OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Society for Molecular Biology and Evolution

La Society for Molecular Biology and Evolution (SMBE) és una organització científica i acadèmica fundada el 1982 amb l'objectiu de donar suport a la recerca acadèmica en el camp de l'evolució molecular. La societat acull una reunió anual, normalment que té lloc al juny o juliol. També dona suport a reunions satèl·lits durant tot l'any. El primer president de la Societat va ser el biòleg evolucionista Walter M. Fitch. El president actual és James McInerney.
El 1983, la societat va començar a publicar la revista científica Molecular Biology and Evolution amb Oxford University Press. El 2009 va començar a publicar una segona revista, Genome Biology and Evolution.

## Referències

* ↑ «Walter Fitch dies - NCSE». [Consulta: 19 juny 2015].
* ↑ «The Society for Molecular Biology & Evolution > HOME». smbe.org. [Consulta: 3 maig 2022].
* ↑ «Molecular Biology and Evolution | Oxford Academic» (en anglès). OUP Academic. [Consulta: 20 octubre 2017].
* ↑ «Genome Biology and Evolution | Oxford Academic» (en anglès). OUP Academic. [Consulta: 20 octubre 2017].
# Suite per a viola i orquestra (Vaughan Williams)

La Suite per a viola i orquestra (també anomenada Suite per a viola i petita orquestra) de Ralph Vaughan Williams és una obra en vuit moviments per a viola solista i orquestra composta els anys 1933 i 1934. La Suite està dedicada al violista Lionel Tertis, que va estrenar l'obra el 12 de novembre de 1934 al Queen's Hall de Londres sota la direcció de Malcolm Sargent. La durada de la interpretació és d'uns 23 minuts.

## Forma

L'obra consta de vuit moviments, inicialment publicats en tres grups.

### Grup 1

* Preludi
* Nadala
* Ball Nadalenc

### Grup 2

* Balada
* Moto Perpetuo

### Grup 3

* Musette
* Polca Melancòlica
* Galop
La instrumentació consta de viola solista, 2 flautes, 1 oboè, 2 clarinets, 2 fagots, 2 trompes, 2 trompetes, timbals, percussió, celesta, arpa i cordes.

## Discografia
### Enregistraments complets

* Bloch i Vaughan Williams – William Gromko (viola); Harriet Wingreen (piano); Edicions clàssiques CE 1038 (de mitjans a finals de la dècada de 1950)
* Starer i Vaughan Williams – Melvin Berger (viola); John Snashall (director d'orquestra); Orquestra de cambra anglesa (1965)
* Bliss i Vaughan Williams – Emanuel Vardi (viola); Frank Weinstock (piano); Societat del Patrimoni Musical 4043 (1979)
* Vaughan Williams – Frederick Riddle (viola); Norman Del Mar (director); Bournemouth Sinfonietta ; enregistrat l'any 1977; Chandos Records CHAN 241-9 (1999)
* La viola elegant – Yizhak Schotten (viola); Kirk Trevor (director); Orquestra Simfònica de la Ràdio Eslovaca ; Crystal Records CD837 (2005)
* Vaughan Williams: Flos Campi, Suite • McEwen: Viola Concerto – Lawrence Power (viola); Martyn Brabbins (director); BBC National Orchestra and Chorus of Wales ; Hyperion Records CDA67839 (2011)
* Música per a viola i orquestra de cambra: Vaughan Williams, Martinů, Hindemith, Britten – Timothy Ridout (viola); Jamie Phillips (director); Orchestre de Chambre de Lausanne ; Claves Records (2020)

### Enregistraments parcials

* Walton, Vaughan Williams, Howells & Bowen (núms. 1–3) – Helen Callus (viola); Marc Taddei (director); Orquestra Simfònica de Nova Zelanda ; Asv CDDCA 1181 (2006)

## Referències

* ↑ «Concertos & Solo Instruments». [Consulta: 1r setembre 2021].
* ↑ «Suite for viola & small orchestra». [Consulta: 1r setembre 2021].
* ↑ Album notes for Vaughan Williams. Chandos Records.
# Ada Kok

