OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Exulv

Exulv (aragonès) Ejulve (castellà) és una localitat i municipi de la comarca d'Andorra-Serra d'Arcs, a la província de Terol (Aragó).
Té una població de 219 habitants (INE 2008) i una densitat de 2 hab/km². Està situat dins del Parc Cultural del Maestrat i presenta un clima Mediterrani d'Interior o Continentalitzat, amb temperatures extremes tot l'any.
Els seus edificis més emblemàtics daten del segle xiv, destacant: L'Ajuntament, La Torre, l'església de Sta. María la Mayor, la parròquia de San Pascual, el convent Casa Felicitas, les Posades i l'Antic hospital.

## Referències

* ↑ Aragón, Heraldo de. «Imágenes: Fotos de Ejulve, el pueblo más rico de Teruel y de todo Aragón, según el atlas del INE» (en castellà), 02-11-2023. [Consulta: 16 novembre 2024].
# Variacions sobre un tema popular polonès

Variacions sobre un tema popular polonès en si menor, op. 10, és una peça per a piano composta per Karol Szymanowski el 1904. Es va estrenar en el primer concert de Jove Polònia a la Filharmònica de Varsòvia el 6 de febrer de 1906 amb Grzegorz Fitelberg a la direcció i, en aquesta obra, la interpretació pel pianista Heinrich Neuhaus.
Daten del període dels estudis de Szymanowski amb Zygmunt Noskowski, a qui les va dedicar. El tema està inspirat en una melodia recollida per Jan Kleczyński en el seu llibre O muzyce podhalańskiej (Sobre la música de Podhale, 1888), que incloïa temes de les regions de Zakopane i Podhale. Curiosament, aquesta mateixa melodia ressorgirà uns anys després a Harnasie. Les peces van ser concebudes a l'ambient de Tymoszówka, la llar familiar de Szymanowski a Ucraïna. La influència formativa en l'obra de Szymanowski és palpable. Els fragments tradicionals que s'ajusten a l'estil del segle XIX, com la variació final que presenta una fuga a quatre veus, es combinen amb altres més originals que reflecteixen la seva creativitat i domini musical.
La vuitena variació, plena de dramatisme i intensitat, evoca el to solemne d'una marxa fúnebre en sol menor. Roman Palester va adaptar aquesta peça per a orquestra simfònica, i l'Orquestra Filharmònica de Varsòvia, dirigida per Józef Ozimiński, la va interpretar durant el funeral de Szymanowski a Varsòvia el 6 d'abril de 1937.

## Moviments

* Núm. 1 Meno Mosso
* Núm. 2 Agitato
* Núm. 3 Lento Mesto Ma Poco Agitato
* Núm. 4 Allegro Molto Agitato
* Núm. 5 Andantino
* Núm. 6 Andante Dolcissimo
* Núm. 7 Più Mosso
* Núm. 8 Marcia Funèbre
* Núm. 9 Più Mosso (Allegro)
* Núm. 10 Finale: Allegro Vivo - Maestoso

## Recepció

Després del concert, el crític musical del Kurier Warszawski, Aleksander Poliński, va descriure el jove compositor Szymanowski com "extraordinari... potser fins i tot un geni... amb un estil molt original i melodies belles. Les harmonies són inusuals, però fascinantment captivadores... [una] rica polifonia... utilitzada amb propòsit... impregnada de poesia i animada amb fantasia juvenil, tot i això... coherent."

