OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Terç de Barcelona de Francesc Granollachs i de Millàs

El Terç de Barcelona de Francesc Granollachs i de Millàs fou una unitat militar aixecada a la ciutat de Barcelona en diverses ocasions pel mestre de camp Francesc Granollachs i de Millás durant el segle xvii per lluitar en favor de la casa d'Àustria.
El terç, format a Barcelona juntament amb el Terç de Barcelona d'Isidre Gorchs el 18 d'octubre de 1652 per les autoritats castellanes durant la guerra dels segadors després de l'ocupació de la ciutat, fou comandat per Francesc Granollachs i de Millàs, que disposava de 500 homes. El juliol de 1656 es torna a reclutar amb 200 homes per servir 3 anys, als que es sumen 200 més el juliol de 1658 també per servir 3 anys o fins al final de la guerra, participant aquell any en la batalla de Camprodon.
En 1667 en ocasió de la Guerra de Devolució s'aixecà de nou, format per vuit companyies amb un total de 300 homes, de les que eren capitans els veterans Rafel Masdéu, Joan Carreras i Geroni Capmany, i els novells Joan Vinyet, Josep Ros, Joan Bernat Vives, Francesc Prats i Llorenç Puig. Fou enviat a la ciutat de Girona, i anà al rescat de Puigcerdà, que fou atacada.

## Referències

* ↑ Berard, 1697, p. 10.
* ↑ Berard, 1697, p. 53.
* ↑ De la Peña y Farell, Narciso Feliu. Anales de Cataluña y Epílogo breve de los progresos, y famosos hechos de la Nacion Catalana...desde la primera Poblacion de España...hasta el presente de 1709 (en castellà). Joseph Llopis-Jayme Surià-Juan Pablo Martí, 1709, p. 342.
* ↑ Berard, 1697, p. 22.
* ↑ Busquets i Dalmau, Joan. La Catalunya del Barroc vista des de Girona. vol.2. L'Abadia de Montserrat, 1994, p. 406. ISBN 8478265732.

## Bibliografia

* Berard, Serapi. Manifestacion en que se publican muchos y relevantes servicios y nobles hechos con que ha servido a sus señores reyes la excelentissima ciudad de Barcelona, singularmente en el sitio horroroso que acaba de padecer en el presente año de 1697 (en castellà), 1697.
# Tit Quinti Escàpula

Tit Quint Escapula (en llatí: Titus Quintius Scapula) va ser un militar romà del segle i aC. Formava part de la gens Quíntia. Era un destacat pompeià.
Va anar a Hispània per lluitar al costat de Gneu Pompeu el jove i va prendre la part més activa en l'organització de la resistència contra Juli Cèsar a la província. Va ser escollit cap de les tropes juntament amb Quint Aponi, però l'any 45 aC va entregar el comandament a Pompeu que havia tornat d'Àfrica quan van ser vençudes les seves tropes a la batalla de Tapsos. Després de la desfeta a la Batalla de Munda veient que tot estava perdut, va fugir a Còrdova i es va suïcidar després d'un esplèndid banquet, tirant-se a les flames d'una pira que havia fet preparar.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0003.001/743?rgn=full+text;view=image;q1=ScapulaSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Volum III.++Boston:+Little,+Brown+&+Comp.,+1867,+p. 735. ]
# Tomitarō Horii

