OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# HD 156668 b

HD 156668 b és un planeta extrasolar i en concret una superterra, que orbita l'estrella HD 156668 que està a 78,5 anys llum de la constel·lació Hèrcules.
La massa mínima d'aquest planeta és de 4,15 vegades la massa de la Terra i en el moment de ser descobert era el segon planeta menys massiu descobert pel mètode de la velocitat radial.
El menys massiu és el planeta Gliese 581 e amb 1,94 vegades la massa de la Terra.

## Referències

* 1 2 Afirmat a: Enciclopèdia Extrasolar Planets. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès.
* 1 2 Gregory W. Henry «The NASA-UC eta-earth program. II. A planet orbiting HD 156668 with a minimum mass of four earth masses» (en anglès). Astrophysical Journal, 2, 16-12-2010, pàg. 73. DOI: 10.1088/0004-637X/726/2/73.
* 1 2 Jason Wright «The California Legacy Survey. I. A Catalog of 178 Planets from Precision Radial Velocity Monitoring of 719 Nearby Stars over Three Decades» (en anglès). The Astrophysical Journal Supplement Series, 1, 7-2021, pàg. 8. DOI: 10.3847/1538-4365/ABE23C.
* 1 2 3 4 5 Afirmat a: Gaia Data Release 2. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 25 abril 2018.
* ↑ «Planet HD 156668 b» (en anglès). Extrasolar Planets Encyclopaedia. Observatori Meudon. [Consulta: 17 desembre 2020].
* ↑ «Second Smallest Exoplanet Found To Date At Keck». W.M. Keck Observatory, 07-01-2010. Arxivat de l'original el 2016-03-10. [Consulta: 7 gener 2010].
# 37 de Capricorn

37 de Capricorn (37 Capricorni) és un estel en la constel·lació de Capricorn de magnitud aparent +5,69. S'hi troba a 88 anys llum de distància del Sistema Solar.
37 de Capricorn és un estel de la seqüència principal catalogat com de tipus espectral F5V o F1V que, igual que el nostre Sol, obté la seva energia a partir de la fusió nuclear de l'hidrogen. La seva superfície té una temperatura aproximada de 6550 K i llueix amb una lluminositat 3 vegades major que la del Sol. Té un radi un 38% més gran que el radi solar i gira amb una velocitat de rotació igual o superior a 57,5 km/s. Les nanes grogues anàlogues al Sol roten lentament —el Sol té una velocitat de rotació equatorial de 2 km/s— mentre que els estels més massius roten molt més de pressa. La divisió entre aquests dos grups és bastant abrupta i cau aproximadament enmig del tipus espectral F, situant-se 37 Capricorni per sobre d'aquest límit.
37 de Capricorn té una metal·licitat inferior a la solar, aproximadament 2/3 parts de la mateixa. La seva massa és un 24% major que la massa solar, estimant-se la seva edat en 1400 milions d'anys.

## Referències

* ↑ Christopher J. Corbally «Contributions to the Nearby Stars (NStars) Project: Spectroscopy of Stars Earlier than M0 within 40 pc--The Southern Sample» (en anglès). Astronomical Journal, 1, 02-06-2006, pàg. 161–170. DOI: 10.1086/504637.
* 1 2 3 4 5 6 Afirmat a: Gaia Early Data Release 3. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 3 desembre 2020.
* ↑ Ulrich Bastian «catàleg Tycho-2». Astronomy and Astrophysics, 3-2000, pàg. L27-L30.
* 1 2 3 «Lithium abundance patterns of late-F stars: an in-depth analysis of the lithium desert» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 12-06-2018, pàg. 55–55. DOI: 10.1051/0004-6361/201732209.
* ↑ «Ca II HK emission in rapidly rotating stars» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 3, 1-2009, pàg. 1099–1107. DOI: 10.1051/0004-6361:200810377.
* ↑ Afirmat a: Gaia Data Release 2. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 25 abril 2018.
* 1 2 37 Capricorni (SIMBAD)
* 1 2 37 Capricorni (The Bright Star Catalogue)
* 1 2 Holmberg, J.; Nordström, B.; Andersen, J. «The Geneva-Copenhagen survey of the solar neighbourhood. III. Improved distances, ages, and kinematics». Astronomy and Astrophysics, 501, 3, 2009. pp. 941-947 (Tabla consultada en CDS).
* ↑ Masana, E.; Jordi, C.; Ribas, I. «Effective temperature scale and bolometric corrections from 2MASS photometry». Astronomy and Astrophysics, 450, 2, 2006. pp. 735-746 (Tabla consultada en CDS).
* ↑ Schröder, C.; Schmitt, J. H. M. M. «X-ray emission from A-type stars». Astronomy and Astrophysics, 475, 2, 2007. pp. 677-684.
* ↑ Nordström, B.; Mayor, M.; Andersen, J.; Holmberg, J.; Pont, F.; Jørgensen, B. R.; Olsen, E. H.; Udry, S.; Mowlavi, N. «The Geneva-Copenhagen survey of the Solar neighbourhood. Ages, metallicities, and kinematic properties of ˜14 000 F and G dwarfs». Astronomy and Astrophysics, 418, 2004. pp. 989-1019 (Tabla consultada en CDS).
# El tonto del pueblo