Aagje Kok, més coneguda com a Ada Kok (Amsterdam, 6 de juny de 1947), de casada van der Linden, és una nedadora neerlandesa, ja retirada, especialista en papallona, que va competir durant la dècada de 1960. És germana de la també nedadora Gretta Kok.
El 1964 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Tòquio, on va disputar dues proves del programa de natació. En ambdues, 100 metres papallona i 4x100 metres estils, guanyà la medalla de plata. Quatre anys més tard, als Jocs de Ciutat de Mèxic, va disputar tres proves del programa de natació. Va guanyar la medalla d'or en els 200 metres papallona, quarta en els 100 metres papallona i setena en els 4x100 metres estils.
En el seu palmarès també destaquen tres medalles d'or i dues de plata al Campionat d'Europa de natació de 1962 i 1966. Entre 1962 i 1968 va guanyar 16 campionats nacionals. Va aconseguir millorar fins a nou rècords mundials entre 1963 i 1967 en els 100 i 200 metres papallona. Fou escollida tres vegades nedador europeu de l'any (1963, 1965 i 1967) i tres vegades esportista neerlandesa de l'any (1965, 1966 i 1968). El 1976 fou incorporada a l'International Swimming Hall of Fame.

## Referències

* 1 2 Ada Kok a Sports Reference (arxivat)
* ↑ «Olympedia – Ada Kok». [Consulta: 19 maig 2021].
* ↑ EUROPEAN SWIMMING CHAMPIONSHIPS (WOMEN). gbrathletics.com
* 1 2 3 «Zwemmen in de Polder - Ada Kok», 02-04-2016. Arxivat de l'original el 2016-04-02. [Consulta: 19 maig 2021].
* ↑ «ISHOF.org | ADA KOK (Holland/NED)» (en anglès). [Consulta: 19 maig 2021].
# La Platjola (Alcanar)

La Platjola és una platja natural del municipi d'Alcanar (Montsià), que forma part de les Timbes de Sòl de Riu. Situada a uns dos quilòmetres al sud de les Cases d'Alcanar, és l'única platja d'Alcanar habilitada per a gossos. Està rodejada de penya-segats rogencs, té una longitud d'uns 300 metres i una amplada d'entre 5 i 15 metres, formada per còdols. S'hi accedeix pel Camí de la Costa, dotat de carril bici. Disposa d'aparcament, neteja diària a l'estiu i paperera, que conté un dispensador de bosses, per dipositar els excrements dels animals. L'accés als gossos està limitat per Setmana Santa i a l'estiu, en què no hi poden accedir de les 11 h a les 18 h.
D'igual manera que les altres platges de les Timbes de Sòl de Riu, ha rebut el guardó de 'platges verges' que atorga el Grup Ecologista de Tarragona i l'Ebre d'Ecologistes en Acció de Catalunya (GETE-EeAC) pel seu alt valor natural i paisatgístic inalterat, tant per la seva flora com per la seva fauna, en un entorn que no ha sofert pressions urbanes i ha mantingut la seva autenticitat, en trobar-se allunyat de nuclis poblats.

## Referències

* 1 2 3 «La Platjola». Alcanar Turisme.
* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* ↑ «La Platjola d’Alcanar fa millores per ser de les millors de la costa per banyar-se amb gossos». Ebre Digital, 23-08-2019.
* ↑ «Alcanar senyalitza les seues platges verges a Sól de Riu». Aguaita, 20-03-2015.
* ↑ «El desconocido pueblecito marinero del Ebre: casitas de pescadores, muelles y playas encantadoras». Crónica Global, 24-08-2023.
# Platja del Maricel

La platja del Maricel, escrita també platja de lo Mar-i-cel, és una platja semiurbana del municipi d'Alcanar (Montsià), situada a la zona coneguda com les Oliveres, un quilòmetre al nord de les Cases d'Alcanar, molt propera a la carretera N-340, que limita a banda i banda amb roques, que la separen a llevant de la platja de la Martinenca. Prop del seu extrem esquerre hi ha un espigó de roques que la protegeix. Orientada al sud-est, té una longitud de 542 metres i una amplada mitjana de 37 metres, formada per sorra, grava i còdols, amb un pendent d'entrada a l'aigua suau. Disposa de servei de dutxes i d'aparcament per a vehicles, i s'hi pot arribar fàcilment tant en cotxe com a peu.
L'Agència Catalana de l'Aigua efectua un control setmanal de la qualitat de l'aigua, durant la temporada de bany, amb el resultat d'excel·lent.