Tomitarō Horii (堀井富太郎, Horii Tomitarō) (1890 - Novembre de 1942) era un Shôshô (Major General) japonès, comandant del 55è Grup d'Infanteria durant la Segona Guerra Mundial.
Nascut a la provincia de Hyōgo, es graduà com a oficial d'infanteria a l'Acadèmia Militar Japonesa el 1911. Va ser assignat al Quarter General de l'Exèrcit Expedicionari de Shangai durant la batalla de Shangai del 28 de gener al 4 de març de 1932.
Promogut a coronel el 1937, i comandant de regiment dos anys després, Horii va ser nomenat comandant del 55è Grup d'Infanteri (posteriorment Força dels Mars del Sud) el 1941. Enviat a la Nova Guinea oriental, planejà un avanç per capturar Port Moresby i desembarcar a la zona de Buna-Garara al juliol de 1942, arribant a Guam i a Rabaul, on les seves tropes van assassinar 200 australians captius. Personalment, va acompanyar al I Batalló de la 144à Divisió al desembarc fàllit de Port Moresby, però el comboi invasor va haver de retirar-se durant la batalla del Mar del Corall. Després de durs combats contra les forces de defensa australianes, Horii va ser forçat a retirar-se en una campanya de 4 mesos per la via ferrea de Kokoda entre setembre de 1942 i gener de 1943, durant la que Horii caigué mentre creuaba un riu al novembre de 1942.
# V del Centaure

V del Centaure (V Centauri) és un estel variable a la constel·lació de Centaure. Semblant a Zeta dels Bessons (ζ Geminorum) o β Doradus, és una cefeida la lluentor de la qual oscil·la entre magnitud aparent +6,43 i +7,21 en un període de 5,4938 dies. En aquesta classe de variables polsants, existeix una relació, anomenada llei període-lluminositat, que vincula directament la seva magnitud absoluta amb el seu període de pulsació, la qual cosa les converteix en importants candeles estàndard per mesurar distàncies en l'Univers.
V del Centaure és un supergegant groc de tipus espectral mitjà F5Ia —variable entre F5 i G0— amb una temperatura efectiva de ~ 5920 K. Té un radi comprès entre 40 i 45 vegades el radi solar i una massa 5,0 vegades major que la del Sol. Presenta un contingut metàl·lic comparable al solar, i el seu índex de metal·licitat és [Fe/H] = +0,04.
La distància de V del Centaure respecte al sistema solar ha estat estimada en 2.200 ± 68 anys llum. No obstant això i d'acord amb un altre estudi, la seva pertinença al cúmul obert NGC 5662 —V Centauri és una «cefeida de cúmul» igual que U Sagittarii o S Normae— elevaria la seva distància fins als 2.575 anys llum.

## Vegeu també

* Llista d'estrelles variables

## Referències

* ↑ «Study of the F-type stars. I. MK spectral types» (en anglès). Astronomical Journal, 8-1975, pàg. 637–641. DOI: 10.1086/111786.
* 1 2 3 4 5 6 7 Afirmat a: Gaia Data Release 2. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 25 abril 2018.
* ↑ Afirmat a: Catalogue of Stellar Photometry in Johnson's 11-color system. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 2002.
* 1 2 3 4 «Barium abundances in Cepheids» (en anglès). Monthly Notices of the Royal Astronomical Society, 2013, pàg. 3252–3261. DOI: 10.1093/MNRAS/STS270.
* 1 2 3 4 «Oxygen abundances in Cepheids». Astronomical Journal, 2013, pàg. 18. DOI: 10.1088/0004-6256/146/1/18.
* 1 2 Wolfgang Gieren «The distribution of the elements in the Galactic disk. II. Azimuthal and radial variation in abundances from Cepheids». Astronomical Journal, 2011, pàg. 51. DOI: 10.1088/0004-6256/142/2/51.
* ↑ «V* V Cen -- Classical Cepheid (delta Cep type)» (en anglès). SIMBAD (Centre de Dades astronòmiques d'Estrasburg). [Consulta: 30 maig 2021].
* 1 2 V Centauri (General Catalogue of Variable Stars)
* 1 2 Neilson, Hilding R.; Lester, John B. «On the Enhancement of Mass Loss in Cepheids Due to Radial Pulsation». The Astrophysical Journal. pp. 569-587.
* 1 2 3 Groenewegen, M. A. T. «Baade-Wesselink distances and the effect of metallicity in classical cepheids». Astronomy and Astrophysics. pp. 25-35.
* ↑ Majaess, D. J.; Turner, D. G.; Lane, D. J. «Assessing potential cluster Cepheids from a new distance and reddening parametrization and Two Micron All Sky Survey photometry». Monthly Notices of the Royal Astronomical Society. pp. 1539-1548.
# John C. Mather

John Cromwell Mather (Roanoke, EUA 1946) és un astrofísic i professor universitari estatunidenc guardonat amb el Premi Nobel de Física l'any 2006.