## Referències

* ↑ Stryja. «Ressenya del disc» (en anglès). Naxos. Arxivat de l'original el 3 de novembre 2024. [Consulta: 11 novembre 2021].
* 1 2 3 Orga, Ates. «Szymanowsky: Piano Works Vol. 2». Naxos. [Consulta: 19 novembre 2024].
* ↑ Matuszewska, H. «Szymanowsky: Variations In B Flat Minor / Preludes / Variations In B Flat Minor». Muza. [Consulta: 19 novembre 2024].
* 1 2 Iwanicka-Nijakowska, Anna. «Variacions sobre un tema popular polonès per a piano Op. 10 – Karol Szymanowski». Culture.pl. [Consulta: 3 novembre 2024].
# Agència Valenciana de Seguretat i Resposta a les Emergències

L'Agència Valenciana de Seguretat i Resposta a les Emergències (AVSRE) —o simplement Agència de Seguretat i Emergències— és un organisme autònom creat per la Generalitat Valenciana amb la Llei 4/2017, de 3 de febrer, adscrit a la Conselleria de Justícia, Interior i Administració Pública. Té com a objectiu minimitzar les conseqüències de qualsevol emergència que es produïsca en el País Valencià i vetlar per la seguretat. Gestiona els principals serveis d'emergències i seguretat valencians com ho són el Centre de Coordinació d'Emergències i el telèfon 112 Comunitat Valenciana, la Policia de la Generalitat, la coordinació de la Policia Local i l'Institut Valencià de Seguretat Pública (IVASPE).
L'Agència duu a terme el comandament operatiu, mentre que la gestió dels mitjans, tant personals com materials, dels serveis d'emergències de la Generalitat és a càrrec de la Societat Valenciana de Gestió Integral dels Serveis d'Emergències (SGISE).

## Creació

* L'Agència de Seguretat i Resposta a les Emergències va entrar en funcionament el 2015, abans de la creació de la Llei, però amb dependència directa de la Presidència de la Generalitat.
* 3 de juny de 2016: les Corts Valencianes aproven l'avantprojecte de llei de l'Agència Valenciana de Seguretat i Resposta a les Emergències (AVSRE).
* 17 de juny de 2016: s'aprova el Projecte de Llei pel qual es crea l'Agència Valenciana de Seguretat i Resposta a les Emergències.
* El 3 de febrer de 2017, la Generalitat fa la Llei 4/2017 amb la qual es crea l'Agència com a organisme autònom. Publicada en el DOGV el 9 de febrer.

## Referències

* 1 2 «Llei 4/2017, de 3 de febrer, de la Generalitat, per la qual es crea l'Agència Valenciana de Seguretat i Resposta a les Emergències [2017/1042]» (PDF). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 7976, 09-02-2017.
* ↑ «Agència Valenciana de Seguretat i Resposta a les Emergències - Generalitat Valenciana». Conselleria de Justícia, Interior i Administració Pública. [Consulta: 30 setembre 2022].
* ↑ «Agència Valenciana de Seguretat i Resposta a les Emergències - Emergències - Generalitat Valenciana». [Consulta: 30 setembre 2022].
* ↑ «Centre de Coordinació d'Emergències - Emergencias - Generalitat Valenciana». [Consulta: 30 setembre 2022].
* ↑ «Societat Valenciana de Gestió Integral dels Serveis d'Emergencies». [Consulta: 1r octubre 2022].
* ↑ seguretat, Notes de. «Agència Valenciana de Seguretat i Resposta a les Emergències: cap a la gestió transversal de la seguretat», 15-03-2017. [Consulta: 1r octubre 2022].
* ↑ «RESOLUCIÓ de 22 de juliol de 2015, del director general de l'Agència de Seguretat i Resposta a les Emergències, de delegació de competències. [2015/6741]». Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 7578, 24-07-2015.
* ↑ «Llum verda a l'Agència Valenciana de Seguretat i Emergències - Diari La Veu». [Consulta: 1r octubre 2022].
* ↑ «Generalitat Valenciana a Twitter». [Consulta: 1r octubre 2022].
* ↑ «Generalitat Valenciana a Twitter».
# Mides I

