OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Miquel de Pinós i de Rocabertí

Miquel de Pinós i de Rocabertí (Barcelona, 1667 - Barcelona, 1713) va ser un noble català, marquès d'Alentorn, germà de Josep Galceran de Pinós-Santcliment i Rocabertí, primer marquès de Santa María de Barberá.

## Biografia

Miquel Antoni era fill de Josep Galceran de Pinós-Santcliment, senyor de Santa Maria de Barberà, castlà d'Arraona i membre del llinatge dels Pinós-Santcliment - branca de la família Pinós emparentat amb els Santcliment senyors de Badalona -, que era fill i hereu de Francesc Galceran de Pinós-Santcliment i de Corbera-Santcliment, i era net de Bernat Galceran de Pinós-Santcliment i de Santcliment (mort el 1626), senyor de Santa Maria de Barberà, i de la seu muller, Elionor de Corbera-Santcliment. Bernat Galceran era fill de Jeroni de Pinós-Fenollet i Mai (mort vers el 1584), cavaller de Sant Jaume, dit també Jeroni de Pinós-Santcliment i Mai per una imposició a causa del seu matrimoni amb Maria Anna de Santcliment-Gualbes i de Santcliment, senyora de Badalona.
La seva mare era Maria de Rocabertí, senyora de la Torre Salbana, de Sant Boi de Llobregat, Baronesa de Rialb, Tagamanent, Vilafortuny, Graell i La Vansa. Miquel Antoni va ser senyor de Seró, Rialb i la Torre Salbana, senyoriu que heretà dels Alentorn per la línia materna. Com el seu germà Josep Galceran de Pinós-Santcliment i Rocabertí intervingué en la política barcelonina de la darreria del segle xvii i també es passà al bàndol austriacista. El 1704 preparà la conspiració austriacista i, l'any següent, el 1705 fou premiat pel rei arxiduc Carles III amb el títol de marquès d'Alentorn. El 1706, quan Barcelona va ser assetjada per l'exèrcit borbònic de Felip d'Anjou, aconduí a la ciutat reforços des de Girona. Fins al 1707 ocupat el càrrec de coronel del regiment de la Diputació del General de Catalunya i més tard lluità al front de Lleida. No consta que s'exiliés després del 1714.

## Referències

* 1 2 3 «Miquel de Pinós i de Rocabertí». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Pinós». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Simon i Tarrés, Antoni. Del 1640 al 1705: L'autogovern de Catalunya i la classe dirigent catalana en el joc de la política internacional europea. Universitat de València, 2012, p. 301. ISBN 978-84-370-8904-1 [Consulta: 1r juliol 2014].
* ↑ «Miquel de Pinós i de Rocabertí». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Batalla d'Alcoi

La batalla d'Alcoi va tindre lloc a finals del mes d'abril de l'any 1276, i va enfrontar cristians i musulmans.

## Antecedents

Després de la Conquesta del Regne de València, els mudèjars, liderats per Al-Azraq es revoltaren en diverses ocasions.
El 1274 l'emirat de Gharnata i els benimerins van atacar els castellans a la riba del Guadalquivir, i nombrosos contingents d'aventurers es reuniren a l'entorn de Xixona per atacar la frontera granadina, però les incursions es van fer sobre les aljames murcianes i valencianes, i la Corona va reaccionar amb duresa, però entre març i abril de 1276 els mudèjars del Regne de València es revoltaren per tot el territori, i a principis de maig Al-Azraq retornà després de divuit anys d'exili amb genets magrebins atacant als colons i posà seriosament en perill el Regne.

## Batalla

Comandats per Al-Àzraq, els musulmans van provar de reconquerir Alcoi i les viles veïnes, que havien estat ocupades pels exèrcits de Jaume I dècades abans. El lloc va resistir sota les ordres del sacerdot Ramon Torregosa.
La llegenda conta que quan la victòria de la revolta mudèjar semblava clara, el 23 d'abril, els cristians van ser auxiliats per Sant Jordi de Capadòcia, qui es va aparèixer cavalcant un cavall blanc i amb un creu roja al pit. Sant Jordi va llançar núvols de sagetes als guerrers musulmans, de manera que va trencar el setge. El cabdill Al-Àzraq va ser una de les víctimes de les fletxes santjordianes.

