretesa independència de la "Llengua Valenciana"
* ↑ Benlloch, J.J.. El Pais. Acoso a las libertades (en castellà), 11/7/2011 [Consulta: 28 gener 2021].
* ↑ Partal, Vicent. «Karl ‘rebentaplenaris’: la violència blavera es clona al Principat». Vilaweb, 09-03-2018. [Consulta: 28 gener 2021].
# Pau de Schönbrunn

La Pau de Schönbrunn va ser signada entre França i l'Imperi Austríac el 14 d'octubre de 1809, posant fi a la guerra de la Cinquena Coalició durant el període de les Guerres Napoleòniques. Va ser signat en el castell-palau del mateix nom situat en Viena, que és avui una de les majors atraccions turístiques i culturals d'Àustria.

## Antecedents

L'emperador Francesc I d'Àustria intentà imitar l'exemple espanyol de resistència i feu una proclama als pobles germànics al maig perquè s'alcessin contra l'ocupació napoleònica. La crida no va tenir gaire èxit, després d'una victòria a la batalla d'Aspern, a prop de Viena, Àustria va ser definitivament vençuda en la batalla de Wagram gràcies als exèrcits polonesos, aliats amb el rus que van ajudar França en aquest cas.

## El tractat

Ratificant el Tractat de Tilsit de 1807 que dividia Europa en àrees d'influència occidental i oriental, França va imposar dures condicions per a la pau. Àustria havia de reconèixer les anteriors conquestes de Napoleó Bonaparte, així com al seu germà Josep Bonaparte com a rei d'Espanya. Àustria es va veure al mateix temps obligada a cedir el Tirol del nord a Baviera i el del sud a Venècia, Salzburg passava també a Baviera, parts de Polònia al Gran Ducat de Varsòvia, així com Trieste i Dalmàcia (les províncies il·líriques), al sud del riu Sava, a França. També va haver de pagar una elevada indemnització econòmica. Àustria va perdre 67.000 km², amb 3,5 milions d'habitants germànics, alhora que el seu exèrcit quedava limitat a un màxim de 150.000 homes.

## Conseqüències

Després de la derrota d'Austria a la Cinquena Coalició, Napoleó pogué destinar més tropes a la guerra peninsular, on l'activitat guerrillera continuava, i s'intentaria una nova invasió de Portugal.

## Altres tractats

El 1963, el President dels Estats Units John Kennedy i el Primer Ministre soviètic Nikita Khrusxov es van trobar així mateix en aquest palau per fer passos significatius cap a la prohibició de les proves nuclears atmosfèriques.

## Referències

* 1 2 Pawly, Ronald. Napoleon's Polish Lancers of the Imperial Guard (en anglès). Bloomsbury Publishing, 2012, p. 23. ISBN 1780964137 [Consulta: 3 novembre 2018].
* ↑ Cantú, Cesare. Historia de cien años: 1750-1850 (en castellà). Volum 2. R. R. de Rivera, 1852, p. 173.
* ↑ Grab, Alexander. Napoleon and the Transformation of Europe. Macmillan International Higher Education, 2003. ISBN 1137184302.
# Caputxí castany

El caputxí castany (Cebus castaneus) és una espècie de primat de la família dels cèbids. Viu al nord-est de la selva amazònica, repartit pel Brasil, la Guaiana Francesa, Guyana i Surinam. Els seus hàbitats naturals són diversos tipus de boscos, des dels boscos de lianes fins als boscos de sabana de muntanya. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, castaneus, significa 'castany' en llatí. Fins al 2012 fou considerat una subespècie del caputxí olivaci (C. olivaceus).