En la mitologia grega Mides o Midas (Midas, Μίδας) era el rei de Frígia, fill de Gòrdios I. Va tenir un fill, Ancuros.
Fou un rei deixeble d'Orfeu i promotor del culte a Dionís. A la seva riquesa proverbial s'al·ludeix en una història de la seva infància que diu que les formigues portaven grans de blat com a símbol de la seva futura riquesa, però sobretot per un fet mític: Un dia, Silè, havent begut més del normal, es va perdre i va anar a parar a les terres de Mides, que l'acollí i li oferí la seva hospitalitat. Dionís, que el buscava, el va trobar allà i per agrair a l'amfitrió haver-lo allotjat, li atorgà un desig. Mides demanà llavors la facultat de transformar en or tot el que toqués, cosa que li fou concedida, però llavors també el menjar que tocava es tornava d'or. Incapaç de menjar i de beure, suplicà al déu de retornar al seu estat anterior i que l'alliberés del seu do. Dionís li ordenà llavors rentar-se les mans a les aigües del Pactol, prop de la muntanya Tmolos; aquest bany va eliminar el poder de Mides i des de llavors la sorra del riu es va convertir en or. Aquesta llegenda explica el caràcter aurífer del riu, al qual la Frígia degué una bona part del seu imperi.
En una altra llegenda, els seus talents de músic (havia estat l'alumne d'Orfeu) foren sol·licitats i va ser designat per ser jutge en el concurs entre el sàtir Màrsies, joglar de flauta, i Apol·lo, que tocava la lira. (Ovidi, al llibre XI de les seves "Metamorfosis", situa el concurs entre Pan i Apol·lo). Mides va designar Màrsies vencedor, mentre que les Muses, que també jutjaven, preferien a Apol·lo. Aquest darrer, com a venjança, li va fer créixer orelles d'ase. Mides va intentar amagar-les sota una gorra frígia, però un barber va descobrir el seu secret quan li va tallar els cabells. Incapaç de mantenir el secret, el barber acaba cavant un forat en la sorra on hi va deixar el secret: «el rei Mides té de les orelles d'un ase», i va tapar el forat de seguida. Desgraciadament, van créixer unes canyes que van obrir el forat i el vent, en passar entre les canyes, va crear una música que va escampar el secret repetint la frase fatídica la qual es va difondre arreu del món.
La seva homosexualitat és descrita per Filostrat. A les comèdies gregues era representat amb les orelles d'un sàtir més tard engrandides per esdevenir orelles d'ase.
Se li atribueix la fundació d'Ancira.

## Referències

* 1 2 Ovidi Nasó, P.; Revisat i traduït per Adela M.ª Trepat i Anna M.ª de Saavedra. Les Metamorfosis, L. III. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 1932.
* 1 2 Charles Baudelaire (francès) a l'enllaç

## Enllaços externs

* El mite de Mides (francès)
* Mides Arxivat 2008-08-20 a Wayback Machine. (francès)
Viccionari
# Un cadàver per postres

Un cadàver per postres (títol original en anglès: Murder by Death) és una pel·lícula estatunidenca de Robert Moore, estrenada el 1976. Aquesta pel·lícula ha estat doblada al català.

## Argument

Els 5 detectius més importants de tots els temps són convidats per un boig maquiavèl·lic a un sopar i a un homicidi. La víctima no és altra que l'amfitrió d'aquests detectius.

## Repartiment

* Eileen Brennan: Tess Skeffington
* Truman Capote: Lionel Twain
* James Coco: l'inspector Milo Perrier
* Peter Falk: Sam Diamond
* Alec Guinness: Jamesenyor Bensonyora (Jamesieur Bensonmum)
* Elsa Lanchester: Srta. Jessica Marbles
* David Niven: Dick Charleston
* Peter Sellers: l'inspector Sidney Wang
* Maggie Smith: Sra. Dora Charleston
* Nancy Walker: Yetta
* Estelle Winwood: Srta. Withers
* James Cromwell: Marcel Cassette
* Richard Narita: Willie Wang

## Al voltant de la pel·lícula

* El rodatge es va desenvolupar durant la tardor del 1975, al comtat de Berkshire, a Anglaterra.
* La pel·lícula va tenir una continuació el 1978, a The Cheap Detective, també dirigida per Robert Moore.
* Un cadàver a les postres marca el començament en el cinema de l'actor James Cromwell.
* El paper de l'inspector Wang primer va ser proposat a Orson Welles, però estava interpretant una altra pel·lícula a Itàlia.