## Conseqüències

Després de sotmetre diversos castells i destruir als genets magrebins, Pere el Gran assetjà el Castell de Montesa el 15 de juliol de 1277, que hagué de rendir a l'assalt el 29 de setembre. La revolta finalitzà l'octubre del 1277, abans que els granadins i els nord-africans pogueren socórrer els mudèjars. Pere I ordenà desarmar-los sense que foren castigats, però el procés de colonització es consolidà, reduint la població indígena a situacions de segregació i submissió.

## Llegat en l'actualitat

A partir d'aquest moment, Sant Jordi serà el patró de la ciutat d'Alcoi, i en record d'aquest fet històric se celebrarien les actuals festes de Moros i Cristians, en el que la Diada del 23 d'abril hi té lloc el Dia dels Trons, amb el llançament d'una gran quantitat de pólvora.

## Referències

* ↑ Hernàndez Cardona, Xavier. Història militar de Catalunya. Vol. 2. Rafael Dalmau, 2004, p.104-105. ISBN 84-232-0655-6.
* 1 2 3 Torró, Josep. El naixement d'una colònia: dominació i resistència a la frontera valenciana. Universitat de València, 2006, p.231. ISBN 8437064589.
* ↑ «Alcoy rememora la batalla de 1276 entre cristianos y sarracenos» (en espanyol europeu). LaVerdad.es, 24-04-2012. [Consulta: 12 maig 2022].
* ↑ Soldevila: p.40
* ↑ Soldevila: p.51

## Bibliografia

* Soldevila i Zubiburu, Ferran. Pere el Gran: El regnat fins a l'any 1282. Institut d'Estudis Catalans, 1995. ISBN 8472833046.

## Enllaços externs

* Galeria de fotos de la representació de la Batalla d'Alcoi
* Alcoi recrea amb un conte la batalla de 1276
# Bastoners de Barcelona

Els Bastoners de Barcelona són una colla Bastonera creada el 1969 a la Cooperativa Teixidors a Mà del barri de Gràcia, inicialment amb el nom de bastoners de l'Esbart Comtal. Força anys més tard, el 1991, el grup va prendre el nom de Bastoners de Barcelona. Actualment, a més del cos de bastoners adults, disposa d'una secció infantil amb nens i nenes de quatre a tretze anys. Tenen un repertori de més de trenta balls, provinents de tot Catalunya, i també una dotzena de creacions pròpies, tant pel que fa a la música com a la coreografia.
La indumentària dels balladors és la típica dels bastoners: pantalons, camisa blanca i espardenyes, mocadors, camalls als turmells i faixes blaves i vermelles, per diferenciar els bastoners dretans dels esquerrans, segons els cops que s'executen.
El 1990 van ser els encarregats d'organitzar a la vila de Gràcia la XV Trobada Nacional de Bastoners de Catalunya, on es van aplegar prop de dos mil balladors. D'ençà d'aleshores, els Bastoners de Barcelona participen cada any en aquesta celebració. A més, des del 2000 col·laboren amb els Bastoners de Gràcia en l'organització de la Diada Bastonera de Gràcia. L'any 2008, juntament amb l'Esbart Comtal i les Colles de Cultura de Gràcia, van presentar l'espectacle Serrallonga, basat en un ball que no s'havia representat des del 1870.

## Referències

* ↑ «Bastoners de Barcelona». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).
# Tonanci Ferriol

Tonanci Ferriol (en llatí Tonantius Ferreolus) va ser prefecte de les Gàl·lies al segle v. Es sospita que era natiu de Nimes i la seva família tenia possessions a la Narbonesa. Els seus descendents es troben a Narbona. Era net per part de mare d'Afrani Siagri, prefecte del pretori i cònsol (381 i 382). Va exercir el càrrec durant tres anys: el 430, 431 i 432.
Apareix esmentat en un escrit de Sidoni Apol·linar que diu que Tonanci Ferriol, prefecte romà, va residir un temps a Nimes, a la seva residència ordinària de Prussià (Prusianus), una casa rústica a la vora del Gardon. El seu govern fou apreciat pel poble i els notables provincials i va tenir molta cura de reduir els impostos. Va aconseguir allunyar a Turismon de la vila d'Arle per la seva moderació i prudència, cosa que no havia aconseguit Aeci amb les seves tropes.
Arvande va exercir el mateix càrrec anys després (464-469) i contra aquest Tonanci va dirigir l'acusació de peculatus i lesa majestat. El 470 estava retirat a una casa rústica que tenia a les muntanyes dels Cévennes anomenada Trévidon, quan va morir. Es creu que s'havia retirat a aquest lloc (que estaria a la dreta del Tarn a la província d'Aquitània Primera) per no haver de viure sota domini visigot.
Estava casat amb Papianila, de la mateixa família que l'emperador Marc Mecili Avit. Un dels fills, Tonanci, va destacar en el seu gust per la literatura; un altre, Rorici, va ser bisbe d'Usès i un tercer, Ferriol, també fou bisbe d'Usès; encara hi va haver més fills i els descendents es van perpetuar a la Narbonesa.

