OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Rovira i Bruguera

Josep Rovira i Bruguera (Barcelona, Barcelonès, 4 de juliol de 1865—Barcelona, Barcelonès, 29 d'abril de 1925), fou un industrial i polític català, fill de l'industrial Ramon Rovira i Casanella i oncle del realitzador cinematogràfic Francesc Rovira i Beleta.
Propietari de la Fàbrica El Progreso a Sant Martí de Provençals (1914-1925), heretada del seu pare. Fou president de l'Associació de Fabricants de Farina de la Província de Barcelona (1922-1924), membre de la Llotja de Cereals de Barcelona, de la Cambra de Comerç de Barcelona, del Foment del Treball Nacional i de la Societat Econòmica Barcelonesa d'Amics del País. Militant de la Lliga Regionalista des de la seva fundació, fou escollit regidor i tinent d'alcalde del districte II antic de Barcelona en les eleccions municipals del 1905, el 1913 i el 1922. En les eleccions generals del 1918 fou elegit pel seu partit candidat a Corts pel districte de Tremp (Lleida). L'any 1915 facilità la cessió dels terrenys de les pedreres de la Foixarda (Montjuïc), propietat de la seva família, a l'Ajuntament de Barcelona per a destinar-los a parcs i jardins. Fou president de l'Ateneu Obrer del Districte Segon (1907-1925) i caporal del sometent del districte II (1922-1925).

## Referències

* ↑ «Josep Rovira i Bruguera». L'Enciclopèdia.cat. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ ROVIRA DE SARALEGUI I VERGÉS, H. (2006).«Llinatges de pairalia: els Rovira de la Volta».Paratge, 19, 106.
* ↑ ARRANZ HERRERO, M. (1991). Mestres d'obres i fusters. La construcció a Barcelona en el segle XVIII. Barcelona: Col·legi d'Aparelladors i Arquitectes de Barcelona, p. 184-189.
* ↑ Cessió dels terrenys de la Foixarda a l'Ajuntament de Barcelona pels hereus de Jacinta Bruguera i Rius, amb destinació a parcs i jardins. (La Vanguardia: 20.11.1915, p. 4).
* ↑ La Foixarda, el arbusto que entierra la memoria de la familia de canteros Foixart. Reportatge-entrevista a Carmen Rovira de Saralegui i Hugo Rovira de Saralegui per Jesús Sancho a La Vanguardia.
* ↑ CAÑELLAS JULIÀ, C. i TORAN BELVER, R. (2013). Els governs de la ciutat de Barcelona (1875-1930): eleccions, partis i regidors. Diccionari biogràfic. Barcelona: Ajuntament de Barcelona, p. 96 i 192.
# Hamilton Othanel Smith

Hamilton Othanel Smith (Nova York, EUA, 23 d'agost de 1931) és un microbiòleg i genetista estatunidenc guardonat el 1978 amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia pel seu descobriment dels enzims de restricció.

## Biografia

Després d'estudiar matemàtiques a les universitats d'Illinois i Berkeley el 1952, decidí ingressar a la Universitat Johns Hopkins de Baltimore per estudiar medicina, on es llicencià el 1956.
Les seves recerques mèdiques giren, fonamentalment, al voltant de la investigació en biologia molecular, treballant inicialment a la Universitat Johns Hopkins, en el departament de Microbiologia, juntament amb Daniel Nathans. El 1975 decidí traslladar-se a treballar al laboratori de biologia molecular de la Universitat Politècnica de Zuric, i allà arribà a confirmar les teories de Werner Arber al descobrir un enzim de restricció produït pel bacteri Haemophilus influenzae. Per aquest descobriment fou guardonat el 1978 amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia juntament amb Daniel Nathans i Werner Arber.
Posteriorment esdevingué un dels principals investigadors en genòmica, quan el 1995 ell i el seu equip de l'The Institute for Genomic Research (Institut de Recerca Genòmica) van arribar a completar la primera seqüència del genoma del bacteri Haemophilus influenzae. Aquesta bacteri fou la mateixa en la qual Smith descobrí els enzims de restricció als anys setanta. Aquesta troballa inicià el camí de l'Institut per aconseguir desxifrar els primers genomes, i a partir de 1998 amb la seqüència del genoma humà iniciat per l'empresa Celera Genomics.
El 2001 fou guardonat amb el Premi Príncep d'Astúries d'Investigació Científica i Tècnica, juntament amb Jean Weissenbach, Craig Venter, John Sulston i Francis Collins, pels "seus estudis sobre el desxiframent del genoma humà, lliurement i sense restriccions, en benefici de tota la humanitat".