## Referències

* ↑ «caputxí castany». Diccionari dels mamífers del món. Fundació Barcelona Zoo i TERMCAT, 2023 i 2024. [Consulta: 3 gener 2024].
* ↑ Mittermeier, R. A.; Boubli, J. P.; Lynch Alfaro, J. W.; Laroque, P. O. «Cebus castaneus» (en anglès). Llista Vermella de la UICN, 2021. DOI: 10.2305/IUCN.UK.2021-1.RLTS.T43941A191707135.en. [Consulta: 3 gener 2024].
* ↑ Entrada «Cebus» d'Animalia (en anglès).
# Paul von Rennenkampf

Paul von Rennenkampf o Pàvel Kàrlovitx von Rennenkampf [Павел Карлович фон Ренненкампф] (Estònia, 17 d'abril de 1854 – Taganrog, 1 d'abril de 1918) fou un militar rus, general durant la Primera Guerra Mundial.
D'origen alemany, entrà a l'exèrcit rus als 19 anys i assistí a l'Acadèmia Militar Nikolaevsky de Sant Petersburg de 1879 a 1882. Ascendí ràpidament i fou nomenat per a l'estat major de l'exèrcit el 1882 i general de divisió el 1900.
Rennenkampf dirigí una unitat de cavalleria durant la revolta dels bòxers i fou el responsable de la captura de Tsitsihar i Kirin. Posteriorment participà en la guerra russojaponesa de 1904-05, però fou criticat per la seva campanya a Corea. Després de la batalla de Mukden el general Aleksandr Samsónov l'acusà de no ajudar-lo durant la lluita. Posteriorment Rennenkampf recuperà el seu prestigi lluitant contra diverses revoltes a Sibèria i, especialment, eliminant l'efímera República de Xita.
Al començament de la Primera Guerra Mundial se li donà el comandament del primer exèrcit, amb l'objectiu de penetrar a Prússia Oriental des del nord-est, combinant el moviment amb l'atac del segon exèrcit de Samsónov des del sud-oest. Malgrat uns èxits inicials, l'enemistat personal amb Samsónov i una conducció mediocre del pla d'atac, dugué al fracàs de l'ofensiva russa i al desastre de la batalla de Tannenberg. Posteriorment els fracassos a la Primera Batalla dels Llacs Masurians i a la batalla de Łódź provocaren que l'estat major rus rellevés a Rennenkampf del seu càrrec, fins i tot amb acusacions de traïció pel seu origen germànic. El 6 d'octubre de 1915 dimití i durant la revolució de febrer fou empresonat. Durant la revolució d'octubre sortí de la presó i s'amagà a la ciutat de Taganrog, a la vora del Mar d'Azov, on visqué sota el fals nom de Mandusakis. Tot i així fou descobert pels bolxevics el 16 de març de 1918, que li oferiren un comandament a l'Exèrcit Roig; Rennenkampf refusà i fou arrestat i executat l'1 d'abril d'aquell any.

## Referències

* ↑ Cornish, Nik. The Russian Army 1914-18 (en anglès). Osprey Publishing, 2001, p. 5. ISBN 1841763039 [Consulta: 29 gener 2015].
# Pere II d'Alençon

Pere II d'Alençon (Pere II de Valois, comte d'Alençon), nascut el 1340, mort a Argentan el 20 de setembre de 1404, comte d'Alençon, de Perche i de Porhoët, fill de Carles II d'Alençon, comte d'Alençon i de Perche, i de Maria de La Cerda.

## Biografia

Pere II va néixer el 1340, fill segon de Carles II d'Alençon, comte d'Alençon i de Perche, i de Maria de la Cerda.
Armat cavaller el 1350, fou un dels ostatges enviats el 1360 a Anglaterra a canvi del rei Joan II de França, fet presoner a Poitiers el 1356. No va tornar a França fins al 1370. El mateix any, va comprar el feu de Châteauneuf-en-Thymerais a Robert de Pont-Audemer.
Es va allistar sota les ordres del duc Joan I de Berry i va combatre a Aquitània amb el seu germà segon Robert, contra els anglesos; van prendre Llemotges, però fracassaren davant Usson (1371). Va combatre llavors a Bretanya amb Du Guesclin, i fou ferit durant l'assalt d'Hennebont (actual Morbihan).
Alguns anys més tard, el 1388, va acompanyar a Carles VI de França a una expedició contra Guillem VI, duc de Gueldre i de Juliers.
Va morir a Argentan el 20 de setembre de 1404, sent enterrat a la cartoixa de la Vall de Déu, a Feings.