## Nota

* ↑ el que suggereix que almenys les ciutats episcopals de la Narbonesa -i Narbona amb seguretat- estaven sota autoritat romana, doncs sembla poc probable que la primera autoritat romana d'un territori hagués residit en territori dominat pels visigots

## Bibliografia

Devic, Claude; Vaissette, Joseph. Histoire générale de Languedoc (en francès). Tolosa: Édouard Privat llibreter editor, 1872 (Vegeu altres edicions a Google Books Vol. 1 (1840), Vol. 2 (1840), Vol. 3 (1841), Vol. 4 (1749), Vol. 5 (1842), Vol. 6 (1843), Vol. 7 (1843), Vol. 8 (1844), Vol. 9 (1845)).
# Dècada del 1440

La dècada del 1440 comprèn el període que va des de l'1 de gener del 1440 fins al 31 de desembre del 1449.

## Esdeveniments

* 1443-1444: croada de Varna.

## Personatges destacats

* Johannes Gutenberg.

## Referències

* ↑ Imber, Colin. The Crusade of Varna, 1443-45 (en anglès). Ashgate Publishing, 2006. ISBN 0-7546-0144-7.
* ↑ Wagner, Sabina. «A Well-Known Stranger». A: Gutenberg Museum, 2000, p. 58–85.
# 262 aC

El 262 aC va ser un any del calendari romà prejulià. Durant la República i l'Imperi Romà, era conegut com a any del consolat de Megel i Vítul (o també any 492 ab urbe condita). L'ús del nom «262 aC» per referir-se a aquest any es remunta a l'alta edat mitjana, quan el sistema Anno Domini va ser el mètode de numeració dels anys més comú a Europa.

## Esdeveniments
### Antiga Roma

* Aquest any són elegits cònsols Luci Postumi Megel i Quint Mamili Vítul.
* Durant aquest any, el tercer de la Primera Guerra Púnica, els romans i els cartaginesos s'enfronten davant de la població siciliana d'Agrigent. Els dos cònsols, que havien desembarcat a Sicília amb 40.000 homes organitzats en quatre legions més la cavalleria, estableixen un setge que durarà fins a l'any següent (261 aC).
* Hanníbal Giscó és el general cartaginès que defensa Agrigent. Davant de l'atac romà no té més remei que resguardar-se rere les muralles, esperant els reforços que ha d'enviar el general Hannó, que havia rebut l'ordre de fer aixecar el setge. Hannó reuneix a Lilibèon un exèrcit de 50.000 homes i 6.000 cavalls, amb 60 elefants, i avança cap a Heraclea Minoa que ocupa. Arriba fins a Erbessos, on els romans tenen els seus magatzems i s'apodera de la ciutat amb tots els subministraments.
* Hamílcar, general cartaginès, és nomenat comandant en cap dels cartaginesos en substitució d'Hannó, que no va poder evitar la derrota a la Batalla d'Agrigent.
* Els romans vencen els cartaginesos en l'anomenada batalla d'Agrigent. Els romans ocupen la ciutat i venen els seus habitants com esclaus. Els dos cònsols tornen victoriosos a Roma, però no se’ls concedeix un triomf perquè no van derrotar completament als cartaginesos.

## Naixements

* Apol·loni de Perge, matemàtic i astrònom, conegut per la seva obra sobre les seccions còniques.

## Necrològiques

* Filemó el Vell, poeta còmic atenenc.
* Zenó de Cítion, filòsof estoic.