## Referències

* ↑ Pàgina de l'Institut Nobel, Premi Nobel de Medicina o Fisiologia 1978 (anglès)
* ↑ Fundació Príncep d'Astúries, Príncep d'Astúries d'Investigació Científica i Tècnica 2001 Arxivat 2010-05-05 a Wayback Machine. (castellà)
# Judit de Baviera

Judit de Baviera o Judit de Welf (nascuda vers 805, morta a Tours el 19 d'abril del 843), fou emperadriu carolíngia, esposa de Lluís el Pietós. Era filla del noble Welf I senyor d'Altdorf i Ravensburg a Baviera.
El febrer del 819, un any després de la mort d'Ermengarda d'Hesbaye, es va casar amb Lluís el Pietós a Aquisgrà. Fou la mare de:
* Gisela (819/822 - † 874), casada amb Eberard de Friül (de la família dels Unròquides).
* Carles el Calb (Carles II de França el Calb) (823-877), rei de França (840-877), emperador (875-877) casat amb Ermentruda d'Orleans (dels agilolfings) i després amb Riquilda de Provença (dels bosònides).
Va exercir gran influència en l'emperador, que a partir del 822 es va començar a distanciar d'alguns dels seus consellers. Al naixement del fill Carles, el repartiment de l'imperi tal com estava establert entre els tres fills mascles d'Ermengarda d'Hesbaye (Lotari, Pipí i Lluís) va quedar en qüestió i Judit va pressionar perquè el seu fill hi fos inclòs. El 829 Lluís establia un nou repartiment, cosa que provocà la rebel·lió de Lotari.
Vegeu: Revolució a l'imperi carolingi (830) i contrarevolució a l'imperi carolingi (830)
La situació va empitjorar el 833 i Lluís fou deposat pels seus fills, agafant el poder Lotari i es va procedir a un nou repartiment. Judit fou desterrada a un convent a Tortona a Itàlia.
L'abril del 834 Judit va poder tornar després de la derrota i fuita de Lotari i Lluís va ser restablert al poder.
Des de la mort del seu marit el 840, va seguir en les lluites al seu fill Carles. Vegeu: Guerra civil franca
Va morir el 19 d'abril del 843 tres anys després del seu marit.

## Notes et referències

* ↑ Genealogia de Judit
* ↑ Canseco, Vicente Diez. Diccionario biográfico universal de mujeres célebres: ó compendio de la vida de todas las mujeres que han adquirido celebridad en las naciones antiguas y modernas, desde los tiempos más remotos hasta nuestros días ... (en castellà). Imprenta de José Felix Palacios, 1844, pàg. 466.
* ↑ Léon Vanderkindere, La Formation territoriale des principautés belges au Moyen Âge, editat per H. Lamertin, Bruxel·les 1902, reeditat 1981
* ↑ Jean Moeller, Précis de l'histoire du Moyen Âge, Vanlinthout et Vandezande, Louvain, 1841

## Enllaços externs

* La bella Judit, una reina del segle IX
# Cartimandua

Cartimandua fou reina dels brigants de Britànnia vers la meitat del segle i, entre els anys 43 i 69, durant la conquesta romana de Britànnia. Aliada dels romans, va gaudir de luxes i riquesa i va repudiar el seu marit Venuci (Venutius), i es va aparellar amb Vel·locatus (Vellocatus), escuder del marit. Aviat va esclatar la guerra civil entre els seguidors de Venuci i els de la reina. Venuci va guanyar la guerra i va acorralar Cartimandua, que va demanar ajut als romans, que la van auxiliar amb algunes tropes i la van treure del perill, però Venuci va romandre com a rei dels brigants (any 69). Les referències que ens arriben d'ella provenen exclusivament de les obres de l'historiador romà Tàcit.