El tonto del pueblo és una de les obres de la producció romana de Josep Nogué Massó, actualment conservat al Museu d'Art Modern de la Diputació de Tarragona. On també es custodia gran part del fons documental de l'artista i part de la seva obra pictòrica.

## Història

El tonto del pueblo és una de les obres de l'etapa italiana de Josep Nogué Massó, realitzada l'any 1915. Aquesta peça formà part de la col·lecció privada del pintor Nogué fins a la seva mort. És considerada una de les obres més importants que entraren a formar part del llegat Nogué, al Museu d'Art Modern de Tarragona.
Existeix un esóbs, propietat de la família i realitzat sobre paper, on Nogué mostra la necessitat de realitzar un rostre amb molta força i personalitat.

## Descripció

L'obra mostra precisament aquesta figura acompanyat de dues figures femenines més. En un primer terme el "Tonto", protagonista del retrat. Aquest personatge vestit de negre, fixa la seva mirada directa cap a l'espectador. Sembla que vulgui mostrar alguna cosa, posant la seva mà en una de les butxaques del seu pantaló. D'aquesta figura masculina destaca l'expressió de felicitat del seu rostre i també la flor de color vermell que observem al barret.
La composició d'aquesta figura arriba a tindre un cert record dels mateixos personatges esculpits i dibuixats per Ismael Smith Marí. Sobretot per les ondulacions de l'americana i la forma de les mànigues.
Al seu darrere hi trobem dues figures femenines amb el vestit típic de l'Úmbria. Faldilla de color fosc, brusa blanca i un mocador al cap, aquest d'un color molt més viu que la resta de vestit. La primera figura femenina porta alguns fruits dins del seu davantal i dos a la mà.
L'altra es mostra en un segon terme aspectant al que pot passar. Les duges senyores mostres uns rostres nets, sense cap obra, com passa en algunes peces noguerianes.
El pintor Nogué en aquesta obra vol plasmar un moment precís, l'espectador i el "tonto" s'estan observant just abans que les dues figures femenines trenquin aquesta possible conversa entre l'espectador i la figura central.
Tot i que Nogué en aquell moment es trobava en l'època que captava la llum i realitzava els seus retrats utilitzant el divisionisme, aquesta obra s'allunya molt d'aquests postulats.
Al fons de l'obra s'hi port veure un paisatge format per edificacions i zones rurals. La composició està tancada per una serralada també al fons.

## Referències

* ↑ González Llácer, Jordi, José Nogué Massó, Ed Catalanes S.A. Barcelona, 1990, p. 108.
* ↑ González Llácer, Jordi, José Nogué Massó, Ed Catalanes S.A. Barcelona, 1990, p. 29.

## Bibliografia

* González Llácer, Jordi; José Nogué Massó. 1880-1973. Diccionari Ràfols. Ed. Catalanes. Barcelona, 1990.
* Luzón Nogué, José Maria; Viribay, Miguel; Kayser Zapata, Manuel; Chicharro Chamorro, José Luis; José Nogué, una mirada retrospectiva. Museo Provincial de Jaén. Jaén, 2000.
* Nogué Massó, José; Luzón Nogué, José María; Nogué Vallejo, José María; Memorias d'un pintor. La pintura española en el cambio de siglo XIX al XX. Diputació de Tarragona. Tarragona, 1993.
# Theriodictis

Theriodictis és un gènere extint de mamífers carnívors de la família dels cànids que visqueren a les Amèriques durant el Plistocè, fa entre 12.000 i 2,6 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a l'Argentina, Bolívia, el Brasil, els Estats Units i Veneçuela. Es calcula que devien pesar uns 37 kg i que caçaven camèlids, cérvols, èquids i rosegadors de grans dimensions. El nom genèric Theriodictis significa ‘mostela salvatge’.