## Biografia

Va néixer el 7 d'agost de 1946 a la ciutat de Roanoke, situada a l'estat nord-americà de Virgínia. Va estudiar física al Swarthmore College, on es llicencià el 1968, i posteriorment a la Universitat de Berkeley de Califòrnia, on es doctorà el 1974.
Actualment treballa al Goddard Space Flight Center, centre depenent de la NASA, i és professor a la Universitat de Maryland.

## Recerca científica

El 1974 entrà a treballar al Goddard Institute for Space Studies depenent de la Universitat de Colúmbia, on realitzà un postgrau, i fou l'encarregat de coordinar el projecte del satèl·lit artificial COBE (1974-1976), amb l'objectiu estudiar la radiació còsmica de fons (CMB). Un dels seus col·laboradors fou George Smoot, el qual tenia la responsabilitat principal d'amidar les variacions petites en la temperatura de la radiació, observant una sèrie d'irregularetats o fluctuacions en aquesta radiació, obrint noves vies per l'expliació de la teoria del big-bang.
L'any 2006 fou guardonat, juntament amb Smoot, amb el Premi Nobel de Física per la seva recerca sobre els cossos negres i l'anisotropia de la radiació còsmica de fons.

## Enllaços externs

* Pàgina de l'Institut Nobel, Premi Nobel de Física 2006 (anglès)
# Teodoric el Tresorer

Thierry (Teodoric IV d'Autun) o Teodoric el Tresorer (vers 820 † 882) fou comte d'Autun al segle ix, de la família dels Nibelúngides, fill de Khildebrand III i de Dunna.

## Biografia

A la mort del seu germà Eccard de Mâcon, es va apoderar de la vil·la de Perrecy. El 876, Bernat Plantapilosa, comte d'Alvèrnia, de Tolosa, d'Autun i d'altres llocs, va ser fet presoner a la batalla d'Andernach (octubre del 876) i el comtat d'Autun i altres llocs foren donats a Bernat de Gòtia; però aquest es va revoltar el 877, junt amb altres nobles: Bosó de Provença (Bosó de Vienne), Hug l'Abat (Hugues l'Abbé) de Nèustria i Bernat Plantapilosa de Tolosa i Alvèrnia (ja alliberat); Bernat de Gòtia governava (a més de l'Autun) a Septimània i a Berry-Aquitània; Carles el Calb va morir el 6 d'octubre de 877 però els rebels van continuar contra el seu fill i successor Lluís el Tartamut. Però el bisbe Hincmar de Reims va apartar a Bosó, Plantapilosa i Hug l'Abat de la coalició rebel; a la rebel·lió van restar Bernat de Gòtia i el seu germà Emenó, el seu oncle l'abat Goslí de Saint Denis, i l'altre oncle Gausfred del Maine. Lluís el Tartamut fou coronat el 8 de desembre de 877. El rei va aconseguir sotmetre el Maine i els seus aliats, i el Papa va convocar un concili a Troyes per condemnar a Bernat de Gòtia per la seva actuació contra Frotari bisbe de Bourges i com usurpador de béns eclesiàstics. L'11 de setembre del 878 el rei procedí a expropiar a Bernat dels seus honors i l'Autun fou llavors per Thierry o Teodoric, que era cambrer reial (Plantapilosa va rebre el Berry i Septimània). Bernat va resistir a la ciutat d'Autun fins al 879 i va morir després d'aquesta data sense que se'n coneguin els detalls, però Teodoric fou l'encarregat de capturar a Bernat i sembla que va aconseguir ocupar Autun i matar o fer fugir a Bernat. Lluís II va morir el 879 i Thierry O Teodoric va formar part dels principals consellers del nou rei Lluís III de França, amb Hug l'Abat i Bosó de Provença. Bosó reivindica el comtat d'Autun, i Thierry/Teodoric li va bescanviar per diverses abadies borgonyones.