## Història

Cartimandua fou reina dels brigants, una tribu cèltica del nord d'Anglaterra. Cartimandua va ascendir al tron poc abans o durant la conquesta dels romans, dirigida per l'emperador Claudi, i probablement fou un dels onze reis britons a qui es fa referència en l'arc de triomf de Claudi per rendir-se sense lluitar. Una segona possibilitat és que Cartimandua fos escollida reina després que una facció rebel dels brigants fou derrotada pel governador romà Publi Ostori Escàpula, el 48. Segons Tàcit, els seus orígens eren nobles, així que probablement va heretar el tron més que no pas guanyar-lo per força o per matrimoni. Fos com fos, ella i el seu marit Venuci foren aliats lleials dels romans i comptaren amb el suport de les legions romanes.
El 51, el líder de la resistència dels britànics, Caratac, va buscar refugi entre els brigants després de ser derrotat en la batalla de Caer Caradoc, però Cartimandua el va empresonar i lliurar al governador Ostori Escàpula, i hi fou recompensada.

### Guerra civil

Més tard, es va divorciar de Venuci per casar-se amb l'escuder d'aquest, Vel·locatus. Ofès, Venuci no es va quedar de braços plegats i va començar a conspirar contra Cartimandua i, conseqüentment, contra els romans. El 57, va envair el Regne dels brigants per deposar la seva exmuller, però els romans s'avançaren als seus moviments i enviaren una cohort per defensar la seva aliada. La lluita tingué un resultat incert fins que Cesi Nasica va arribar al davant de la legió IX Hispana i va derrotar els rebels.
Venuci, però, va fugir i deu anys més tard, aprofitant la inestabilitat política que sacsejava l'imperi durant l'any dels quatre emperadors, va tornar a rebel·lar-se. Cartimandua va demanar ajut als romans, però aquest cop aquests només van poder enviar una tropa d'auxiliars que van poder rescatar la reina, però no van evitar que Venuci assolís el poder.

## Referències

* ↑ Tàcit, Annals
* ↑ Tàcit, Històries
* ↑ Tàcit, Annals
# John Taylor (atleta)

John Baxter Taylor, Jr. (Washington, D.C., 3 de novembre de 1883 – Filadèlfia, Pennsilvània, 2 de desembre de 1908) va ser un atleta estatunidenc que va competir a principis del segle xx. Fou el primer afroamericà estatunidenc en guanyar una medalla d'or als Jocs Olímpics.

## Biografia

Nascut a Washington DC d'antics esclaus, la família es va establir a Filadèlfia, on Taylor va estudiar a escoles públiques i es va graduar a la Central High School el 1902. Va passar un any a la Brown Preparatory School, també de Filadèlfia, on fou el corredor del país més ràpid del quart de milla. En el seu primer any a la Universitat de Pennsilvània va ser campió de la milla de l'ICAAAA. Va millorar les seves marques el 1907, i novament fou campió de l'ICAAAA del quart de milla. Es va graduar a la Penn's School of Veterinary Medicine el 1908, i va ser membre de Phi Sigma Pi, la primera fraternitat negre. Posteriorment fitxà per l'Irish American Athletic Club de Nova York, on fou el seu membre afroamericà més destacat.
El 1908 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on guanyà la medalla d'or en la cursa dels relleus combinats, formant equip amb Nathaniel Cartmell, William F. Hamilton i Mel Sheppard.
En aquesta cursa Taylor va córrer el relleu dels 400 metres. L'equip va superar fàcilment l'equip britànic i canadenc en la primera ronda. En la final, tot i els intents alemanys i hongaresos, la victòria també va ser clara, amb tres segons sobre els alemanys. Taylor va ser el primer afroamericà estatunidenc en guanyar una medalla d'or als Jocs Olímpics. El seu parcial a la final fou de 49,8 segons. Hamilton també disputà els 400 metres. Aquesta va ser la cursa més controvertida de les disputades als Jocs de Londres. La primera final va donar lloc a protestes i la desqualificació de l'estatunidenc John Carpenter, que havia obstruït al britànic Wyndham Halswelle, en una maniobra legal segons les regles estatunidenques, però prohibida per les britàniques, sota les quals es disputa la cursa.
Com a resultat de la desqualificació de Carpenter es va haver de repetir la final, però William Robbins i John Taylor van decidir no prendre-hi part com a protesta per la decisió dels jutge. Halswelle fou l'únic medallista en aquesta cursa.
Menys de cinc mesos després de la fi dels Jocs de Londres, Taylor morí de febre tifoide el 2 de desembre de 1908 amb tan sols 26 anys. A l'obituari el The New York Times l'anomenà el "més gran corredor negre del món."