## Matrimoni i fills

Es va casar el 10 d'octubre de 1371 amb Maria Chamaillard (vers 1345 - † Argentan 18 de novembre de 1425), vescomtessa de Beaumont-au-maine, Fresnay i Sainte-Suzanne, filla de Guillem Chamaillard, senyor d'Anthenaise (vers 1320- 1391) i de Maria de Beaumont-Brienne (vers 1325- 1372), ella mateixa vescomtessa de Beaumont-au-maine, Fresnay i Sainte-Suzanne, hereva de la família de Beaumont. Tingueren 8 fills:
* Maria (1373 † 1417), casada a Paris el 1390 amb Joan VII d'Harcourt († 1452), comte d'Harcourt et d'Aumale i baró d'Elbeuf
* Pere (1374 † 1375)
* Joan (1375 † 1376)
* Maria (1377 † 1377)
* Joana (1378 † 1403)
* Caterina, (1380 † 1462), casada el 1411 amb Pere d'Evreux (1366 † 1412), infant de Navarra, comte de Mortain després, ja vídua, es va tornar a casar el 1413 amb Lluís VII de Baviera (1365 †1447)
* Margarida, monja a Argentan, (1383, † després de 1400)
* Joan III d'Alençon el Savi (1385 † Batalla d'Azincourt 1415), comte (1404-1414) i després duc d'Alençon (1414-1415).
Va tenir també un fill il·legítim:
* Pere bastard d'Alençon, senyor d'Aunou, mort solter.

## Notes i referències

* ↑ . André Jean Marie Hamon, Notre-Dame de France, o, Histoire du culte de la Sainte Vierge en France, depuis l'origine du christianisme jusqu'à nos jours, a H. Plon, 1865, pàg. 115
# Plistòanax

Plistòanax o Plistònax (grec antic: Πλειστοάναξ o Πλειστώναξ) fou el 19è rei d'Esparta de la línia Agída. Era el fill gran de Pausànies, regent d'Esparta, el vencedor a la batalla de Platea.
A la mort de Plistarc d'Esparta, no més tard del 458 aC, sense descendència, l'herència va recaure en Plistòanax, que era encara menor d'edat.
A l'expedició espartana en ajut dels doris contra els focis el 457 aC, el seu oncle Nicomedes fill de Cleombrot va ser el cap militar efectiu, i Plistòanax de fet només l'acompanyava, segons diu Tucídides.
El 455 aC ja va dirigir personalment l'expedició contra l'Àtica, però atesa la seva joventut estava assistit per Cleàndrides com a conseller. La retirada prematura de l'exèrcit espartà va aixecar sospites de què Cleàndrides i Plistòanax havien estat subornats per Pèricles. Segons Plutarc, Cleàndrides va fugir d'Esparta i va ser condemnat a mort en absència, i el rei, condemnat a una multa que no va poder pagar i se'l va desterrar.
Plistòanax va romandre denou anys a l'exili, residint a la vora del temple de Zeus, a la muntanya del Liceu a Arcàdia, amb la meitat de la seva casa dins el territori sagrat del temple per gaudir dels beneficis de la protecció del santuari. Durant la seva absència, el seu fill Pausànies d'Esparta va ser rei al seu lloc.
L'any 426 aC els espartans per indicació de l'oracle de Delfos el van fer tornar i va ser restaurat en el tron. La seva arribada va ser celebrada amb danses i sacrificis solemnes, tal com s'havia fet amb els primers reis. Però aviat va ser acusat d'induir a la sacerdotessa Pítia d'influir en favor seu i a aquest suposat sacrilegi es van atribuir les derrotes espartanes a la guerra; el 421 aC va haver d'imposar tota la seva autoritat per signar una treva amb Atenes. Aquest mateix any va anar amb un exèrcit a Arcàdia on va aconseguir la independència de Parrhàsia que estava sotmesa per Mantinea i va destruir una fortalesa que dominava Lacònia que els mantineans havien construït a Cípsela, a la frontera.
El 418 aC va agafar el comandament d'un exèrcit d'homes grans i molt joves que va anar en ajut d'Agis II, però quan va arribar a Tegea es va assabentar que Agis ja havia triomfat a Mantinea, i no sent necessària la seva presència va tornar a Esparta. Va morir el 408 aC i el seu fill Pausànies va tornar al tron.