## Nominacions

* Globus d'Or al millor actor musical o còmic per Truman Capote el 1977.

## Referències

* ↑ esadir.cat. Un cadàver per postres. esadir.cat.
* ↑ «Murder by death» (en anglès). The New York Times.
# Telecabina de la Coma del Clot

El Telecabina de la Coma del Clot és un telefèric de pulsió de Núria que segueix el mateix traçat de l'antic funicular, ja que comunica l'estació del cremallera de Núria amb l'alberg del Pic de l'Àliga. La línia va entrar en servei el 1988, pertany també a FGC i és l'únic aparell del tipus pulsat (amb tren de cabines) que hi ha a Catalunya.

## Característiques

L'objectiu d'aquest telefèric era la unió de l'estació del cremallera de la Vall de Núria amb l’alberg del pic de l’Àliga on s’hi trobava l’hotel Puigmal, a l'entrada del Parc Natural de les Capçaleres del Ter i del Freser i accedir al voltant del Santuari de Núria, el seu llac i el conjunt de la vall.
Supera un desnivell de 150 metres, ascendint fins als 2.120 metres d’altura gràcies a un total de 9 suports intermedis construïts amb torres. L'estació inferior està situada a 1.1970 metres. La seva longitud és de 657 metres. Consta de dos grups de dues cabines en les quals hi caben 12 persones a cadascuna amb una capacitat de 400 perones/hora. Les dues cabines tenen una fàcil accessibilitat i les seves portes són amples per facilitar l'accés a persones de mobilitat reduïda. Permet transportar fins a quatre-centes quinze persones.

## Història

Aquest telefèric es troba a la Vall de Núria, i va substituir l’antic telecabina de l’any 1988 que també va reemplaça l’antic funicular que es va instal·lar l’any 1942. Aquest primer funicular va començar-se a construir per l'enginyer Joaquim Homs Oller l'any 1934 i va formar part de l'Exposició Universal de Barcelona de 1929.
L’any 1968 el funicular es va cremar. L'hotel Puigmal va ser destruït per les forces militars durant la Guerra Civil i es va declarar inhabitable. Fins al 1972 no es va poder tornar a obrir al públic. El 1987 es va decidir que aquesta infraestructura seria substituïda per una nova instal·lació que seria l'actual telecabina de la Coma del Clot.
L’antic telecabina de la Coma del Clot es va utilitzar des de l’any 1988 fins a l’any 2019, posant en servei les estacions de Núria i la seva estació d'esquí l’alberg seguint el mateix camí que l’antic funicular. L’any 2019 després de trenta-un anys de funcionament, va ser substituït pel nou telefèric.

## Referències

* 1 2 «Història del telefèric de Coma del Clot de la Vall de Núria», 05-05-2021. [Consulta: 16 octubre 2021].
* ↑ «Cremallera de Núria: Exposició Palau Robert: 23 de maig al 25 de juny de 2006». palaurobert.gencat.cat. Arxivat de l'original el 2021-10-16. [Consulta: 16 octubre 2021].
* ↑ Salmeron i Fernández, Joan Carles. El nou material motor i mòbil del Cremallera de Núria. Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya, 2020, p. 8-9.
* 1 2 Ribas, Miquel. «Los 70 años de Vall de Núria: del Santuario de peregrinaje a la estación de esquí» (en castellà). turiski.es, 10-08-2018. [Consulta: 16 octubre 2021].
* 1 2 3 «El present i passat del Telecabina Coma del Clot - Vall de Núria», 08-03-2020. [Consulta: 16 octubre 2021].
* ↑ Riverlola i Morera, Victor. «Vall de Núria, un pequeño paraíso enclavado en un profundo valle - Reportajes» (en castellà). nevasport.com. [Consulta: 16 octubre 2021].
# Hedvig Karakas

