OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Rafael González Martín

Rafael González Martín (Las Palmas de Gran Canaria, 28 de febrer de 1903 - Barcelona, 28 de novembre de 1961) fou un jugador de futbol canari de la dècada de 1920.

## Trajectòria

Jugava a la posició de defensa esquerre. Inicià la seva trajectòria al CD Gran canaria, fitxant posteriorment pel principal club de Gran Canària del moment, el Marino FC. El 30 de juliol de 1925, embarcà cap a Catalunya per fitxar pel RCD Espanyol, on coincidí amb els compatriotes José Padrón El Sueco i Rafael Oramas. En total romangué quatre temporades al club blanc-i-blau, disputant 12 partits de lliga la darrera temporada. Fou un dels jugadors que disputà la final de Copa disputada el 3 de febrer de 1929 al camp de Mestalla, València, en la qual l'Espanyol es proclamà campió en vèncer per 2 a 1 el Reial Madrid. També guanyà el campionat de Catalunya aquesta mateixa temporada. Una greu lesió patida a l'estadi de Montjuïc precipità la seva retirada, esdevenint posteriorment entrenador. Dirigí el Zaragoza CD (1931-32, on també fou jugador suplent), el CD Logroño (1933), el FC Vic (1936) i el Girona FC (1940-41). Establí la seva residència a Barcelona, on s'havia casat i on morí el 1961.

## Palmarès

* Copa d'Espanya: 1928-29
* Campionat de Catalunya: 1928-29

## Referències

* ↑ «Fitxa de González». Periquito.cat. [Consulta: 9 abril 2019].
* ↑ «Paco Bru ha regresado de su viaje a Canarias». Mundo Deportivo, 07-08-1925.
* ↑ «Rafael González Martín». lahistoriadelfutbolcanario.com.
* ↑ «LOS CAlDOS EN LA LUCHA». Mundo Deportivo, 08-06-1929.
* ↑ «Del Español». Mundo Deportivo, 15-09-1929.
* ↑ «El cuadro de jugadores del Zaragoza CD». Mundo Deportivo, 14-09-1931.
* ↑ «La temporada se acerca». Mundo Deportivo, 30-07-1933.
* ↑ «El campeonato de la Primera B». Mundo Deportivo, 18-12-1936.
* ↑ «Ojeando el coto». Mundo Deportivo, 22-07-1940.
* ↑ «Rafael González ex defensa españolista ha muerto». Mundo Deportivo, 29-11-1961.

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
# Leptodon

Leptodon és un gènere d'ocells rapinyaires diürns de la família dels accipítrids (Accipitridae). Viuen en zones de selva neotropical, des de Mèxic fins al nord-est de l'Argentina.

## Taxonomia

Segons la classificació del Congrés Ornitològic Internacional versió 12,2, 2022, es reconeixen 2 espècies dins aquest gènere:
* Milà capgrís (Leptodon cayanensis).
* Milà blanc (Leptodon forbesi).

## Referències

* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 267. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
# Illa Pepys

L'illa Pepys, anomenada també Pepina, és una illa fantasma, situada a unes 230 milles nàutiques al nord de les illes Malvines. Va ser citada per primera vegada pel pirata britànic Ambrose Cowley en 1684, que la va batejar en honor de Samuel Pepys, secretari de l'Almirallat i la va ubicar a les coordenades 54° 15′ 00″ S, 36° 45′ 00″ O﻿ / ﻿54.25000°S,36.75000°O﻿ / -54.25000; -36.75000.
Alguns estudiosos suggereixen que Cowley hauria confós la posició de l'arxipèlag de les Malvines, que ja figurava almenys en cartes d'origen holandès: els escrits d'alguns observadors del viatge, com els del distingit navegant anglès William Dampier, sembla que porten a aquesta conclusió. El nom també va ser aplicat erròniament a les illes Geòrgia del Sud. Una altra possibilitat és que tal illa fantasma fos un miratge o l'albirament a lluny d'un dels gegantins icebergs que es desprenen de l'Antàrtida.
Diverses expedicions van intentar ubicar les illes durant el segle xviii. Alguns, com John Byron, van tornar a confondre-les amb les Malvines, mentre Louis Antoine de Bougainville, George Anson i el capità James Cook van continuar buscant-fins a la dècada del 1780.