## Referències

* ↑ Pleistoanax a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 412-413
# Ponci Telesí Menor

Ponci Telesí Menor (en llatí Pontius Telesinus) fou un general samnita, germà petit de Ponci Telesí Major.
Comandava les forces samnites enviades en ajut de Gai Mari el Jove i junt amb aquest va quedar assetjat a Praeneste l'any 82 aC durant la Primera Guerra Civil romana. Després de la derrota dels samnites i de la mort del seu germà a la batalla de la Porta Col·lina, Gai Mari i Telesí va intentar fugir per un pas subterrani que conduïa des de la ciutat a camp obert, però al trobar la sortida vigilada van decidir matar-se un a l'altre. Telesí va morir el primer i Mari es va suïcidar o potser va morir apunyalat per un esclau.

## Referències

* ↑ 2.Pontius Telesinus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 497
# Pont de Goi

El pont de Goi és un antic pont del camí entre Tarragona i Lleida; travessa el riu Francolí entre els termes municipals de Valls i Alcover. Es tracta d'un pont de tres arcs, pla, molt modificat (avui dia és una carretera), tot de pedra i amb tallamars.
És on va tenir lloc la batalla del Pont de Goi del 15 de febrer de 1809 durant la guerra del francès. En aquesta batalla s'enfrontaren el general de les tropes napoleòniques Laurent Gouvion Saint-Cyr i les forces de la Junta Superior comanades pel general Teodoro Reding. Finalment, les tropes napoleòniques guanyaren la batalla i es pogueren quedar amb tot el domini del Camp de Tarragona. El 1909, data del primer centenari, s'hi col·locà una creu commemorativa. El 2009, any del segon centenari, aquesta creu fou reconstruïda i restaurada per l'ajuntament de Valls i la Diputació de Tarragona

## Referències

* 1 2 «Pont de Goi». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 agost 2013].
* ↑ «Centenari del Pont de Goi». Butlletí CEA.
* ↑Bicentenari de la batalla del Pont de Goi Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Dielèctric de porta

Un dielèctric de porta és un dielèctric utilitzat entre la porta i el substrat d'un transistor d'efecte de camp (com ara un MOSFET). En els processos d'última generació, el dielèctric de la porta està subjecte a moltes limitacions, com ara:
* Interfície elèctricament neta amb el substrat (baixa densitat d'estats quàntics per als electrons)
* Alta capacitat, per augmentar la transconductància FET
* Alt gruix, per evitar la ruptura dielèctrica i les fuites per túnel quàntic.
Les restriccions de capacitat i gruix s'oposen gairebé directament entre si. Per als FET de substrat de silici, el dielèctric de la porta és gairebé sempre diòxid de silici (anomenat "òxid de porta"), ja que l'òxid tèrmic té una interfície molt neta. Tanmateix, la indústria dels semiconductors està interessada a trobar materials alternatius amb constants dielèctriques més altes, que permetrien una capacitat més gran amb el mateix gruix.