## Notes

* ↑ Segons Apol·lodor, citat per Filodem de Gàdara, Zenó va morir en temps de l'arcontat d'Arrenides, és a dir, 262 aC-261 aC

## Referències

* ↑ Funegan, Jack (et al.). Chronos, kairos, Christos : nativity and chronological studies. Winona Lake [IN]: Eisenbrauns, 1989, p. 115. ISBN 9780931464508.
* ↑ Fasti Capitolini
* ↑ Joan Zonaràs. Compendi d'història, VIII, 10
* ↑ Polibi. Història, I, 17-19
* ↑ Polibi. Història, I, 18
* ↑ Diodor de Sicília. Biblioteca històrica, XXIII, 5
* ↑ Joan Zonaràs. Compendi d'història, VIII, 11
* ↑ Kline, Morris. Mathematical thought from ancient to modern times. Volume 1. Nova York: Oxford University Press, 1990, p. 89. ISBN 9780195061352.
* ↑ Diodor de Sicília. Biblioteca històrica, XXIII, 7
# Nicèfor Comnè (germà d'Aleix I)

Nicèfor Comnè, en grec medieval Νικηφόρος Κομνηνός, nascut cap al 1062 i mort després del 1136, va ser un aristòcrata i militar d'alta graduació de l'Imperi Romà d'Orient. Era el germà més jove de l'emperador Aleix I Comnè. Va ser nomenat segon comandant de la marina romana d'Orient, però se sap poc de la seva vida.

## Biografia

Va ser el cinquè i últim fill de Joan Comnè i Anna Dalassena, i germà petit de l'emperador Aleix I Comnè, que va regnar del 1081 al 1118. Segons Nicèfor Brienni el Jove, quan Aleix i els seus germans grans van incorporar-se a l'exèrcit, Nicèfor i el seu germà Adrià Comnè, van quedar-se amb la seva mare, que es va assegurar que rebessin una educació enciclopèdica completa.
Quan Aleix I va pujar al tron, va situar els seus germans al seu voltant, donant-los alts càrrecs sovint de nova creació. Així Nicèfor va ser nomenat sebast, un títol honorífic que traduïa el títol llatí d'August, i li va donar el càrrec de Megas Drungarios de la flota (μέγας δρουγγάριος τοῦ στόλου). El càrrec de Drungari significava que era el segon comandant de la marina de l'imperi, després del Megaduc, però Nicèfor sembla que no va exercir mai un comandament actiu. De fet, tot indica que la flota estava dirigida per Eustaci Ciminià després del 1087, promogut a Mega drungari de la flota en algun moment entre els anys 1101 i 1102. O bé Nicèfor havia perdut el seu càrrec, o existien diversos Megas Drungarios a la vegada, i el càrrec de Nicèfor era merament honorífic.
La seva vida és quasi completament desconeguda, i se l'anomena "el membre menys conegut de la família dels Comnens". L'Alexíada el menciona només una vegada, i no se sap que hagués fet res d'important durant el regnat d'Aleix I ni durant el del fill i successor d'Aleix Joan II Comnè (emperador del 1118 al 1143), tret d'una referència a un megas drungarios Nicèfor com un dels testimonis del típicon del Monestir del Pantocràtor, escrit el 1136. No se sap a què és degut aquest silenci excepcional de les fonts d'informació. Podria haver caigut en desgràcia en algun moment.
Es va casar amb una dama de la que es desconeix el nom i la família. Va tenir almenys una filla, i un fill, Aleix, que va ser sebast, però del que es desconeix també la seva vida.

## Referències

* 1 2 Varzós, Konstandinos. Η γενεαλογία των Κομνηνών. Tessalònica: Centre d'Estudis Bizantins de la Universitat de Tessalònica, 1984, p. 118-120, 268-272.
* ↑ Guilland, Rodolphe (ed.). Recherches sur les institutions byzantines. 1. Berlín: Akademie-Verlag, 1967, p. 540.
* ↑ Skoulatos, Basilios. Les personnages byzantins de l'Alexiade. Louvain-La-Neuve: Bureau du Recueil, Collège Érasme, 1980, p. 85-87, 233.
# Batalla d'Ichi-no-Tani