## Vegeu també

* Frislàndia
* Groclant
* Illa Buss
* Illa fantasma
* Illa Bacalao
* Illa Esmeralda
# Reserva Coyote Valley

La reserva Coyote Valley és una reserva índia de 70 acres (280.000 m²) situada a Redwood Valley, i és la llar d'uns 170 membres de la tribu Coyote Valley dels descendents dels Shodakai pomo, una nació d'amerindis de Califòrnia. Són una tribu reconeguda federalment coneguda antigament com a Banda Coyote Valley d'indis pomo de Califòrnia.
També s'hi troba el Casino Coyote Valley Shodakai.
La tribu Coyote Valley estava situada antigament unes poques milles al sud-est, a la ranxeria Coyote Valley. El lloc de la ranxeria va ser inundat per la construcció de la presa Coyote, creant el Llac Mendocino, i la tribu es va traslladar a la reserva actual.

## Enllaços externs

* Tribe Information Arxivat 2011-07-08 a Wayback Machine.
* Coyote Valley Shodakai Casino Homepage

## Vegeu també

* Ranxeria Redwood Valley
* Reserva índia Round Valley

## Referències

* ↑ 1653190 U.S. Geological Survey Geographic Names Information System: Coyote Valley Rancheria (historical) (en anglès)
* Economic Development Administration. U.S. Dept of Commerce. California Report: Coyote Valley Reservation (p. 253) Arxivat 2017-01-31 a Wayback Machine.. File retrieved May 5, 2007.
# Sortida prohibida

Sortida prohibida (títol original: Exit in Red) és una pel·lícula dramàtica de thriller estatunidenca de 1996 dirigida per Yurek Bogayevicz i protagonitzada per Mickey Rourke, Annabel Schofield, Carré Otis i Anthony Michael Hall. Està doblada al català.

## Argument

El psiquiatre Ed Altman es trasllada a Palm Springs, després del suïcidi d'un dels seus pacients. Està acusat de mala conducta professional i intenta evitar litigis. S'involucra amb una dona casada, l'Ally Mercer, que té els seus propis motius per a la relació amb Altman. Ella planeja, juntament amb el seu altre amant, en Nick, incriminar a l'Ed per l'assassinat del seu marit. Quan l'Ed descobreix que en Nick és còmplice de la conxorxa, li dispara al nas.

## Repartiment

* Mickey Rourke com Ed Altman
* Annabel Schofield com Ally Mercer
* Anthony Michael Hall com Nick
* Carré Otis com Kate
* Hank Garrett com Dr. Wayland
* Robert F. Lyons com detectiu Vollers

## Producció

Tot i que la major part de la pel·lícula té lloc a Palm Springs, la majoria de la pel·lícula no es va rodar allà. El director d'ubicació, Jeff Ritchie, va filmar alguns plans exteriors allà a La Plaza, a causa de l'arquitectura dels anys 40 i 50 que va donar a la pel·lícula una "sensació de cinema negre ".

## Recepció

Robert Firsching d'AllMovie va qualificar la pel·lícula d'"atroç i un fracàs absolut". Firsching va ser molt crític amb Mickey Rourke, i va escriure que "Rourke sembla que estava preparat per a la seva actuació pels departaments de vestuari i maquillatge de l'hospital mental local". També assenyala que per ser un "thriller eròtic", no té cap escena de sexe. Acaba la seva ressenya afirmant que "és difícil concebre que una pel·lícula semiprofessional falli tan completament a tants nivells". The Morning Call li va donar dos estrelles. El Milwaukee Journal Sentinel va escriure "les escenes de sexe es consideren eròtiques només si aconsegueixes bloquejar la meitat de la pantalla de Mick". Pat Jordan va escriure a The New York Times Magazine que la pel·lícula "va ser tan terrible que va passar directament al vídeo, malgrat que l'interès amorós en aquella pel·lícula era aleshores la seva dona".

## Referències

* ↑ «Sortida prohibida». esadir.cat. [Consulta: 5 març 2024].
* ↑ «Exit in Red Brings In Some Green». The Desert Sun, 31-10-1995.
* ↑ Firsching, Robert. «Exit in Red (1996) | Yurek Bogayevicz | Review» (en anglès). AllMovie.
* ↑ «Exit in Red». The Morning Call, 21-02-1999.
* ↑ «Film Critic Takes An Alternative View». Milwaukee Journal Sentinel, 02-12-1997.
# Tom-Jelte Slagter

Tom-Jelte Slagter (Groningen, 1 de juliol de 1989) és un ciclista neerlandès, professional des del 2011 fins al 2020.
En el seu palmarès destaca la victòria al campionat nacional en ruta sub-23 i, sobretot, una etapa al Tour Down Under del 2013.