## Referències

* ↑ «Platja de Maricel». Alcanar Turisme.
* ↑ «Platja Maricel». Diputació de Tarragona.
* 1 2 «Platja del Marice». Agència Catalana de l'Aigua.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ «Maricel». Agència Catalana de Turisme.
# Agustí Espinalt i Sanllehí

Agustí Espinalt i Sanllehí (Manresa ? - Barcelona, 27 d'abril del 1939) va ser un joier que ocupà diversos càrrecs polítics a la Manresa de la Guerra civil espanyola.

## Biografia

Militant d'Esquerra Republicana de Catalunya, va ser membre de la Junta de Govern Republicana Provisional de Manresa, del 14 d'abril de 1931, i regidor i president de la Comissió d'Enllumenat del primer ajuntament republicà (1931).
Es va quedar a Manresa quan van entrar els franquistes, en creure's la propaganda conforme res no passaria a gent que, com ell, no tinguessin res a veure amb delictes de sang. Fou empresonat i, al cap de poc temps, executat al Camp de la Bota el dia 27 d'abril del 1939.

## Referències

* Joaquim Aloy, Jordi Basiana i Pere Gasol La República a Manresa en un clic (1931-1936)
# Platja de l'Aluet

La platja de l'Aluet és una platja natural del municipi d'Amposta (Montsià), situada al Parc Natural del Delta de l'Ebre. Està delimitada a l'extrem esquerre amb el canal de l'Estany de la Tancada, que la separa de la platja dels Eucaliptus, i a l'extrem dret amb la barra del Trabucador. Té una longitud de 1.823 metres i una amplada mitjana de 113 metres, formada per sorra fina i mitjana. És una zona de pas, sense serveis. Hi ha aparcament.
Aluet significa 'el riuet' en àrab. El nom prové de que antigament l'Ebre desembocava per la zona que actualment es coneix com a Riet Vell i la bassa de la Platjola. Aquesta boca va ser molt activa entre els segles VI i X i va ser la responsable de la formació de la platja de l'Aluet, la barra del Trabucador i la punta de la Banya.

## Referències

* 1 2 «Les 9 millors platges de les Terres de l'Ebre». Descobrir.
* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ «El Riet Vell i les platges de l’Aluet i Eucaliptus». Ajuntament d'Amposta.
# Eustace Miles

Eustace Hamilton Miles (Hampstead, Londres, 22 de setembre de 1868 – Streatham, Londres, 20 de desembre de 1948) va ser un jugador de rackets i jeu de paume anglès que va competir a cavall del segle xix i del segle xx.
Nascut a Hampstead, Londres, estudià al Marlborough College i al King's College, de la Universitat de Cambridge.
Entre 1899 i 1910 guanyà nou vegades el campionat anglès de jeu de paume, i el 1900 fou el primer guanyador no americà del Campionat de Jeu de paume dels Estats Units. També guanyà set vegades el campionat del món de jeu de paume entre 1898 i 1905, i el campionat del món amateur de rackets el 1902 i quatre vegades el de dobles entre 1902 i 1906.
El 1908 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on guanyà la medalla de plata en la competició de Jeu de paume, després de perdre la final contra Jay Gould II.
Va escriure nombrosos llibres sobre temes com la salut, la dieta o els clàssics grecs i llatins. Es va casar amb Hallie Killick, també escriptora, i plegas participaren en obres de beneficència cap als pobres de Londres.

## Referències

* ↑ «Miles, Eustace Hamilton». Cambridge Alumni Database. University of Cambridge. [Consulta: 31 agost 2016].
* 1 2 «Eustace Miles Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2020. [Consulta: 31 agost 2016].
* ↑ Eustace Miles' profile at databaseOlympics
# Club Deportivo Litoral

El Club Deportivo Litoral és un club de futbol bolivià de la ciutat de La Paz.
El club va ser fundat el 23 de març de 1932. Fou el representant de Bolívia al Campionat Sud-americà de Campions de 1948.