La batalla de Ichi-no-Tani fou Batalla entre el clan Taira i el clan Minamoto durant les Guerres Genpei.
Yoshitsune, Noriyori i Benkei foren assignats a combatre en les províncies occidentals contra el clan Taira i el 13 de març de 1184 arriben a les proximitats del Mar Interior de Seto i fins a Ichi-no-Tani, una important fortalesa costanera dominada pels Taira en la província d'Harima, a l'oest de l'actual Kobe; aquest lloc fou el lloc de retirada del clan Taira quan Yoshinaka els expulsà de Kioto l'any anterior. Addicionalment la fortalesa d'Ichi-no-Tani estava reforçada amb dos menuts forts, Mikusuyama, al nord i Ikuta no Mori a l'oest i la part del darrere de la fortalesa estava protegida per una elevació; per a poder atacar Ichi-no-Tani, primer havien d'atacar-se els forts que envoltaven.
Yoshitsune hagué d'aplicar tàctiques de combat per a poder realitzar el seu objectiu, dividí inicialment el seu exèrcit en dos grups: un dirigit per ell mateix i que consistiria en 10.000 homes i que avançaria per l'oest; mentre que una força de 50.000 homes estaria sota el comandament de Noriyori que avançaria per l'est. En la nit del 18 de març es va acostar el flanc occidental al fort de Mikusuyama i van assolir destruir-lo, deixant al voltant de 500 morts de part del clan Taira, els tres nets de Taira no Kiyomori que defensaven el fort fugiren a l'illa de Shikoku, al sud del Mar Interior de Seto.
Amb aquesta acció Yoshitsune divideix novament el seu exèrcit en dues parts: una de 7.000 homes al comandament de Doi Sanehira i que aniria per l'oest d'Ichi-no-Tani; en canvie Yoshitsune seguiria comandant una força de 3.000 homes que escalarien les forests escarpats que protegien la part del darrere de la fortalesa. Immediatament tant les forces de *Noriyori com les de Sanehira atacaren als homes del clan Taira tant en el fort d'Ikuta no Mori com en la part baixa de la fortalesa. Així el grup de Yoshitsune va començar a baixar de l'escarpada part del darrere de la fortalesa, tenint a Benkei com guia, ja que aquesta labor era impossible de realitzar; els Taira creient que tots els homes de Yoshitsune estaven lluitant en els dos fronts, no van poder fer gens quan els van veure entrar directament sobre la fortalesa.
Aquesta batalla va ser la més important de la guerra, sobretot pels combats individuals que ocorregueren i per la presència dels homes més forts del clan Taira. Molts dels passatges d'aquest combat estan dramatitzats en l'obra Heike Monogatari, així com en obres de teatre nō i kabuki. Al final, el clan Taira va ser desmoralitzat i derrotat, molts fugiren en barques a Yashima, cap al sud; no obstant això, Taira no Tadanori, un dels comandants de la fortalesa va ser assassinat i Taira no Shigehira, altre comandant, va ser fet presoner i posteriorment executat per vergonya al no cometre seppuku.

## Referències

* Sansom, George (1958). 'A History of Japan to 1334'. Stanford, California: Stanford University Press. ISBN 978-0-8047-0523-3
* Turnbull, Stephen (1998). 'The Samurai Sourcebook'. London: Cassell & Co. ISBN 978-1-85409-523-7
# Batalla d'Uras

La batalla d'Uras va ocórrer prop de la localitat d'Uras (Sardenya) l'any 1470.

## Antecedents

Lleonard d'Alagó no va permetre casar-se a la seva filla Eleonora amb el virrei Nicolau Carròs d'Arborea i de Mur, i la ofensa va provocar repressió i la conseqüent revoltà contra el virrei el 1470.

## Batalla

Antonio Dessena, vescomte de Sanlupi, comandant de les tropes del virrei de Sardenya Nicolau Carròs d'Arborea, va morir al principi de la batalla i els seus homes van quedar desorganitzats i Lleonard d'Alagó va guanyar la batalla. Fou la primera vegada que s'utilitzaren canons de batalla a l'illa de Sardenya, per part de les tropes reialistes, que no van servir, tot i això per a aconseguir la victòria.

## Conseqüències

Les forces rebels, que van ocupar diverses terres i castells, entre els quals la fortalesa de Sanluri i l'altra de Monreale i Lleonard d'Alagó va dirigir-se a Càller, on es trobava Nicolau Carròs d'Arborea, que va oferir la pau veient el ràpid avanç dels rebels, que contaven amb el suport dels Doria i el Ducat de Milà, i el 12 de juliol de 1473 fou confirmat com marquès d'Oristany,
La revolta va continuar i va ser finalment vençuda a la batalla de Macomer, vuit anys més tard, consolidant el domini reial sobre l'illa.