## Palmarès

* 2010
** Campió dels Països Baixos sub-23 en ruta
** Vencedor d'una etapa al Circuit de les Ardenes
* 2013
** 1r al Tour Down Under, vencedor d'una etapa i de la classificació dels joves
** Vencedor de la classificació de la muntanya al Tour d'Alberta
* 2014
** Vencedor de 2 etapes a la París-Niça
* 2015
** Vencedor de 2 etapes al Tour d'Alberta
* 2016
** Vencedor d'una etapa al Tour de l'Alt Var
* 2017
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Àustria

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2011. Abandona (5a etapa)
* 2012. 30è de la classificació general
* 2015. 76è de la classificació general
* 2017. 77è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2011. 75è de la classificació general

### Resultats al Tour de França

* 2014. 56è de la classificació general
* 2016. 82è de la classificació general
* 2018. 59è de la classificació general

## Referències

* ↑ «Deja el ciclismo profesional para vender tractores!» (en castellà). Sport, 16 novembre 2020.. [Consulta: 5 març 2022].

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2014-01-08 a Wayback Machine. (neerlandès)
* Fitxa a sitiodeciclismo.net
# Dusai

Dusai, també Durall, i amb poca freqüència Durai, d'Usall o d'Usai, fou un llinatge de ciutadans honrats de Barcelona.
El llinatge probablement és originari de Sant Cristòfol d'Usall (Pla de l'Estany) i es va establir al barri de Santa Maria del Mar, a Barcelona. Des de la fi del segle XIII formà part de l'oligarquia urbana barcelonina, molts dels seus membres van adquirir el rang de ciutadans honrats i van estar vinculats als negocis i a la banca i més endavant, ja al segle XV, a l'estament militar. La successió ininterrompuda comença amb Guillem Pere Dusai, establert al carrer de Montcada, i seria el seu fill, Guillem Pere Dusai i Marquet, el primer que va accedir al càrrec de conseller de Barcelona el 1283.
Al segle xv, Pere Dusai, fill de Pere Dusai i de Pol, va ser un destacat membre de la Biga, tant a la Generalitat com a la Casa de la Ciutat, on va ocupar importants càrrecs. Casat amb la seva cosina Constança, filla de Galceran Dusai, conseller primer de Barcelona el 1477, el qual va obtenir el privilegi de cavaller de Ferran II. Fill de Pere Dusai fou Joan Dusai i Durall, que fou jurista i virrei de Ferran II a Sardenya entre 1491 i 1507.
Altres membres de la família van destacar els següents segles, com el poeta Galceran Durall i d'Aguilar (m. ca. 1586) o Francesc Fèlix de Dusai i de Fiveller (1730-1793), seguidor del corrent il·lustrat barceloní i lligat al foment de la indústria d'indianes. El 1796 s'atorgà al químic Francesc de Paula de Dusai i de Marí el marquesat de Monistrol d'Anoia, que després passà a la seva filla Maria Francesca de Dusai i de Fiveller i, posteriorment, al fill d'aquesta, Josep Maria Escrivà de Romaní i Dusai.
Una de les branques de a família tingué la residència en la Casa Dusai del carrer de Regomir de Barcelona, enderrocada el 1855 i, posteriorment, en el palau de Torreblanca de Sant Just Desvern, també desaparegut el 1958.

## Els Dusai de Mallorca

El 1530 s'establí a Mallorca Salvador Dusai, procedent de Sardenya, descendent de Dusai gironins arribats a l'illa el segle XIV. Salvador Dusai adquirí el 1543 l'actual edifici conegut com Can Dusai, situat al carrer de can Dusai, 3 de Palma.