Hedvig Karakas (Szolnok, 21 de febrer de 1990) és una esportista hongaresa que va competir en judo.
Va guanyar una medalla de bronze al Campionat Mundial de Judo de 2009 i tres medalles al Campionat Europeu de Judo entre els anys 2009 i 2015. Als Jocs Europeus de Bakú 2015 va aconseguir una medalla de plata en la categoria de –57 kg.

## Palmarès internacional

Campionat Mundial :
| Any | Lloc | Medalla | Categoria |
| 2009 | Rotterdam ( Països Baixos) | 3 | –57 kg |
| Jocs Europeus ||||
| Any | Lloc | Medalla | Categoria |
| 2015 | Bakú ( Azerbaidjan) | 2 | –57 kg |
| Campionat Europeu ||||
| Any | Lloc | Medalla | Categoria |
| 2009 | Tbilisi ( Geòrgia) | 3 | –57 kg |
| 2010 | Viena ( Àustria) | 3 | –57 kg |
| 2015 | Bakú ( Azerbaidjan) | 2 | –57 kg |

## Referències

* ↑ «Hedvig Karakas» Arxivat 2012-12-16 a Wayback Machine. en Sports-reference.com (SR/Olympic Sports) (anglès)
* ↑ «Hedvig Karakas» en Judoinside.com (anglès)
# 680
## Esdeveniments

* Comença la Segona guerra civil islàmica
* Fundació del xiisme, una branca de l'islam
* 21 d'octubre - Regne visigot de Toledo: Inici del regnat d'Ervigi.
* Batalla d'Ongal entre els búlgars i l'Imperi Romà d'Orient, que va conduir a la creació del Primer Imperi Búlgar.

## Necrològiques

* Wamba, rei visigot.

## Referències

* ↑ Norwich, John Julius. Byzantium: The Early Centuries (en anglès). Penguin, 1990, p. 325. ISBN 0-14-011447-5.
# Kurt Wires

Kurt Wires (Hèlsinki, 28 d'abril de 1919 - Espoo, 22 de febrer de 1992), de naixement Kurt Virtanen, fou un piragüista en aigües tranquil·les finlandès que va competir durant les dècades de 1940 i 1950. Una vegada retirat fou un destacat home de negocis.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Londres on va guanyar la medalla de plata en la prova del K-1, 10.000 metres del programa de piragüisme. Quatre anys més tard, als Jocs de Hèlsinki, va disputar dues proves del programa de piragüisme. En ambdues, el K-2 1.000 metres i K-2 10.000 metres, guanyà la medalla d'or fent parella amb Yrjö Hietanen. En aquests Jocs fou l'encarregat de dur la bandera de Finlàndia durant la cerimònia de clausura.
Wires va servir a l'exèrcit finlandès durant la Segona Guerra Mundial i va perdre l'ull dret durant la Guerra de Continuació.

## Referències

* ↑ «Etusivu». [Consulta: 6 juny 2023].
* 1 2 3 «Olympedia – Kurt Wires». [Consulta: 6 juny 2023].
# Batalla de l'Skafida

La batalla de l'Skafida (en búlgar: Битка при Скафида) es va lliurar el 1304 al riu Skafida, prop de Sozòpol, Bulgària, i va enfrontar l'Imperi Romà d'Orient i el Segon Imperi Búlgar. La batalla fou guanyada pel Segon Imperi Búlgar, gràcies a la qual pogué superar la crisi del segle anterior, aconseguir estabilitat interna i aconseguir el control de Tràcia, de manera que a partir d'aleshores l'Imperi Romà d'Orient deixà de ser una amenaça pels búlgars.