## Referències

* 1 2 Entrada «Theriodictis» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 10 febrer 2024].
* 1 2 Defler, 2019, p. 271.
* ↑ Palmer, 1904, p. 673.

## Bibliografia

* Defler, T. History of Terrestrial Mammals in South America: How South American Mammalian Fauna Changed from the Mesozoic to Recent Times (en anglès). Springer, 2019. DOI 10.1007/978-3-319-98449-0. ISBN 978-3-319-98448-3.
* Palmer, T. S. Index Generum Mammalium: A List of the Genera and Families of Mammals (en anglès). Departament d'Agricultura dels Estats Units, 1904.
# San Andrés de la Regla

San Andrés de la Regla és una localitat i també una pedania del municipi de Villota del Páramo, en la província de Palència comunitat autònoma de Castella i Lleó, estat espanyol. Aquesta bell poble està enclavat en la comarca natural Vega-Valdavia, amb centre en Saldaña.

## Economia

Agricultura, ramaderia.

## Història

A la caiguda de l'antic règim la localitat es constituïa en municipi constitucional que en el cens de 1842 comptava amb 18 llars i 94 veïns, per a posteriorment integrar-se en Villosilla de la Vega.

## Monuments

Església de San Andrés: Obra de rajola i maçoneria de cants, amb espadanya de dos cossos als peus i portada en el costat de l'Epístola precedida de pòrtic de rajola. Consta d'una nau coberta amb volta de canó amb llunetes, cúpula cega sobre petxines i gallonejada sobre el presbiteri. Cor alt als peus.

## Meteorits

A la fi de l'any 2005 van caure en la frontera de les províncies de Palència i Lleó a l'altura de San Andrés i un grup de meteorits que van poder ser observats en diversos punts de l'estat espanyol i que van provocar un petit incendi. El succés va causar per la seua raresa un gran interès a nivell estatal.

## Referències

* ↑ Codi de Municipi INE -345102
* ↑ Entre el cens de 1857 i l'anterior
# 45 d'Andròmeda

45 d'Andròmeda (45 Andromedae) és una estrella de la constel·lació d'Andròmeda. Té una magnitud aparent de 5,80. Està aproximadament a 567 anys llum de la Terra.

## Referències

* ↑ Anne Cowley «Spectral classification of the bright B8 stars» (en anglès). Astronomical Journal, 11-1972, pàg. 750–755. DOI: 10.1086/111348.
* 1 2 3 4 5 6 Afirmat a: Gaia Early Data Release 3. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 3 desembre 2020.
* ↑ «XHIP: An extended hipparcos compilation» (en anglès) p. 331-346, 01-05-2012.
* ↑ Ulrich Bastian «catàleg Tycho-2». Astronomy and Astrophysics, 3-2000, pàg. L27-L30.
* ↑ Ernst Paunzen «An empirical temperature calibration for the Δ a photometric system . I. The B-type stars» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 3, 12-2005, pàg. 941–946. DOI: 10.1051/0004-6361:20053546.
* ↑ «Rotational Velocities of B Stars» (en anglès). Astrophysical Journal, 1, 7-2002, pàg. 359–365. DOI: 10.1086/340590.
* ↑ Ralf-Dieter Scholz «Astrophysical supplements to the ASCC-2.5: Ia. Radial velocities of ∼55000 stars and mean radial velocities of 516 Galactic open clusters and associations». Astronomische Nachrichten, 9, 11-2007, pàg. 889-896. DOI: 10.1002/ASNA.200710776.
* ↑ van Leeuwen, F. «HIP 5550». Hipparcos, the New Reduction, 2007. [Consulta: 29 desembre 2012].
# 47 del Tucà

47 del Tucà (47 Tucanae) és un cúmul globular situat a la constel·lació del Tucà. Està a uns 16.700 anys llum de la Terra i té un diàmetre d'uns 120 anys llum. Pot veure's a ull nu, amb una magnitud visual de 4,0.
47 Tucanae va ser descobert per Nicolas-Louis de Lacaille el 1751, la seva localització meridional l'havia mantingut ocult als observadors europeus fins llavors.
És el segon cúmul globular més brillant després d'Omega Centauri, i es caracteritza per posseir una lluentor viva i un nucli molt dens, i almenys 21 estels endarrerits blaus prop del nucli.
47 Tucanae està inclòs al Catàleg Caldwell de Patrick Moore amb el nom de C106 Y i està composta principalment per un púlsar per la qual cosa és molt sorollós com tots els cumuls globulars fora de la galàxia.