## Referències

* 1 2 3 4 «Dusai». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Fluvià i Escorsa, Armand «Els Dusai dels carrers de Montcada i de la Mercè de Barcelona». Acta historica et archaeologica mediaevalia, 2005, pàg. 693-703.
* ↑ «Juan Dusay | Real Academia de la Historia». [Consulta: 20 setembre 2021].
* ↑ https://www.researchgate.net/profile/Gabriel-Alomar-Garau/publication/336613876_Els_vents_locals_de_Porreres_i_els_seus_aprofitaments_agraris/links/5f6c5b28458515b7cf49818d/Els-vents-locals-de-Porreres-i-els-seus-aprofitaments-agraris.pdf
* ↑ «Familia Dusay (marqueses de Monistrol de Noya)». PARES - Portal de Archivos Españoles. Ministeri de Cultura i Esport d'Espanya. [Consulta: 7 febrer 2021].
* ↑ «Dusay familia heráldica genealogía escudo Dusay» (en castellà). [Consulta: 20 setembre 2021].
* ↑ «La saga dels Dusai (1530)», 25-02-2004. [Consulta: 20 setembre 2021].
# Circuit des Nations

El Circuit des Nations ("Circuit de les Nacions" en francès) va ser un circuit urbà de 4,110 km que s'habilità entre el llac de Ginebra (la part occidental del llac Léman) i la Place des Nations de Ginebra, Suïssa. Va acollir el Gran Premi de les Nacions, equivalent a una cursa de Fórmula 1, el Gran Premi de Ginebra, equivalent a una cursa de Fórmula 2 i altres proves de diversos campionats, entre elles una edició del Gran Premi de Suïssa de motociclisme (1950).

## Història

El primer Gran Premi de Ginebra es va celebrar a Meyrin el 1931 i el va guanyar Marcel Lehoux amb un Bugatti. Més tard, es va habilitar un circuit a Ginebra entre el llac i la plaça de les Nacions. Després de la Segona Guerra Mundial, en aquest traçat s'hi van organitzar curses de Grans Premis, de manera similar a les curses de Fórmula 1 o Fórmula 2, així com altres de no puntuables per a cap campionat. En total, de 1946 a 1950 es van celebrar cinc grans esdeveniments al circuit que van comptar amb l'assistència dels millors pilots de l'època, entre ells Giuseppe Farina, Raymond Sommer, Maurice Trintignant, Juan Manuel Fangio i Prince Bira (qui s'havia establert a Ginebra). En aquells moments, els circuits més propers eren els d'Aix les Bains, anomenat Circuit du Lac (a França) i el de Lausana, conegut també com a Circuit du Léman o Blécherette. Tots aquests eren circuits urbans temporals que van desaparèixer poc després del desastre de Le Mans de 1955.

### Un final tràgic

Cap al final del tercer Gran Premi de les Nacions (1950), el motor del Ferrari 340 d'Alberto Ascari va esclatar, abocant oli al revolt del final de l'Avenue de la Paix. Darrere d'ell Luigi Villoresi, en un Ferrari 275, no va poder evitar l'oli i el seu cotxe va patinar, va passar per sobre de la barrera de seguretat i es va estavellar entre la multitud. Tres espectadors es van morir i uns altres vint en van resultar ferits. Villoresi va sobreviure amb una fractura múltiple de cama.
Després d'aquesta tragèdia, derivada com altres de l'ús de circuits urbans poc adaptats a les curses d'automòbils, cada cop més ràpides, els organitzadors van cancel·lar l'edició de l'any següent. Ginebra mai més no va acollir una cursa de Gran Premi.
El 1958, el govern suís va prohibir completament les curses de motor en considerar-les un esport amb espectadors insegur després de la mort de 80 espectadors a les 24 Hores de Le Mans de 1955.

## Referències

* ↑ «Les Championnats du Monde de Courses sur Route – L’année 1950» (en francès). racingmemo.free.fr. [Consulta: 9 febrer 2010].
* 1 2 «1950 Suiza – III Grand Prix des Nations» (en castellà). jmfangio.org. [Consulta: 9 febrer 2010].
* ↑ «Map» (JPG) (en anglès). formula2.net. Arxivat de l'original el 2008-04-10.
* ↑ «Grand Prix of Nations» (en anglès). the-fastlane.co.uk. [Consulta: 26 novembre 2021].
* ↑ «Formula 2 1948 - Geneve» (en anglès). formula2.net. [Consulta: 10 juny 2012].
* ↑ «Circuit des Nations – détails of the accident» (en anglès). motorsportmemorial.org.
# Pauxi

Pauxi és un gènere d'ocells de la família dels cràcids (Cracidae). Aquests curaçaos són notables per llurs cascs ornamentals al cap. Viuen en àrees de selva humida d'Amèrica del Sud.

## Taxonomia

Segons la classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 3.5. 2013) hi ha tres espècies dins aquest gènere:
* Hoco de Koepcke (Pauxi koepckeae).
* Hoco d'elm (Pauxi pauxi).
* Hoco unicorne (Pauxi unicornis).