## Matrimoni i nens

La seva esposa no és coneguda, però com el nom de Ricard apareix a la seva descendència, podria ser una filla de Ricard, comte d'Amiens. Va tenir com a fills a:
* Ricard
* Teodoric, comte (¿palatí?).
* Una filla casada amb Urso.
Els seus tres fills són coneguts per haver restituït la vil·la de Perrecy a l'abat Teodebert el 885.

## Notes i referències

* ↑ Settipani, 1993, pàg. 346
* 1 2 3 Settipani, 1993, pàg. 347.
* ↑ Settipani, 1993, pàg. 348.
* ↑ Settipani, 1993, pàg 349.

## Bibliografia

* Léon Levillain, « Les Nibelungen historiques et leur alliances de famille », a Annales du Midi, vol. 49, 1937, pàgs. 337-408,
* Léon Levillain, « Les Nibelungen historiques et leur alliances de famille (suite) », a Annales du Midi, vol. 50, 1938, pàg. 5-66
* Christian Settipani, La Préhistoire des Capétiens (Nouvelle histoire généalogique de l'auguste maison de France, vol. 1), ed. Patrick van Kerrebrouck, 1993 (ISBN 2-9501509-3-4)
# Tracte nerviós

Un tracte nerviós o una via nerviosa és un conjunt de fibres nervioses (àxons) que connecten nuclis del sistema nerviós central. Al sistema nerviós perifèric es coneix com a fascicle nerviós. Els principals tractes nerviosos del sistema nerviós central són de tres tipus: fibres d'associació, fibres comissurals i fibres de projecció. També es pot fer referència a un tracte nerviós com a comissura, fascicle o decussació. Una comissura connecta els dos hemisferis cerebrals als mateixos nivells, com ara la comissura posterior i el corpus callosum. Una decussació és una connexió feta de fibres que travessen a nivells diferents (de manera obliqua). Exemples de fascicles són el fascicle subtalàmic i el fascicle lenticular.

## Categories

Les fibres nervioses del sistema nerviós central es poden categoritzar en tres grups atenent al seu curs i a les seues connexions.

### Fibres d'associació

Els tractes que connecten les àrees corticals dins del mateix hemisferi s'anomenen tractes d'associació. Les fibres d'associació llarga connecten entre si diferents lòbuls d'un hemisferi, mentre que les fibres d'associació curta connecten diferents girs dins d'un mateix lòbul. Entre les seves funcions, els tractes d'associació enllacen centres perceptuals i de memòria, al cervell.

### Fibres comissurals

Els tractes comissurals connecten àrees corticals que es corresponen a cada hemisferi. Travessen d'un hemisferi cerebral a l'altre a través de ponts anomenats comissures. La gran majoria de tractes comissurals passen a través del cos callós. Uns quants passen a través de les comissures anteriors i posteriors, molt més petites. Els tractes comissurals permeten que els costats dret i esquerre del cervell es comuniquen entre ells.

### Fibres de projecció

Els tractes de projecció connecten el còrtex cerebral amb el cos estriat, el diencèfal, el tronc encefàlic i la medul·la espinal. El tracte corticoespinal, per exemple, transmet senyals motores del cervell a la medul·la espinal. Un altre tracte de projecció transmet senyals projecció al còrtex cerebral. Per damunt del tronc encefàlic, aquests tractes formen una làmina densa i ampla, anomenada càpsula interna, entre el tàlem i els nuclis basals, que llavors es ramifica cap a àrees específiques del còrtex.