## Origen del conflicte

El primer objectiu de Todor Svetoslav I Terter de Bulgària després d'ésser coronat tsar del Segon Imperi Búlgar el 1300, fou el revenjar-se pels atacs que durant els anteriors 20 anys els mongols havien sostingut sobre Bulgària. Primerament, els traïdors foren castigats, inclòs el Patriarca Joaquim III, qui fou trobat culpable d'ajudar els enemics de la corona. Després, el tsar es girà vers l'Imperi Romà d'Orient regit per Andrònic II Paleòleg, que havia col·laborat amb els atacs mongols aconseguint conquerir diverses fortaleses a Tràcia. Així, a partir del 1303, el seu exèrcit marxà cap al sud i conquerí diverses ciutats romanes d'Orient frontereres. El següent any, el 1304, els romans d'Orient es prepararen per contraatacar, de manera que ambdós exèrcits es trobaren prop del riu Skafida.

## Batalla

Aparentment els romans d'Orient guanyaren tàcticament a l'inici, fent retrocedir els búlgars fins al riu i obligant-los a travessar-lo en retirada. Però les tropes romanes d'Orient, creient definitiva la victòria, avançaren sense ordre sobre el pont que travessava el riu, el qual havia estat sabotejat abans de la batalla pels búlgars. Amb el pes de les tropes romanes d'Orient, el pont col·lapsà, provocant el pànic entre els romans d'Orient, que amb els línies totalment trencades, hagueren de fer front al contraatac búlgar. Totalment desbordats, els romans d'Orient acabaren retirarant-se en desbandada i dels búlgars aconseguiren la victòria.

## Conseqüències

Durant la batalla els búlgars feren gran quantitat de presoners, en especial entre l'oficialitat, formada per l'aristocràcia romana d'Orient. Després de la batalla, l'exèrcit búlgar continuà amb la seva ofensiva sense que l'Imperi Romà d'Orient els pogué aturar malgrat que l'emperador romà d'Orient Andrònic II Paleòleg feu fondre l'or del seu tresor personal per poder reclutar més tropes. Finalment, el 1307, un tractat de pau se signà entre l'Imperi Romà d'Orient i el Segon Imperi Búlgar, que es va mantenir en vigor fins a la mort de Todor Svetoslav I Terter de Bulgària, el 1321.

## Referències

* ↑ Speer, Andreas. 1308: Eine Topographie historischer Gleichzeitigkeit (en alemany). Berlín: De Gruyter, 2010, p.817. ISBN 978-3-11-021874-9.
# Clau de volta

La clau de volta és la pedra central d'una volta, igual com la clau d'arc que tanca un arc. En voltes té una forma rodona o poligonal; en arcs té forma de trapezi. En arcs sol ser de major dimensió que les altres dovelles. Es pot utilitzar en obra de paret seca o amb argamassa. Sovint està decorada per raons estètiques o senyalístiques. En la clau d'arc de portes s'hi troba sovint la data de construcció o el nom o escut del propietari.
La clau, igual que les dovelles, se sustenta a causa de la seva forma, car les seves cares laterals, tallades en angle, transmeten lateralment part de les tensions, equilibrant-lo, i evitant que es desplomin sota una càrrega vertical. Les tensions horitzontals de la dovella inferior es transmeten al mur, o a un altre arc, i la vertical es transmet al mur o a un pilar. La darrera peça que es col·loca en la construcció d'un arc és la clau. Fins que aquesta no es troba col·locada en el seu lloc és necessari estintolar (sostenir) les dovelles de l'arc, ja que es troba inestable. Per a això s'utilitza un cindri, que és una estructura de fusta, o metall, amb la forma de l'arc, que sustenta les dovelles i només es retira una vegada completat l'arc, després de col·locar la clau.
* Clau amb Jesús de Natzaret al Castell de Malbork
* Clau de volta desmuntada on s'observa les parts que coincideixen amb les nervadures de la volta
* Clau d'arc amb data a l'església evangèlica de Bonn-Oberkassel
* Clau en paret seca a Hieràpolis