## Referències

* ↑ Roeland van der Marel «Hubble Space Telescope proper motion (HSTPROMO) catalogs of Galactic globular clusters. III. Dynamical distances and mass-to-light ratios» (en anglès). Astrophysical Journal, 2, 20-10-2015, pàg. 149. DOI: 10.1088/0004-637X/812/2/149.
* ↑ Sangmo Sohn «Ultraviolet properties of Galactic globular clusters with GALEX. II. Integrated colors» (en anglès). Astronomical Journal, 5, 24-09-2012, pàg. 126. DOI: 10.1088/0004-6256/144/5/126.
* ↑ Afirmat a: SIMBAD.
* 1 2 Andrea Bellini «Mean proper motions, space orbits, and velocity dispersion profiles of Galactic globular clusters derived from Gaia DR2 data» (en anglès). Monthly Notices of the Royal Astronomical Society, 4, 10-11-2018, pàg. 5138–5155. DOI: 10.1093/MNRAS/STY2997.
* ↑ «A catalogue of masses, structural parameters, and velocity dispersion profiles of 112 Milky Way globular clusters» (en anglès). Monthly Notices of the Royal Astronomical Society, 2018, pàg. 1520–1557. DOI: 10.1093/MNRAS/STY1057.
* 1 2 Thomas H. Jarrett «The Two Micron All Sky Survey (2MASS)» (en anglès). Astronomical Journal, 2, 2-2006, pàg. 1163–1183. DOI: 10.1086/498708.
* ↑ «Insights into pre-enrichment of star clusters and self-enrichment of dwarf galaxies from their intrinsic metallicity dispersions» (en anglès). Astronomical Journal, 6, 15-11-2012, pàg. 183. DOI: 10.1088/0004-6256/144/6/183.
* ↑ «The 23 millisecond radio pulsars in 47 Tucanae». Arxivat de l'original el 2010-06-27. [Consulta: 24 gener 2019].
* ↑ «NASA's Hubble Space Telescope Finds "Blue Straggler" Stars in the Core of a Globular Cluster». Hubble News Desk, 24-07-1991. [Consulta: 24 maig 2006].

## Vegeu també

* Llista d'objectes NGC
* Cúmul estel·lar

## Enllaços externs

* 47 Tucanae, Galactic Globular Clusters Database page
* Mass Migration: How Stars Move in Crowd -- research indicates that 47 Tucanae sorts stars by mass.
# Elisagar

Elisagar o Helisacar (Elisagarus, segle VIII- + després del 837) fou un clergue d'origen got de Septimània, que fou canceller de Lluís el Pietós de vers el 808 al 817, restant després proper a la cort excepte per un breu període del 830 al 833. Fou abat de Saint-Aubin d'Angers i de Saint-Riquier.

## Biografia

Està documentat per primer cop el 808 quan Lluís era rei d'Aquitània i exercia com a canceller. El rei se'l va emportar a Aquisgrà quan va succeir al seu pare Carlemany el 814 i va restar en les seves funcions. Va exercir el càrrec fins vers el 817. Després va romandre canceller a la cort i fou nomenat abat laic de Saint-Aubin d'Angers i de Saint-Riquier (822 a 837). El 826 va participar en les converses per aturar la revolta d'Aissó i dels altres senyors gots partidaris de la pau amb els musulmans als comtats de la moderna Catalunya (el partit de l'eliminat comte Berà), però els rebels, confiats amb l'ajut de l'emir, van rebutjar les seves propostes. El 830 va caure en desgràcia, però va recuperar el favor imperial tres anys després.
Lluís tenia molt d'interès en afers eclesiàstics, entre els quals la litúrgia, i Elisagar i el seu amic íntim Benet d'Aniana van aconsellar a l'emperador en aquest camp (Benet va morir l'11 de febrer de 821). Elisagar fou l'autor d'un prefaci i suplement a l'epistolari d'Alcuí de York i autor d'una carta que se suposa escrita a Angers entre 819 i 822 dirigida a l'arquebisbe Nebridi de Narbona en la qual descriu la seva composició d'un antífon. Elisagar estava escandalitzat per les diferències entre els llibres dels oficis religiosos francs i romans i va compilar un antifonari conegut com a gregorià que va servir de model pel reialme carolingi, escollint acuradament els versos. L'antifonari d'Elisagar no s'ha pogut reconstruir, a diferència del que més tard va compilar Amalari de Metz.