## Història

El 1955, Carl Frosch i Lincoln Derrick van fer créixer accidentalment una capa de diòxid de silici sobre la hòstia de silici, per la qual cosa van observar efectes de passivació superficial. El 1957 Frosch i Derrick, utilitzant l'emmascarament i la predeposició, van poder fabricar transistors de diòxid de silici i van demostrar que el diòxid de silici aïllava, protegia les hòsties de silici i evitava que els dopants es difonguessin a l'hòstia. El diòxid de silici segueix sent el dielèctric de porta estàndard en la tecnologia MOSFET.

## Referències

* 1 2 Frosch, C. J.; Derick, L (en anglès) Journal of the Electrochemical Society, 104, 9, 1957, pàg. 547. DOI: 10.1149/1.2428650.
* ↑ «Gate Dielectric - an overview | ScienceDirect Topics» (en anglès). [Consulta: 21 octubre 2024].
* 1 2 Huff, Howard; Riordan, Michael The Electrochemical Society Interface, 16, 3, 01-09-2007, pàg. 29. DOI: 10.1149/2.F02073IF. ISSN: 1064-8208.
* ↑ Kooi†, E.; Schmitz, A. (en anglès) High Dielectric Constant Materials: VLSI MOSFET Applications, 16, 2005, pàg. 33–44. DOI: 10.1007/3-540-26462-0_2.
# Portada/article abril 11
## Batalla de Montjuïc

La Batalla de Montjuïc de 1641 va ser una batalla que es va lliurar el 26 de gener de 1641 a la muntanya de Montjuïc de la ciutat de Barcelona, sis mesos més tard de l'aixecament popular conegut com a Corpus de Sang (7 de juny de 1640).
La batalla és un dels episodis de la Guerra dels Segadors i s'hi van enfrontar les tropes catalanes comandades pel diputat militar de la Generalitat Francesc de Tamarit, amb el suport de la cavalleria francesa del duc de Bouillon, contra les tropes de Felip IV de Castella comandades per Pedro Fajardo de Zúñiga y Requesens, marquès de los Vélez. La batalla es resolgué amb una victòria catalana contundent i la massacre de les tropes hispàniques, que van haver de fugir fins a Tarragona.
# Seongnam

Seongnam (en coreà: 성남시, romanització revisada del coreà: seongnamsi, llegiu: songnam) és la segona ciutat més gran de la província de Gyeonggi-do, al nord de la república de Corea del Sud. Aquesta ciutat està situada al sud-est de Seül, a uns 18 km, creuant el riu Han. La seva àrea és de 141.82 km² i la seva població total és de 980.000 habitants. La ciutat es divideix en 3 districtes: Bundang (분당구), Jungwon (중원구); i Sujeong (수정구). L'equip local de futbol és el Seongnam Ilhwa Chunma FC 성남 일화 천마, sobrenomenat el pegàs. Va ser fundat el 1989 i participa en la K-League de Corea del Sud.
Seongnam, la primera ciutat planificada de la història de Corea, va ser concebuda durant el període presidencial de Park Chung-hee amb el propòsit d'industrialitzar la nació amb diverses instal·lacions d'electrònica, tèxtils, petroquímica durant els anys 70 i 80. En els anys 70 La ciutat va ser destacada per la xarxa de carreteres que la connectaven amb Seül i altres ciutats importants.L'agost del 2009, la ciutat es va fusionar amb la ciutat de Hanam, de la província de Gyeonggi-do.

## Bibliografia

* "오시는길." (Map) Nowcom. "경기도 성남시 분당구 삼평동 625 판교세븐벤처밸리 1단지 2동 9층"

## Enllaços externs

* Web oficial de la ciutat Arxivat 2009-01-07 a Wayback Machine.
# São José do Rio Preto

São José do Rio Preto és una ciutat brasilera situada a l'estat de São Paulo. Està al nord de São Paulo, a una distància de 450 km d'aquesta. Té una superfície de 434 km², i una població estimada, l'any 2008 d'414.272 habitants. És l'onzena ciutat més gran de l'estat de São Paulo i té un índex de desenvolupament humà de 0.834, alta. La ciutat és un centro comercial en la seva regió, el nord-oest de l'estat.