## Referències

* ↑ «nerve tract».
* ↑ {{{títol}}}. [[Especial:BookSources/0-7817-3639-0|ISBN 0-7817-3639-0]].
* ↑ {{{títol}}}. ISBN 9780878936137.
* ↑ Standring, Susan. Gray's Anatomy: The Anatomical Basis of Clinical Practice. 39th. Churchill Livingstone, 2005, p. 411. ISBN 9780443071683. «The nerve fibres which make up the white matter of the cerebral hemispheres are categorized on the basis of their course and connections. They are association fibres, which link different cortical areas in the same hemisphere; commissural fibres, which link corresponding cortical areas in the two hemispheres; or projection fibres, which connect the cerebral cortex with the corpus striatum, diencephalon, brain stem and the spinal cord»
* ↑ {{{títol}}}. [[Especial:BookSources/978-0-07-337825-1|ISBN 978-0-07-337825-1]].
# Marcelino Sión Castro

Marcelino Sión Castro (nascut el 27 de novembre de 1957) és un jugador d'escacs lleonès, que té el títol de Mestre Internacional des de 1990.

## Resultats destacats en competició

Va ser subcampió d'Espanya l'any 1990 darrere de Jordi Magem i Badals.
Va participar representant Espanya en les Olimpíades d'escacs de 1990 a Novi Sad, i va ser capità de l'equip olímpic d'escacs espanyol entre 1999 i 2003.

### Altres activitats

És també entrenador (el seu alumne més destacat és el també lleonès Jaime Santos Latasa) i organitzador d'escacs, i des de 1997 fa de director de l'important Torneig d'Escacs Magistral de Lleó.

## Referències

* ↑ «Nota biogràfica de Marcelino Sión Castro» (en anglès). Chessgames.com. [Consulta: 27 novembre 2022].
* ↑ «Historial oficial dels Campionats d'Espanya d'escacs» (en castellà). Federació Espanyola d'escacs. [Consulta: 27 novembre 2022].
* ↑ Azuaga, Manuel. «Entrevista a Marcelino Sión» (en castellà). Chessbase.com, 19-06-2015.
* ↑ Olimpíades d'escacs
* 1 2 3 «Jaime Santos y Marcelino Sión retan a los leoneses a unas simultáneas de Ajedrez Come y Calle este sábado». ahoraleon.com. [Consulta: 27 novembre 2022].
* ↑ Nepomuceno, Miguel Ángel. «Santos Latasa: "Siempre ha sido una meta poder jugar el Magistral"» (en castellà). Leonoticias, 01-04-2015. [Consulta: 27 novembre 2022].
* ↑ Azuaga, Manuel. «Marcelino Sión: ‘El ELO de Jaime Santos está por debajo de su fuerza real; ha llegado su momento en el Magistral'». ajedrezsocial.org. [Consulta: 27 novembre 2022].
* ↑ «Marcelino Sión a Chessbase.com». Chessbase.com. [Consulta: 27 novembre 2022].

## Enllaços externs

* Dades de la FIDE de Marcelino Sión Castro (en anglès)
# Charles Henry Stanley

Charles Henry Stanley (Brighton, Anglaterra, setembre de 1819- Nova York, EUA, 1901) fou un jugador d'escacs anglès, posteriorment nacionalitzat estatunidenc que fou el primer Campió dels Estats Units.

## Biografia

Stanley era un anglès, gran aficionat als escacs, que el 1843 va anar a viure als Estats Units per treballar al consolat britànic. Allà, la seva empenta i les seves idees varen tenir gran influència en el món dels escacs estatunidencs. La seva implicació amb aquest món fou tal que va posar a la seva filla el nom de Pauline, en honor del gran jugador estatunidenc Paul Morphy.

### Activitats relacionades amb els escacs

Una de les principals idees de Stanley fou la d'iniciar i mantenir una columna regular dedicada als escacs en un diari, la primera del país, la qual va començar el 1845 a The Spirit of the Times, i que va durar tres anys. També va fundar la publicació American Chess Magazine el 1846, tot i que ràpidament d'altres persones varen copiar la idea (que s'havia originat a Anglaterra), i la competència va provocar la desaparició de la revista.
El 1846 va publicar el primer llibre sobre un matx d'escacs als Estats Units, 31 Games of Chess.
El 1855 va organitzar el primer torneig mundial de "solucionadors de problemes".