## Nota

* ↑ junt amb el comtes Hildebrand i Donat, probablement missi dominici de l'emperador.

## Bibliografia

* E. Bishop: «Ein Schreiben des Abts Helisachar», Neues Archiv der Gesellschaft für ältere deutsche Geschichtskunde, xi (1911)
* D.G. Morin: «Une rédaction inédite de la préface au supplément du Comes d'Alcuin», Revue bénédictine, xxix (1912), 341–8
* E. Bishop: «A Letter of Abbot Helisachar», Liturgica historica (Oxford,1918), 333–48
* M. Huglo: «Les remaniements de l'antiphonaire grégorien au IXe siècle: Hélisachar, Agobard, Amalaire», Culto cristiano, politica imperiale carolingia, Todi 1977, 87–120
* M. Huglo: «Trois livres manuscrits présentés par Helisachar», Revue bénédictine, xcix (1989), 272–85
* M. Huglo: «D'Helisachar à abbon de Fleury», Revue bénédictine, civ (1994), 204–30
* K. Levy: «Abbot Helisachar's Antiphoner», JAMS, xlviii (1995), 171–86
# Enguerrand II

Enguerrand II de Ponthieu i I d'Aumale († 1053) va ser comte de Ponthieu i senyor d'Aumale de 1052 a 1053. Era fill d'Hug II, comte de Ponthieu, i de Berta, senyora d'Aumale.
Va succeir el novembre de 1052 al seu pare que l'havia fet casar-se amb Adelaida I de Normandia de Normandia, filla de Robert el Magnífic, duc de Normandia. Una de les germanes d'Enguerrand II s'havia casat igualment amb Guillem d'Arques., comte d'Arques, fill de Ricard II de Normandia i de Pàpia.
Guillaume d'Arques es va revoltar contra el seu nebot el duc Guillem al començament de l'any 1053, sostingut pel rei Enric I de França. Enguerrand II, llavors contrari al duc Guillem, va combatre per sostenir Guillem d'Arques, però va resultar mort el 25 d'octubre de 1053 en el moment de combats lliurats a Saint-Aubin-sur-Scie.
De la seva esposa Adelaida I de Normandia, va deixar dues filles:
* Adelaida, citada el 1098
* Elisenda, casada abans de 1091 amb Hug II de Campdavaine, comte de Saint Pol
Després de la mort d'Enguerrand II, el duc Guillem va confiscar la senyoria d'Aumale a la seva germana Adela o Adelaida, vídua d'Enguerrand, que es va casar de nou amb Lambert de Boulogne, comte de Lens, i després amb Eudes de Xampanya, que va esdevenir així comte d'Aumale. El Ponthieu va passar a Guiu I, el germà d'Enguerrand II.

## Referències

* ↑ o Aelis
* ↑ . GUILLAUME ([1020/26)-(Boulogne) after 1054) a la Foundation for Medieval Genealogy
* ↑ el futur Guillem el Conqueridor

## Bibliografia

* Pierre Bauduin, La Première Normandie (Xe-XIe siècles)
* Foundation for Medieval Genealogy : Comtes de Ponthieu
* Sur l'origine des comtes de Ponthieu et la diffusion du prénom Enguerrand
# Salvador Esteve i Figueras

Salvador Esteve i Figueras (Martorell, 29 d'abril de 1945) és un polític català, president de la Diputació de Barcelona del 15 de juliol de 2011 fins al 15 de juliol de 2015, president de l'Associació Catalana de Municipis des del 2007 al 2011, i alcalde de Martorell entre 1987 i 2003 i de nou entre 2007 i el 2015.