## Referències

* ↑ Classificació dels Gal·liformes segons l'IOC Arxivat 2013-04-13 a Wayback Machine. Rev. 07/12/2013 (anglès)
# Casimir IV Jagelló

Casimir IV Jagelló (en polonès: Kazimierz IV Jagiellończyk , en lituà: Kazim I Jogailaitis ) (Cracòvia a 1427, Grodno a 1492) va ser gran duc de Lituània (1440 - 1492) i Rei de Polònia (1444 - 1492).
Fill de Ladislau II Jagelló i de Sofia de Halshany, va accedir al tron lituà per la mort del seu oncle Segimon, cosí del seu pare, i quatre anys després, va succeir al tron polonès el seu germà Ladislau de Varna, mort en combat. Va intentar obtenir el tron hongarès però no ho va aconseguir, i en 1451 va haver de reconèixer la independència de Moldàvia després d'una fracassada expedició militar contra Bogdan II de Moldàvia.
Va mantenir la Guerra dels Tretze anys (1454 - 1466) contra l'Orde Teutònic, a la qual va prendre la Prússia Reial (arribant a la desembocadura del Vistula) i va estendre la seva sobirania a la Prússia Oriental. Es va aliar amb la República_de_Nóvgorod provocant la reacció moscovita que va aconseguir una victòria decisiva a la batalla del Xelon en 1471 encara que Nóvgorod va poder mantenir una limitada independència formal fins que 1477 Ivan III conquerir la ciutat en 1477.
Es va casar amb Elisabet d'Habsburg i Luxemburg, filla del Rei dels Romans i d'Hongria i duc d'Àustria Albert II d'Habsburg i d'Elisabet de Luxemburg, filla aquesta al seu torn de l'emperador Segimon i de Bàrbara de Celje. Els seus fills van ser:
* Vladislau II, rei de Bohèmia i Hongria (1456 - 1516)
* Eduvigis (1457 - 1502), casada amb el duc Jordi el Ric de Baviera-Landshut
* Casimir el Sant (1458 - 1484)
* Joan Albert (1459 - 1501)
* Alexandre (1461 - 1506), que seria rei de Polònia com Alexandre I.
* Sofia (1464 - 1512), casada amb el marcgravi Frederic IV de Brandenburg-Ansbach, mare del duc Albert Frederic de Prússia
* Isabel (1465 - 1466)
* Segimon (1467 - 1548)
* Frederic (1468 - 1503). Bisbe de Cracòvia, Arquebisbe de Gniezno i Cardenal
* Isabel (1472 - 1480)
* Anna (1476 - 1503), casada amb el duc Boleslau X de Pomerània
* Bàrbara (1478 - 1534), casada amb el duc Jordi de Saxònia (El barbut)
* Elisabet (1483 - 1517), casada amb el duc Frederic II de Liegnitz.

## Referències

* ↑ Shirogorov, Vladimir. War on the Eve of Nations: Conflicts and Militaries in Eastern Europe, 1450–1500 (en anglès). Rowman & Littlefield, 2021, p. 23. ISBN 9781793622419.
* ↑ Petrauskas, Rimvydas; Kiaupienė. Lietuvos istorija. Nauji horizontai: dinastija, visoumenė, valstybė (en lituà). IV. Baltos lankos, 2009, p. 460. ISBN 978-9955-23-239-1.
# Gran Premi de Las Vegas

El Gran Premi de Las Vegas es disputava a Las Vegas, Estats Units i va ser part del campionat mundial de Fórmula 1 els anys 1981 i 1982.
La temporada 1980, quan es va decidir treure Watkins Glen del calendari de la Fórmula 1, es va seleccionar Las Vegas com escenari pels propers anys.
A l'inrevés que Long Beach que obria el campionat, aquesta nova carrera tancava el calendari. Aquest fet però, no va aconseguir que fos molt millor la popularitat de la cursa entre els pilots a causa de la intensa calor del desert.
La carrera es disputava a l'àrea d'estacionament de l'hotel Caesar's Palace i, per ser un circuit no permanent, les instal·lacions estaven força arranjades. Era prou ample per permetre avançaments, amb àrees de seguretat amb arena i una superfície tan uniforme com el vidre. Es corria en sentit contrari a les agulles del rellotge.
Quan Nelson Piquet va aconseguir aquí el seu primer Campionat de Pilots la temporada de 1981, va necessitar gairebé quinze minuts per recuperar-se del cansament causat per la calor.