## Resultats destacats en competició

El 1839 quan encara era a Anglaterra, va vèncer en matx Howard Staunton (+3 –2 =1), tot i que Staunton li donava avantatge de peó i sortida.
És considerat el primer Campió dels Estats Units, des que el 1845 va derrotar n'Eugène Rousseau en un matx a Nova Orleans (+15 –8 =8), el premi del qual eren 1000 dòlars. En aquell esdeveniment, el segon de Rousseau era n'Ernest Morphy, tiet del futur campió Paul Morphy, que en aquell moment tenia 9 anys, i que va assistir al matx. De fet, Stanley va mantenir el títol fins que el 1857 el va haver de cedir a Paul Morphy, quan aquest va vèncer al primer American Chess Congress, a Nova York. La figura de Stanley és avui en dia poc coneguda, en part perquè va ser totalment eclipsat pels èxits del mundialment famós Morphy.
D'altres resultats destacats als Estats Units foren l'empat en matx, el 1850, a Nova York, contra Johann Löwenthal (+3 –3 =0), l'empat en matx, el 1852, a Nova York, contra Charles Fournier de Saint-Amant (+4 –4 =0). Posteriorment, va tornar a jugar a Anglaterra, on fou segon, rere Ignatz von Kolisch al tercer Congrés de la British Chess Association a Cambridge 1860, i on quedà primer en un torneig a Leeds 1861.

## Referències

* ↑ «Nota biogràfica de Charles Henry Stanley» (en anglès). Chessgames.com. [Consulta: 30 març 2010].
* 1 2 3 4 La notació (+x -y =z) vol dir que el jugador va guanyar x partides, en va perdre y, i va fer taules en z.
# William Addison

William (Bill) Grady Addison (nascut el 28 de novembre de 1933 a Baton Rouge, Louisiana, mort el 29 d'octubre de 2008 a San Francisco), va ser un jugador d'escacs estatunidenc, que ostentà el títol de Mestre Internacional des de 1967.

## Resultats destacats en competició

Va participar diverses vegades al Campionat d'escacs dels Estats Units, els anys 1962-63, 1963-64, 1965, 1966 i 1969; aquest darrer any hi assolí un gran èxit, en acabar 2n, amb 7½/11, per darrere de Samuel Reshevsky, cosa que el va classificar per a l'Interzonal de Palma de 1970, on hi va finalitzar 18è. Va representar els Estats Units en les Olimpíades d'escacs de 1964 i 1966 (l'equip va obtenir el 1966 la medalla de plata). La seva última puntuació Elo internacional va ser de 2490 punts, i la de l'USCF va ser de 2595.
De 1965 a 1969 va ser director del Club d'Escacs de l'Institut de Mecànica.

## Partides notables

* William G Addison vs Donald Byrne (1963) Campionat d'escacs dels Estats Units, 1963, defensa índia de rei: Variant del fianchetto (E60), 1-0
* William G Addison vs Robert James Fischer (1965) Torneig de Nova York 1965, defensa Nimzoíndia: Normal. Variant Bronstein (E45), 1/2-1/2
* Robert James Fischer vs William G Addison (1966) Torneig de Nova York 1966, obertura Ruy López: defensa oberta, variant Tarrasch (C80), 1/2-1/2

## Notes i referències

* 1 2 «Nota biogràfica de William Addison» (en anglès). Chessgames.com. [Consulta: 20 novembre 2012].
* ↑ William Addison a Olimpbase
* ↑ «In Memoriam: William G. Addison» (en anglès). chessjournalism.com. Arxivat de l'original el 2009-06-30. [Consulta: 20 novembre 2012].
* ↑ Mechanics' Institute Chess Room Newsletter #38: William Addison

## Enllaços externs

* Notícia de la mort de William Addison a US chess
* William Addison a Chess
* William Addison a Chessmetrics
# Bruce Pandolfini