## Ús metafòric

Al sentit figurat s'utilitza per indicar l'element o la persona més important en una trama, un moviment o una organització, com a la canço de Brams «La clau de volta» que a la tornada diu:
   La clau de volta
   De la revolta
   Ha estat el clàssic
   L'element bàsic
   Que fa possible
   Fer-se invencible
   Que és tenir raó
* La clau de volta (2013), novel·la pòstuma de Joaquim Amat-Piniella (1913-1974)
* Clau de Volta per al debat, revista anarquista

## Referències

* ↑ «Termes d'història de l'art». Govern de les Illes Balears. Arxivat de l'original el 2016-08-16. [Consulta: juliol 2016].
* ↑ «Clau de volta». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Clau de volta». Museu Nacional de Catalunya, s.d. [Consulta: juliol 2016].
* ↑ «Construccions de Pedra Seca». Festa Catalunya. [Consulta: juliol 2016].
* ↑ Diccionario de Arte I (en castellà). Barcelona: Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.121. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 27 novembre 2014].
* ↑ Brams; Ribera, Francesc (lletra); Rosell, David (música). «La clau de volta». A: Anem tancant les portes a la por (CD). Discogràfica Brams, 2014.
* ↑ «Club Editor publica ‘La clau de volta’, la novel·la inèdita de Joaquim Amat Piniella». L'Illa de les Llibres, 16-12-2013.
* ↑ «Clau de volta». Publicacions anarquistes. [Consulta: juliol 2016].

## Vegeu també

* Penjant
# Aranda de Moncayo

Aranda de Moncayo és un municipi d'Aragó a la província de Saragossa i enquadrat a la comarca d'Aranda.
El passat més remot del qual es té notícia és de l'assentament d'una sèrie de "castros" celtibers dins de l'actual terme d'Aranda, el més conegut dels quals és Aratikos. Aquest castro serà posteriorment romanitzat, ampliant-se el seu perímetre defensiu amb noves fortificacions, augmentant el nombre d'habitants i tenint inclús una seca. En l'època alt-medieval, la població es traslladarà cap al pla.
Ja en el segle xi, per raons defensives en una nova època de conflictes bèl·lics, els musulmans decidiran traslladar la població al seu actual emplaçament, sobre el cim que domina el riu Aranda, construint una fortalesa i una sèrie d'habitatges, a més d'una mesquita. Aquesta població ocuparia aproximadament la zona del barri del Castell i Porta Moral, que posteriorment s'ampliaria sobre el pla descendent del cim fins al barranc de las Pozas.

## Referències

* ↑ «Aranda de Moncayo. Gobierno de Aragón» (en espanyol europeu). [Consulta: 16 novembre 2024].
# Matafoc (eina)

El matafocs o matafoc és una eina d'extinció d'incendis forestals. Està constituït per un conjunt de làmines flexibles de cuir reforçat o d'acer unides per un mànec, amb el qual es baten flames de poca alçada per apagar-les.
Consta d’un mànec llarg, per a evitar la radiació, i una o diverses peces fabricades amb material flexible (goma, pneumàtic, vegetació verda espessa...) pensada per picar i reposar sobre les flames per tal de sufocar-les, ofegar l'aportació d'oxigen i separar el material incandescent del combustible que està pirolitzant. Cal picar en direcció cap a dins de la zona cremada i amb la força controlada per no aixecar brases i espurnes que puguin propagar l'incendi més enllà del perímetre.

## Referències

* ↑ Diccionari de bombers. Barcelona: Termcat, Generalitat de Catalunya, novembre 1995. ISBN 84-393-3689-6.
* ↑ «Matafocs» (en castellà). Vallfirest.
* ↑ «Maniobres bàsiques amb eines manuals i mecàniques en incendis de vegetació». Generalitat de Catalunya, 2018.