## Referències

* ↑ Kimberly Garrison: Book tells story of 1st American to win Olympic gold
* 1 2 «John B. Taylor Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 19 de febrer 2009. [Consulta: 1r abril 2016].
* ↑ «NEGRO RUNNER DEAD.; John B. Taylor, Quarter Miler, Victim of Typhoid Pneumonia.». The New York Times, 03-12-1908 [Consulta: 2 juny 2013].
# Sant Climent de Saulet

Sant Climent de Saulet és l'església del poble de Saulet, al municipi de Montferrer i Castellbò (Alt Urgell), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una església d'una sola nau, amb capçalera plana orientada al sud-est. Presenta un presbiteri quadrangular, més estret que la nau, i una coberta de fusta de doble vessant amb llosa. L'interior de la nau presenta un banc corregut adossat als murs i un altar d'obra adossat a la capçalera. Hi ha un cor de fusta als peus. La porta principal es troba al mur meridional i és en arc rebaixat. Hi ha una altra porta que dona accés al cementiri al mur nord i una espitllera al costat nord del presbiteri. Coronant el mur occidental hi ha un campanaret d'espadanya d'un sol ull. La construcció és rústega de pedres unides amb morter sense fer filades.

## Història

Alguns autors la consideren d'origen preromànic. Saulet apareix esmentat a l'Spill com a lloc de Santa Cecília d'Elins i la seva jurisdicció civil corresponia al prior de Santa Maria de Castellbò com a successor del monestir d'Elins. La documentació medieval presenta diversos esments a una església dedicada a Sant Climent situada als límits del terme de Malgrat de Noves, però no hi ha cap seguretat que corresponguin a Sant Climent de Saulet.

## Referències

* 1 2 «Església de Sant Climent de Saulet». Pla d'ordenació urbanística municipal: Catàleg de béns protegits p. 75-76. Ajuntament de Montferrer i Castellbò. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 9 maig 2012].
* 1 2 «Església parroquial de Sant Climent». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 maig 2012].
* ↑ «Montferrer i Castellbò: Cassovall, Saulet, Canturri i Castellins». Gran Geografia Comarcal de Catalunya. Grup Enciclopèdia Catalana. Arxivat de l'original el 8 de juny 2021. [Consulta: 9 maig 2012].
# Herman de Verdun

Herman de Verdun (Verdun 965- 28 de maig de 1029) fou un noble germànic, fill de Godofreu I de Verdun (conegut com a Godofreu el Captiu) i germà del comte Godofreu II de Verdun (duc Godofreu I de Baixa Lotaríngia). Vers 980 es va casar amb Matilde de Dagsburg.
Quan el seu germà el comte Frederic de Verdun va morir el 1022, el va succeir en els comtats de Verdun i les Ardenes, però del primer en fou desposseït el 1024 pel bisbe de Verdun, Raimbert, que va investir com a comte a Lluís I de Chiny, comte de Chiny. Aquest només es va poder sostenir un any, perquè Goteló I de Baixa Lotaríngia, germà de Herman, que havia succeït al també germà seu Godofreu I de Baixa Lotaríngia com a duc, quan aquest va morir el 1023, va atacar a Lluís i va recuperar el comtat, que no obstant no va retornar a Herman sinó que el va donar al seu fill Godofreu III de Verdun (després duc Godofreu II de Baixa Lotaríngia). Possiblement Herman, que ja tenia uns 65 anys i no tenia fills mascles, va renunciar o no fou considerat adequat; és possible que hagués mantingut les Ardenes fins a la seva mort o hagués rebut el marquesat/comtat d'Ename. La seva filla, Matilde de Verdun (+ vers 1039), hauria nascut vers 996 i s'hauria casat vers 1015 amb Renyer V de Mons (comte d'Hainaut).

## Notes

* ↑ a la font el casament es fixa el 991 i el naixement el 996, o sigui que s'hauria casat 5 anys abans de néixer, el que és un error evident; a la biografia de Renyer V de Mons a la wikipèdia en francès la data del matrimoni es fixa vers el 1015 el que lligaria amb el seu naixement

## Referències

* Genealogia
# 24 Hores de Montjuïc 1986

L'edició de 1986 de les 24 Hores de Montjuïc fou la 32a d'aquesta prova, organitzada per la Penya Motorista Barcelona al Circuit de Montjuïc el cap de setmana del 25 al 26 d'octubre.
Fou una edició marcada per la mort de Mingo Parés en perdre el control de la motocicleta mentre anava a gran velocitat prop de la recta de l'estadi i estavellar-se contra un senyal de trànsit. La seva mort marcà el final de la cursa, la qual d'ençà de 1987 ja no es va tornar a convocar.