Bruce Pandolfini (nascut el 17 de setembre de 1947), és un escriptor, professor i entrenador d'escacs estatunidenc. Va ser representat per Ben Kingsley a la pel·lícula de 1993 A la recerca de Bobby Fischer, basada en el llibre del mateix nom de Fred Waitzkin.
Pandolfini viu a Nova York i ha entrenat molts escaquistes, el més famós dels quals és Fabiano Caruana, el Gran Mestre estatunidenc més jove de la història, i Joshua Waitzkin, objecte del llibre i la pel·lícula esmentats anteriorment.
Pandolfini és popular entre els seus estudiants per la seva actitud tolerant - un marcat contrast amb el caràcter sever representat a la pel·lícula per Kingsley.
Ha escrit més d'una dotzena de llibres d'escacs i uns quants de temes relacionats amb els escacs. Escriu també una columna mensual per a la revista Chess Life titulada "The ABC's of Chess." Aquesta columna va començar amb turorials sobre obertures d'escacs, però ha evolucionat cap a una columna titulada "Solitaire Chess" que convida el lector a endevinar els moviments fets en una partida.
Apareix també al paquet de Mattel "Computer Chess". Pandolfini té una escola d'escacs virtual per PlayStation 2 i pel joc de PC Chessmaster 9000. El seu tutorial conté anàlisis extenses sobre les quatre primeres jugades de les blanques i les negres, tàctica, joc posicional, i finals.

## Referències

* ↑ «Fabiano Caruana – youngest US and Italian GM in history» (en anglès). ChessBase News, 20-07-2007. [Consulta: 1r març 2009].

## Enllaços externs

* The HandHeld Electronic Game Museum
# Jan Schulz

Jan Schulz (maig de 1899 – maig de 1953) fou un mestre d'escacs txecoslovac.

## Resultats destacats en competició

Fou 2n, rere Karel Opočenský, a Belun 1916; campió a Praga 1920, empatà als llocs 6è a 8è a Praga 1921 (els guanyadors foren Karel Hromádka i František Treybal), empatà als llocs 5è a 7è a Brno 1921 (varen guanyar Hromádka, Karel Treybal i Ladislav Prokeš), i va quedar campió a Praga 1924 (1r Memorial Kautsky).
Schulz va participar en la I Olimpíada d'Escacs no oficial de Paris 1924, on Txecoslovàquia hi va guanyar la medalla d'or en la classificació per equips (van puntuar per a l'equip Karel Hromádka, Jan Schulz, Karel Vaněk, i Karel Skalička). En l'apartat individual, Schulz assolí el segon lloc del Torneig de consolació, rere el seu compatriota Hromádka. També va participar posteriorment a la II Olimpíada d'Escacs de L'Haia 1928.
Va empatar en els llocs 3r a 5è a Bratislava 1925 (guanyà Richard Réti), quedà 6è a Bardejov 1926, fort torneig en què aconseguí la millor actuació de la seva carrera, amb una performance-Elo de 2537 (guanyaren el torneig Hermanis Matisons i Savielly Tartakower), quedà 5è a Trencianske Teplice (guanyaren Karl Gilg i Boris Kostić), quedà 1r amb Karel Skalička a Praga 1926 (3r Memorial Kautsky), empata als llocs 5è a 8è a Praga 1927 (guanyador: Hromádka), fou 2n rere Opočensky a Brno 1929, i empatà als llocs 5è-6è a Mnichovo Hradiště (guanyador; Iefim Bogoliúbov).

## Referències

* ↑ OlimpBase :: Olimpíada d'escacs de Paris 1924 Arxivat 2008-02-19 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ OlimpBase :: Olimpíada d'escacs de L'Haia 1928 (anglès)
* ↑ Chessmetrics :: Ranquing històric comparat de Jan Schulz Sr (anglès)
* ↑ Name Index to Jeremy Gaige's Chess Tournament Crosstables, (edició electrònica), Anders Thulin, Malmö, 2004-09-01 (anglès)