## Biografia

Va estudiar comerç i comptabilitat i durant més de vint anys ha treballat d'interventor en una oficina de la Caixa d'Estalvis i Pensions de Barcelona. Va ser membre de l'escoltisme i cap de l'agrupament escolta de 1963-1973. L'any 1977, Salvador Esteve es va afiliar a Convergència Democràtica de Catalunya. Des de l'any 1979 i fins al 1984 va ser regidor a l'ajuntament de Martorell. De l'any 1987 i fins al 2003, va ser l'alcalde de Martorell. Esteve va ser membre del Consell Comarcal del Baix Llobregat des del 1988 al 1995, i en va ser vicepresident primer durant els anys 1991-1995.
A les eleccions al Parlament de Catalunya de 1992, 1995 i 1999 va ser elegit diputat al Parlament de Catalunya per la província de Barcelona.
Després d'estar quatre anys a l'oposició a l'ajuntament de Martorell (2003 - 2007), a les eleccions municipals del 2007 va ser escollit alcalde de Martorell per majoria absoluta. A més, al setembre de 2007, va ser elegit president de l'Associació Catalana de Municipis i Comarques en substitució de Joan Maria Roig i Grau. Més tard, va deixar el càrrec i el substituí Miquel Buch.
Quan va ser president de la Diputació de Barcelona, fou denunciat el juny de 2016 per Maria Rovira (política de la CUP) i dos sindicalistes de CGT, d'ésser responsable d'una presumpta trama de desviament de fons públics. Aquesta denúncia inicia el procés d'investigació conegut com a Operació Estela, que va eixir a la llum el maig de 2018. Va ser detingut en el marc d'aquesta operació el 24 de maig de 2018 junt a vint-i-una persones més.

## Referències

* ↑ Joan Costa i Riera annex del llibre "Dels moviments d'església a la militància política" Ed. Mediterrània Barcelona 1997.
* ↑ «Mas posa Salvador Esteve com a exemple». www.e-noticies.com. Arxivat de l'original el 2018-01-22. [Consulta: 26 abril 2008].
* ↑ «L'alcalde de Martorell, Salvador Esteve, és escollit nou president de l'Associació Catalana de Municipis». www.3cat24.cat. [Consulta: 26 abril 2008].
* ↑ Yustres, Victor «Antifrau investiga la Diputació de Barcelona per projectes subvencionats amb 287.000 euros al Marroc i Hondures». La Directa, 08-06-2016 [Consulta: 24 maig 2018].
* ↑ «La operación Estela tiene su origen en una denuncia de la CUP y CGT». Economía Digital, 24-05-2018 [Consulta: 24 maig 2018].
* ↑ «Detenidas 28 personas por una trama de desvío de subvenciones en Cataluña». EFE, 24-05-2018 [Consulta: 24 maig 2018].
# 61 de la Verge c

61 de la Verge c és un planeta extrasolar que orbita l'estrella de tipus G 61 de la Verge, localitzat aproximadament a 27 anys llum en la constel·lació de la Verge. Aquest planeta té una massa 18,2 vegades la de la Terra i triga 28 dies a completar el seu període orbital, sent el seu semieix major d'aproximadament 0,21 ua. Aquest planeta va ser descobert el 14 de desembre de 2009 usant el mètode de la velocitat radial i el telescopi Keck. És probable que sigui un gegant gasós com Urà o Neptú.

## Referències

* 1 2 Afirmat a: Enciclopèdia Extrasolar Planets. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès.
* 1 2 3 4 Stefano Meschiari «A super-Earth and two Neptunes orbiting the nearby Sun-like star 61 Virginis» (en anglès). Astrophysical Journal, 2, 23-12-2009, pàg. 1366–1375. DOI: 10.1088/0004-637X/708/2/1366.
* 1 2 3 Jason Wright «The California Legacy Survey. I. A Catalog of 178 Planets from Precision Radial Velocity Monitoring of 719 Nearby Stars over Three Decades» (en anglès). The Astrophysical Journal Supplement Series, 1, 7-2021, pàg. 8. DOI: 10.3847/1538-4365/ABE23C.
* 1 2 3 Floor van Leeuwen «Validation of the new Hipparcos reduction» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 2, 2007, pàg. 653–664. DOI: 10.1051/0004-6361:20078357.
* ↑ «Planet 61 Vir c» (en anglès). Extrasolar Planets Encyclopaedia. Observatori Meudon. [Consulta: 13 desembre 2020].
* ↑ «The planetary system 61 Vir hosts at least 3 planets.» (en anglès). Open Exoplanet Catalogue. [Consulta: 19 desembre 2020].
* ↑ Vogt, Steven. A Super-Earth and two Neptunes Orbiting the Nearby Sun-like star 61 Virginis. v1, 2009.
* ↑ Tim Stephens. «New planet discoveries suggest low-mass planets are common around nearby stars». UCSC News. UC Santa Cruz, 14-12-2009. Arxivat de l'original el 2009-12-23. [Consulta: 14 desembre 2009].

## Enllaços externs

* Jean Schneider. «Notes for Planet 61 Vir c». Extrasolar Planets Encyclopaedia, 2011. [Consulta: 10 octubre 2011].
Coordenades: 13$^h$ 18$^m$ 24.3$^s$; −18° 18′ 40.3″