## Història

A partiu de 1840, persones de Minas Gerais es van establir en el Sertão Paulista i van donar inici a l'explotació agricola i la cria de bestiars. La ciutat va ser fundada el dia 19 de març de 1852 per João Bernardino de Seixas Ribeiro, qui va liderar als habitants de les veïnes ciutats en la construcció d'una capella. El districte va ser creat en 1855, i el 19 de juliol de 1894 va ser emancipada de Jaboticabal, aconseguint la condició de municipi.

## Referències

* ↑ Prefeitura. «História de São José do Rio Preto» (en portugués), 02-08-2012. [Consulta: 16 desembre 2010].

## Enllaços externs

* Pàgina de l'ajuntament
* UNESP - Universitat de l'estat al Rio Preto
* Rio Preto al WikiMapia
# Toyama

Toyama (富山市, Toyama-shi) és la ciutat capital de la prefectura de Toyama, Japó. Es troba a la costa del Mar del Japó, a 200 km al nord de la ciutat de Nagoya i a 300 km al nord-oest de Tòquio. Té una àrea de 1.241,85 km² i una població de 420.804 habitants (2005). Històricament la ciutat de Toyama va ser capital de la província d'Etchu. La ciutat moderna va ser incorporada l'1 d'abril de 1889. Entre l'1 i el 2 d'agost de 1945 la ciutat va ser bombardejada gairebé tota per avions nord-americans, ja que Toyama era el centre de processament d'alumini i acer.

## Persones il·lustres

* Koichi Tanaka (1959 -) químic, Premi Nobel de Química de l'any 2002.

## Ciutats germanes

* Leongatha, Austràlia
* Durham, Anglaterra
* Durham, Estats Units
* Mogi das Cruzes, Brasil
* Qinhuangdao, República Popular de la Xina

## Enllaços externs

* Pàgina oficial Arxivat 2006-12-10 a Wayback Machine.(anglès)
# Venlo

Venlo és un municipi de la província de Limburg, al sud-est dels Països Baixos. L'1 de gener del 2009 tenia 91.609 habitants repartits sobre una superfície de 86,41 km² (dels quals 1,79 km² corresponen a aigua). Limita al nord amb Horst aan de Maas, Bergen (Limburg) i Geldern, a l'oest amb Sevenum, Maasbree i Kessel (Limburg), al sud amb Beesel i a l'est amb els municipis alemanys Nettetal i Viersen.

## Ajuntament

Eleccions municipals :
| Partit | Regidors 1998 | Regidors 1998 | Regidors 1998 | Regidors 1998 | Regidors 2001 | Regidors 2006 |
| | Venlo | Tegelen | Belfeld | Groot-Venlo | Groot-Venlo | Groot-Venlo |
| PvdA | 5 | 2 | - | 5 | 3 | 8 |
| CDA | 10 | 4 | 3 | 11 | 12 | 7 |
| VVD | 7 | 3 | 2 | 8 | 7 | 7 |
| GroenLinks | 5 | - | - | 4 | 5 | 6 |
| SP | 2 | - | - | - | - | - |
| Partits locals | 3 | 8 | 6 | 8 | 9 | 9 |
| Blerickse Democraten | | | | | | 2 |
| Tegelse Democraten | | | | 2 | | 2 |
| Belfeldse Democraten | | | | 1 | | 2 |
| Samen | | | | 3 | | 2 |
| Realisten '82 | | | | 1 | | 1 |
| Overig | | | | 1 | | |
| Total | 33 | 17 | 11 | 37 | 37 | 37 |

## Persones il·lustres

* Henri Alexis Brialmont, general
* François Folie (1833-1905), astrònom i director del Observatori Reial de Bèlgica a Uccle
* Rick Hoogendorp, futbolista
* Will Sanders, saxofonista

## Enllaços externs

* www.venlo.nl