## Classificació general

| Posició | Pilot 1 | Pilot 2 | Pilot 3 | Motocicleta | Voltes |
| 1 | Benjamí Grau | Joan Garriga | Carles Cardús | Ducati 850 | 747 |
| 2 | Ueli Kallen | Christian Monsch | Patrick Loser | Honda | 731 |
| 3 | Nani | Rodríguez | Carlos Morante | Yamaha | 728 |
| 4 | Mile Pajic | Johan Van Vaerenbergh | Quique De Juan | Honda | 724 |
| 5 | Ignasi Bultó | Toni García | Jep Martinell | Ducati | 722 |
| 6 | Dennis Noyes | Ferran Prous | Gustavo Taberna | Yamaha | 722 |
| 7 | Hanspeter Bolliger | Hermann Perren | Roger Perrottet | Suzuki | 715 |
| 8 | Fernández | Muñoz | Perezagua | Yamaha | 713 |
| 9 | Koichi Shimada | Klaus Zapka | Johann Osendorfer | Yamaha | 701 |
| 10 | Patrick Salles | Olivier Roullet | Bizzotto | Suzuki | 698 |
* ↑ Velocitat mitjana: 117,984 km/h.

## Trofeus addicionals

* XXXII Trofeu "Centauro" de El Mundo Deportivo: Ducati (Benjamí Grau - Joan Garriga - Carles Cardús)

## Referències

* ↑ Herreros, Francisco; Aznar, José Luis. «La dura resistencia». A: Historia del motociclismo en España (en castellà). Barcelona: RACC, 1998, p. 251. ISBN 84-920886-5-6.
* ↑ Del Arco, Javier. 55 Años de historia del motociclismo en el circuito de Montjuïc (en castellà). Barcelona: RACC & Edicions Hipòtesi, SL, 2004. ISBN 978-84-933224-4-1.
* ↑ «El triunfo del equipo Grau-Garríga-Cardús, ensombrecido por la muerte dé Parés» (PDF) (en castellà). Hemeroteca. La Vanguardia, 27-10-1986. [Consulta: 18 gener 2014].

### Bibliografia

* «Clasificación» (PDF) (en castellà). Hemeroteca. El Mundo Deportivo.
* «Les 24 Heures de Montjuich (improprement appelées parfois 24 Heures de Barcelone)» (en francès). racingmemo.free.fr. [Consulta: 20 setembre 2015].
* Roig, Miquel. «24 Horas Motociclistas de Montjuïc - Dossier de Prensa» (PDF) (en castellà). dailymotos.com. Museu de la Moto de Barcelona, 19-07-2012. [Consulta: 20 setembre 2015].
# Judita

Judita (1521) és el nom d'un poema croat del segle xvi escrit per Marko Marulić basat en l'episodi narrat en el Llibre de Judit de la Bíblia.

## Argument

Nabucodonosor II envia el seu general Holofernes a conquerir els territoris veïns, tasca que ell emprèn expandint el terror al seu pas. Quan arriba a terres d'Israel, una bella vídua, Judit, prega a Déu que els salvi. Holofernes s'enamora d'ella i la convida a la seva tenda on ella l'emborratxa i li talla el cap, que després exhibeix davant les tropes invasores. Aquestes abandonen la regió i tot el poble honora Judit, qui roman sense casar-se fins a la seva mort.

## Anàlisi

El poema es divideix en sis llibres i està escrit en versos dodecasíl·labs i està influït per les idees poètiques petrarquistes, com es veu en les descripcions de la protagonista. L'obra va ser llegida des del principi en clau al·legòrica, on la crueltat babilònica era equiparable a la dels otomans, contra els quals l'autor crida a la resistència. Si mantenen la fe en el seu déu podran vèncer l'enemic infidel, malgrat aquest sigui més poderós. La visió de la dona combina la valentia en enfrontar-se al fort general i la castedat de la dona cristiana desitjada després de la mort del seu espòs, per això es fa èmfasi en el fet que es queda soltera i sense relacions després de l'episodi de la tenda.