## Palmarès

* Campionat bolivià de futbol:
** 1954
* Campionat de La Paz de futbol:
** 1947, 1948, 1949, 1954, 1972, 1983, 1991, 2001

## Referències

* ↑ South American Club Championship 1948 a rsssf
* ↑ EL OTRO LITORAL a onceaonce.blogspot.com
* ↑ «Bolivia - list of champions». rsssf.com. [Consulta: 16 desembre 2017].
# Ane Pikaza Ereño

Ane Pikaza Ereño (Bilbao, 26 d'octubre de 1984) és una actriu i il·lustradora basca. És coneguda per haver interpretat Arrate, la neta de Maria Luisa, a la sèrie de televisió Goenkale d'ETB1 durant dues temporades. També va interpretar el paper de Maria Luisa en una seqüència de flashback.

## Trajectòria

Des que es va llicenciar en Belles Arts i Art Dramàtic ha combinat el món de la il·lustració i les arts escèniques. Un perfil mulitidisciplinar que li ha permès investigar diferents formats, aplicacions i relacions entre la il·lustració i sectors paral·lels com el teatre o els videojocs.
L'any 2020, protagonitzà la pel·lícula Nora, de la directora Lara Izaguirre, una road movie que explica el viatge per la costa del País Basc d'una jove per a portar les cendres del seu avi junt amb les de la seva àvia. El film inaugurà la secció Zinemira del Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià.

## Obres
### Teatre

* Como todos los martes
* Hasta que la vida eterna se acaba
* La posadera
* Monólogos de Shakespeare
* Homenaje a Khalil Gibran
* Altsasu (2021)

### Televisió

* Goenkale (2005-2007)

### Cinema

* Vitoria, 3 de marzo (2018)
* Jesus is B(l)ack (curtmetratge, 2019)
* Nora (2020)
* Ane (2020)

### Videojocs

* Los ríos de Alice (2013)

## Referències

* ↑ «Las propuestas de Ane Pikaza» (en castellà). EiTV, 03-04-2020. [Consulta: 8 octubre 2020].
* ↑ «Ane Pikaza: ‘Atentamente mía’» (en castellà). Naiz, 20-11-2019. [Consulta: 8 octubre 2020].
* ↑ «'Nora', segundo largometraje de Lara Izagirre, da comienzo a Zinemira» (en castellà). EiTB, 18-09-2020. [Consulta: 8 octubre 2020].
* ↑ Loureda, Carlos. «‘Nora’, de Lara Izagirre, con una ilustración perfecta de Ane Pikaza» (en castellà), 18-09-2020. [Consulta: 8 octubre 2020].
* ↑ «Altsasu» (en castellà). TeatroArriaga.eus. [Consulta: 27 octubre 2022].
* ↑ «Ane Pikaza. Turismo (de) interior. | Aux Magazine», 02-10-2020. [Consulta: 8 octubre 2020].
* ↑ «Los ríos de Alice: Una aventura (gráfica) onírico-musical | Cactus» (en castellà), 18-12-2013. Arxivat de l'original el 2021-12-08. [Consulta: 8 octubre 2020].
# Emèrit Bono i Martínez

Emèrit Bono i Martínez (Sagunt, 1940) és un economista i polític valencià.