## Referències

* ↑ Tola, Pasquale. Dizionario biografico degli uomini illustri di Sardegna (en italià). Tip. Chirio e Mina, 1837, p. 58.
* 1 2 «Batalla d'Uras». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Tola, Pasquale. Dizionario biografico degli uomini illustri di Sardegna (en italià). Tip. Chirio e Mina, 1837, p. 59.
* ↑ Casalis, Goffredo. Dizionario Geografico-Storico-Statistico-Commerciale Degli Stati Di S. M. Il Re Di Sardegna (en italià). Nabu Press, 2012 (1853), p.885. ISBN 1275178367.
# Batalla d'Úhud

La batalla d'Úhud —àrab: غزوة أحد, ḡazwat Uḥud— fou un combat lliurat el 19 de març de l'any 625 (3 de xawwal de l'any 3 després de l'hègira segons el calendari islàmic; no totes les fonts estan d'acord en la data i algunes la retarden l'any 4) a l'altiplà d'Úhud, en el que és actualment el nord-oest de l'Aràbia Saudita.

## Antecedents

Per escapar de la persecució dels ciutadans de la Meca, Mahoma i molts dels seus seguidors musulmans van emigrar de la Meca a la veïna ciutat de Medina el 622, que es trobava en un oasi en la principal ruta comercial de la Meca, i les tensions entre les dues viles van créixer, fins que l'any 623 quan els musulmans van iniciar una sèrie d'atacs a les caravanes dels Quraix.
La batalla de Badr, l'any 624 fou la primera batalla entre mequís i medinesos, en la qual una petita força musulmana va derrotar-ne una de molt superior de mequís.

## Batalla

Els mequís, comandats per Abu-Sufyan ibn Harb van marxar de la Meca a Medina l'11 de març del 625 per venjar la derrota a la batalla de Badr, amb un exèrcit de tres mil homes, set-cents d'ells amb cotes de malla, i dos-cents cavalls i derrotar a Mahoma i els seus seguidors, que comptava amb mil homes, cent d'ells amb cota de malla, però els tres-cents homes van abandonar en arribar al mont Uhud.
La lluita es va produir a tota la zona d'Uhud. Tot i la seva inferioritat numèrica els musulmans van prendre la iniciativa i van forçar als enemics a una retirada deixant el seu campament sense protecció; quan la victòria era segura pels musulmans aquestos van cometre un greu error; trencant les ordes de Mahoma, els arquers van abandonar les seves posicions per participar en el saqueig i això va permetre un atac per sorpresa de la cavalleria de la Meca dirigida per Khàlid ibn al-Walid, que va portar el caos a les files musulmanes; molts d'aquestos foren massacrats incloent Hamza ibn Abd-al-Múttalib, oncle del profeta, que morí a mans d'una javelina de Wahxí ibn Harb; el mateix Mahoma va ser ferit i els musulmans van fugir i no foren perseguits; l'exèrcit de la Meca va tornar a la seva ciutat proclamant-se vencedor.

## Conseqüències

Aquesta victòria va impedir la conquesta musulmana de la Meca i va forçar un tercer combat el 627 (la batalla del Fossat).

## Referències

* 1 2 3 Crawford, 2013, p. 83.
* ↑ Gabriel (2007):p.65-66
* ↑ Gabriel (2007):p.76-85
* 1 2 Ibn Kathir, Ismail. Stories Of The Prophets (en anglès). Islamic Books.
* ↑ Rawat, Hasan M. Slave trade in Africa: a historical perspective (en anglès). Motamar al-Alam al-Islami, 1985, p.260.
* ↑ Gabriel, Richard A. Muhammad: Islam's First Great General (en anglès). University of Oklahoma Press, 2011, p. 121. ISBN 0806183330.

## Bibliografia

* Cambridge History of Islam 1A (1977) pàgs 47-48
* Crawford, P. The War of the Three Gods: Romans, Persians and the Rise of Islam (en anglès). Pen and Sword Books, 2013. ISBN 978-1-84884-612-8.
* Gabriel, Richard A. Muhammad: Islam's First Great General (en anglès). University of Oklahoma Press, 2007. ISBN 0806138602. «Gabriel»