## Referències

* ↑ Matica Hrvatska, Marko Marulić: Judit/Judita, bilješka prevoditelja Marka Grčića, str. 154, Zagreb, 2003, ISBN 978-953-150-558-1
# William F. Hamilton

William Franklin "Bill" Hamilton va ser un atleta estatunidenc que va competir a principis del segle xx.
El 1908 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on guanyà la medalla d'or en la cursa dels relleus combinats, formant equip amb Nathaniel Cartmell, John Taylor i Mel Sheppard.
En aquesta cursa Hamilton va córrer el primer relleu de 200 metres. L'equip va superar fàcilment l'equip britànic i canadenc en la primera ronda. En la final, tot i els intents alemanys i hongaresos, la victòria també va ser clara, amb tres segons sobre els alemanys. Hamilton també disputà les proves dels 100 i 200 metres, quedant eliminat en sèries i en semifinals respectivament.

## Referències

* 1 2 «Bill Hamilton Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 15 de setembre 2011. [Consulta: 4 desembre 2015].
# 2028

L'any 2028 (MMXXIX) serà un any comú començat en dilluns del calendari Gregorià (Lletra Dominical G), el 2028è any de l'Era Comuna o de l'Era Cristiana, el 28è any del Mil·lenni III i del segle xxi, i el novè any de la dècada del 2020.

## Esdeveniments previstos

* Data prevista per a l'establiment de l'afro.
* 26 de juny: l'asteroide (153814) 2001 WN5 (de 700 m de diàmetre) passarà a 250.000 km de la Terra.
# Kadagistan

Kadagistan fou una província oriental de l'imperi Sassànida esmentada en un document sassànida i en dos documents bactrians (en bactrià: Kadagstan, "stan" és el sufixe iranià per "país"). Els documents identifiquen al comandant de l'exèrcit de Kadagstan o Kadagistan com el "senyor" del poble Warlugān o Wargun (el poble de Warlu, en xinés "Huolu" que es tractaria d'una ciutat a la vall del riu Kunduz al nord-est del modern Afganistan; es suposa que Warlu era la principal ciutat de la regió del Kadagistan
Sobre el temps en què va existir aquesta província, és possible que fos només per un període breu després de la reconquesta de l'orient per Khosrow I a la segona meitat del segle vi. Estava governada per un ustundar (ōstāndār). El 659 aC la crònica xinesa de Xin Tang Shu ja parla de Huolu com capital dels heftalites; els documents bactrians anteriors i posteriors a Khusraw I parlen del governant d'aquesta regió com del "rei del poble de Kadag" o Kadag-bid (que vol dir "mestre de la casa") sotmès a un gran rei (que seria primer el sobirà sassànida Peroz, després al yaghbu heftalita i després a un kakhan (ḵāqān) turc. Això permet suposar que el nom de Kadag té el seu origen en el nom del títol o de la dinastia governant, i hauria estat en origen una concessió reial especifica a un noble que hauria actuat com a governador però amb el temps els seus successors van acabar sent vistos com a governants per dret propi.

## Referències

* ↑ R. Gyselen, Nouveaux matériaux pour la géographie historique de l'empire sassanide. Sceaux administratifs de la collection Ahmad Saeedi, Paris, 2002, pàgs. 222-223)
* ↑ R. H. Mathews, Chinese-English Dictionary, revised American edition, Cambridge, Mass., 1943.
* ↑ Y. Yoshida, review of Sims-Williams 2001, Bulletin of the Asia Institute 14, 2000 [2003], pàg. 158
* ↑ F. Grenet, review of Gyselen, Studia Iranica 35, 2006, pàgs. 147-148.
* ↑ F. Grenet, review of Gyselen, Studia Iranica 35, 2006, pàg. 147
* ↑ N. Sims-Williams, The Sasanians in the East. A Bactrian archive from northern Afghanistan, a V. Sarkhosh Curtis i S. Stewart, eds., The Idea of Iran III. The Sasanian Era, Londres, 2008, pàgs. 88-102.
* ↑ N. Sims-Williams,, Bactrian Documents from Northern Afghanistan, II: Letters and Buddhist Texts, Londres, 2007

## Bibliografia

* Article KADAGISTĀN a Enciclopaedya iranica en línia a