## Biografia

Va estudiar batxillerat al Col·legi dels Salesians de València i es va llicenciar en Econòmiques per la Universitat de Barcelona. Va obtenir la Càtedra de Política Econòmica de la Universitat de València Es va incorporar al Partit Comunista d'Espanya en 1966 durant la dictadura franquista i va treballar per la restauració de les llibertats públiques al País Valencià, participant en la Taula Democràtica del País Valencià. Va mantenir la seva vinculació a l'església catòlica i des del 1974 va impulsar la Junta Democràtica del País Valencià.
Militant del sector valencianista del PCPV durant la transició democràtica, fou diputat per la província de València a les eleccions generals espanyoles de 1977 i 1979. Fou President de la Comissió de Transporte i Comunicacions del Congrés dels Diputats.
Formà part del Plenari de Parlamentaris del País Valencià i del Consell del País Valencià presidit per Josep Lluís Albinyana, qui el nomenà conseller de benestar social el 1978, però dimití el 29 de desembre de 1978. Fou escollit regidor a l'ajuntament de València a les eleccions municipals espanyoles de 1983. A les eleccions municipals de 1987 no es va presentar i el 1989 abandonà el PCPV per a ingressar en el PSPV-PSOE, amb el qual Arribà a ser home de confiança del president de la Generalitat Valenciana, Joan Lerma, qui el nomenà conseller de medi ambient el 1993-1995.
Una vegada abandonà la política, ha estat catedràtic d'economia aplicada en la Universitat de València, des del 2005 és membre de l'Observatori de la Sostenibilitat a Espanya (OSE). És un aferrissat defensor del paper del País Valencià dins l'Euram. És pare del periodista i diputat Ferran Bono Ara. Des de 2011 participa en el moviment Valencians pel Canvi.

## Obres

* Les cendres de maig que va obtindre el Premi Joan Fuster d'assaig de 1983 amb Ernest García
* Economía i autonomía al país Valencià (1985) i altres a Revista Valenciana d'Estudis Autonòmics
* El espacio económico-político de lo valenciano: una nueva interpretación (1988) a Revista Valenciana d'Estudis Autonòmics
* Administración social pública: bases para el estudio de los servicios sociales (1992) amb Jorge Garcia Ferrer.
* Desenvolupament sostenible al País Valencià (1999) a L'Espill
* La construcción europea: de la economía a la política (2004) article a Pasajes

## Referències

* ↑ «Fitxa d'Emèrito Bono Martínez». Congrés dels Diputats.
* ↑ Javier Paniagua Fuentes i y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.91. ISBN 9788495484802.
* ↑ «Diputados electos. Lista definitiva provisional». La Vanguardia, 03-03-1979, pàg. 12 [Consulta: 13 juliol 1979].
# Xalet Serra

El Xalet Serra de Reus (Baix Camp) és un edifici modernista de Joan Rubió i Bellver protegit com a bé cultural d'interès local.

## Història

A l'inici de la carretera de Castellvell sortint de Reus, l'anglès Charles Huyson, comerciant de vins, havia fet construir un habitatge annex a unes instal·lacions industrials. El farmacèutic Antoni Serra comprà els terrens a finals de 1910 per a situar-hi un laboratori. Encarregà a Joan Rubió i Bellver, arquitecte que després construiria per al mateix propietari la Casa Serra, una reforma en profunditat de l'antiga casa. De l'estructura inicial es conserva la torre-mirador i el primer cos de l'edifici. Actualment una part important del jardí i els espais industrials estan ocupats per edificis d'habitatges de diverses plantes.

## Descripció

Rubió va afegir a la casa el cos posterior, del que en sobresurt el menjador. La torre de l'antiga residència, de planta quadrada i tres nivell d'alçada, està coberta per una teulada piramidal amb mansardes, penell i un voladís reforçat amb tirants de fusta. L'exterior de la torre combina l'estucat, el mur de maó, la ceràmica vidriada i la fusta. A mitjana alçada hi ha finestres d'arc de ferradura que donen al conjunt un aire exòtic.
Al sector projectat per Rubió veiem a les façanes que es combina l'obra vista amb sectors d'aparell poligonal de pedra. Destaca el menjador, una gran sala de planta centralitzada amb una coberta tipus cúpula que es recolza sobre quatre arcs torals que arrenquen de quatre columnes de marbre d'un disseny molt interessant. Dels quatre angles formats per la unió dels arcs, hi surt un grup de tres revoltons, esquema repetit tres vegades, girant cada vegada 45 graus l'orientació dels revoltons, cosa que guanya alçada i tanca l'espai cupular. Aquesta coberta està decorada amb pintures de Tomàs Bergadà, amb un impressionant panorama floral amb total llibertat formal, que recobreix tota la superfície. Les finestres d'aquesta estança tenen un esquema d'arrel medieval, amb una finestra geminada i un rosetó superior que exteriorment està protegit per un guardapols de peces de ceràmica semicilíndriques. A part del menjador hi ha espais interessants, com la cuina, recuperada en una recent restauració.