## Guanyadors del Gran Premi de Las Vegas

Les curses dels anys que no van formar part del calendari de la Fórmula 1 es troben amb un fons de color.
| Any | Pilot | Equip | Resultats |
| 1966 | John Surtees | Lola - Chevrolet | |
| 1967 | John Surtees | Lola - Chevrolet | |
| 1968 | Denny Hulme | McLaren - Chevrolet | |
| 1981 | Alan Jones | Williams - Ford | Resultats |
| 1982 | Michele Alboreto | Tyrrell - Ford | Resultats |
| 1983 | Mario Andretti | Lola - Ford | |
| 1984 | Tom Sneva | March - Ford | |
| 1997 | J. Paul Jr. i B. Leitzinger | Riley - Ford | |
| 1998 | W. Taylor i E. van de Poele | Ferrari | |
| 1999 | J J Lehto i S. Soper | BMW | |
| 2000 | Emanuele Pirro i F. Biela | Audi | |

## Vegeu també

* Gran Premi dels Estats Units
* Gran Premi de l'est dels Estats Units
* Gran Premi de l'oest dels Estats Units
# Tom Sawyer (pel·lícula de 1995)

Tom Sawyer (títol original, Tom and Huck) és una pel·lícula de comèdia dramàtica d'aventures estatunidenca de 1995 basada en la novel·la de 1876 de Mark Twain Les aventures de Tom Sawyer i protagonitzada per Jonathan Taylor Thomas, Brad Renfro, Mike McShane, Eric Schweig i Amy Wright. La pel·lícula va ser dirigida per Peter Hewitt i produïda i coescrita per Stephen Sommers (que també va treballar en l'adaptació de Disney de la novel·la de Twain, Les aventures de Huckleberry Finn). La pel·lícula es va estrenar a Amèrica del Nord el 22 de desembre de 1995. S'ha doblat al valencià per a À Punt.
A la pel·lícula, el jove entremaliat Tom Sawyer és testimoni d'un assassinat per part d'un criminal nadiu americà conegut com a Joe. En Tom es fa amic d'en Huck Finn, un noi sense futur i sense família, i es veu obligat a triar entre honrar una amistat o fer un jurament, quan el borratxo de la ciutat és acusat de l'assassinat.

## Referències

* 1 2 «Tom Sawyer». La Colla, 18-09-2021. [Consulta: 19 març 2023].
* ↑ Anderson, John «MOVIE REVIEW : A Darker 'Tom and Huck' for a Modern Audience». Los Angeles Times, 22-12-1995.
* ↑ Holden, Stephen «FILM REVIEW;Tom Sawyer as Gable». The New York Times, 22-12-1995.
* ↑ Stack, Peter «FILM REVIEW -- A Likable Tom and Huck, With an Eerily '90s Twist». San Francisco Chronicle, 22-12-1995.
* ↑ Petrakis, John «'Tom And Huck' A Silly Take On Twain's Classic Tale». Chicago Tribune, 22-12-1995. Arxivat 2015-01-27 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Tom Sawyer - Lloc web oficial (anglès)
# Caroline Norton

Caroline Elizabeth Sarah Norton (22 de març de 1808 – 15 de juny de 1877) fou una reformista social i autora anglesa, activa a principis i mitjan segle xix. Caroline va deixar el seu marit el 1836, i ell va demandar el seu amic Lord Melbourne, llavors primer ministre whig, per adulteri. El jurat va denegar-ho, però Norton no va poder obtenir un divorci i se li denegà l'accés als seus tres fills.
La forta campanya que liderà Norton va portar a l'aprovació de la Llei de la custòdia d'infants (1839), la Llei de causes matrimonials (1857) i la Llei de propietat de les dones casades (1870).

## Referències

* ↑ Perkin pp. 26–28
* ↑ Wroath, John. Until They Are Seven, The Origins of Women's Legal Rights. Waterside Press, 1998. ISBN 1 872 870 57 0.
* ↑ Stone, p. 178
* ↑ Kertzer, pp. 125–126

## Bibliografia

* Kertzer, David I. Family Life in the Nineteenth Century, 1789–1913: The History of the European family. Volume 2. Yale University Press, 2002.
* Perkin, Joan. Women and Marriage in Nineteenth-Century England. Routledge, 1989.
* Stone, Lawrence. Road to Divorce: England 1530–1987. Oxford University Press, 1990.