## Referències

* ↑ Arnavat, Albert (dir.). Arquitectura modernista del Camp de Tarragona i les Terres de l'Ebre. Tarragona: La Diputació, 2011, p. 51. ISBN 9788415264040.
* ↑ March Barberà, Jordi. "Catàleg de l'arquitectura modernista de Reus" A: Arquitectura modernista a Reus. Reus: Pragma, 2003. Pàg. 130. ISBN 8493315125

## Enllaços externs

* Xalet Serra. Mapa del Patrimoni Arquitectònic
* Xalet Serra. Mapa de recursos culturals
* Cristina González. Carles Fargas ens obre les portes del Xalet Serra. Canal Reus Televisió Arxivat 2014-11-07 a Wayback Machine. (Consulta 7-XI-2014)
# Xarxa de Museus d'Etnologia de Catalunya

La Xarxa de Museus d'Etnologia de Catalunya és una xarxa de museus de Catalunya creat el 2008 per tal de poder respondre al problema de l'escassetat dels mitjans financers i humans de la majoria dels museus etnològics. Tot i que una col·laboració formalitzada permet compartir serveis i experiències per millorar la qualitat i l'atractivitat, la creació de la xarxa va costar molts anys.
En l'actualitat reuneix tetze museus etnològics. Set participen des de l'inici: el Museu de la Val d'Aran, el Museu de les Terres de l'Ebre, el Museu Etnològic de Barcelona, l'Ecomuseu de les Valls d'Àneu, el Museu Etnològic del Montseny-La Gabella, el Museu Comarcal de la Conca de Barberà, el Museu de la Pesca de Palamós. Més endavant es va incorporar el Museu de la Vida Rural de l'Espluga de Francolí. El 2013 el Museu Etnogràfic de Ripoll va incorporar-se a la xarxa. Des d'aleshores s'han incorporat també el Museu de la Mediterrània, el Museu d'Història de la Immigració de Catalunya, i el VINSEUM. L'any 2014 la gestió va ser traspassada al Museu d'Història de Catalunya que va incorporar-se com a museu capçalera.
Va ser creat el 19 de març del 2008 al marc del Pla de Museus de la Generalitat de Catalunya del 2007. Per a la selecció dels museus s'han tingut en compte factors com el fet de ser museus registrats i oberts al públic, la importància de les seves col·leccions dins del patrimoni etnològic català, el fet de no formar part d'un altre museu nacional i el grau d'implicació en el territori on es troben.

## Referències

* ↑ Roigé i Ventura, Xavier; Fernández de Paz, Esther. «El futuro de los museos etnológicos. Consideraciones introductoria para un debate». A: XI Congreso de Antropología de la FAAEE (en castellà). Donostia: Ankulegi Antropologia Elkartea, 2008, p. 9-34. ISBN 978-84-691-4955-3.
* ↑ Generalitat de Catalunya. «El Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació crea la Xarxa de Museus d'Etnologia», 2008. Arxivat de l'original el 2016-08-20. [Consulta: 19 agost 2016 (2016-08-19)]. «El conveni preveu l'adhesió de nous museus a la xarxa. L'objectiu d'aquest conveni és establir una xarxa que permeti articular polítiques comunes de millora de la gestió de les col·leccions, la millora dels equipaments i el desplegament de programes de treball conjunt.»
* ↑ «Ripoll s'incorpora finalment a la Xarxa de Museus Etnològics». Nació Digital, 17 juliol 2013 (2013-07-17) [Consulta: 5 agost 2014 (2014-08-05)].
* 1 2 «Xarxa de Museus d'Etnologia de Catalunya». Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2023-04-05. [Consulta: 19 agost 2016 (2016-08-19)].
* ↑ Casademont, Lourdes «La Xarxa de Museus d'Etnologia es crea amb la participació inicial de set museus d'arreu del territori». Avui, 19 març 2008 (2008-03-19) [Consulta: 4 agost 2014 (2014-08-04)].