OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ducat de Tetuán

El Ducat de Tetuán és un títol nobiliari espanyol creat el 27 d'abril de 1860 per la reina Isabel II a favor de Leopoldo O'Donnell i Jorís, I comte de Lucena.
La seva denominació fa referència a la batalla de Tetuan, que va tenir lloc durant la guerra hispano-marroquina, (1859-1860), on el Capità General Leopoldo O'Donnell y Jorís, va conquistar per a Espanya la plaça de Tetuan, posant així fi a les hostilitats que venien exercint les tropes marroquines sobre les ciutats de Ceuta i Melilla.

## Ducs de Tetuán

| | Titular | Període |
| Creació per Isabel II |||
| I | Leopoldo O'Donnell y Jorís | 1860-1867 |
| II | Carlos Manuel O'Donnell | 1868-1903 |
| III | Juan O'Donnell y Vargas | 1903-1928 |
| IV | Juan O'Donnell y Díaz de Mendoza | 1928-1932 |
| V | Blanca O'Donnell y Díaz de Mendoza | 1935-1952 |
| VI | Leopoldo O'Donnell y Lara | 1953-2004 |
| VII | Hugo O'Donnell y Duque de Estrada | 2005-actual titular |

## Història dels ducs de Tetuán

Leopoldo O'Donnell y Jorís (1809-1867), I duc de Tetuán, I comte de Lucena, I vescomte d'Aliaga (s'autotitulà vescomte d'Aliaga, encara que aquest era un vescomtat previ).
* Va casar amb Manuela María Bargés y Petre. Sense descendents. El va succeir el seu nebot:
Carlos Manuel O'Donnell (1834-1903), II duc de Tetuán, II comte de Lucena, IX marquès d'Altamira. Majordom major del Rei Amadeu I.
* Va casar amb María Josefa de Vargas y Díez de Bulnes, Dama de companyia de la Reina Maria Victòria. El va succeir el seu fill:
Juan O'Donnell y Vargas (1864-1928), III duc de Tetuán, III comte de Lucena.
* Va casar amb María Francisca Díaz de Mendoza y Aguado. El va succeir el seu fill:
Juan O'Donnell y Díaz de Mendoza,IV duc de Tetuán. Sense descendents. El va succeir la seva germana:
Blanca O'Donnell y Díaz de Mendoza, V duquessa de Tetuán, IV comtessa de Lucena. La va succeir el seu cosí germà (fill de Leopoldo O'Donnell y Vargas, germà del III duc, i de la seva esposa Mariana de Lara y de las Casas):
Leopoldo O'Donnell i Lara (1915-2004), VI duc de Tetuán, V comte de Lucena, VII marquès de Las Salinas.
* Va casar amb Consuelo Duque de Estrada y Moreno. El va succeir el seu fill:
Hugo O'Donnell y Duque de Estrada (n. en 1948), VII duc de Tetuán, VI comte de Lucena.
* Va casar amb María Asunción Armada y Díez de Rivera.

## Referències

* ↑ Senado
* ↑ Carmen Gallardo. La Reina de las Lavanderas. El trágico destino de la reina María Victoria dal Pozzo, la esposa de Amadeo I de Saboya. La Esfera de los Libros, 2012. Pág. 311. ISBN 9788499704647
* Elenco de Grandezas y Títulos Nobiliarios Españoles. Instituto "Salazar y Castro", C.S.I.C.
# El penya-segat vermell

El penya-segat vermell (títol original en xinès: 赤壁; pinyin: Chìbì; títol internacional en anglès, Red Cliff o The Battle of Red Cliff), és una pel·lícula èpica xinesa basada en la batalla dels Penya-segats Rojos i els fets ocorreguts al final de la Dinastia Han i el posterior període dels Tres Regnes en l'antiga Xina. El film h estat llançat en dues versions diferents. A Àsia, Red Cliff s'emet en dues parts, fent un total de quatre hores de pel·lícula. La primera part fou estrenada el juliol de 2008 i la segona el gener del 2009. Fora d'Àsia, una sola pel·lícula de 2½ hores es va estrenar el 2009. A l'Estat Espanyol s'ha estrenat amb el títol d'Acantilado rojo
La pel·lícula fou dirigida per John Woo, amb estrelles com Tony Leung Chiu-Wai, Takeshi Kaneshiro, Zhang Fengyi, Chang Chen, Hu Jun, Lin Chi-ling i Zhao Wei. Amb un pressupost calculat de 80 milions de dolars, Red Cliff és la pel·lícula asiàtica més cara fins a la data.

## Argument

Aquesta pel·lícula relata un episodi de la història dels Tres Regnes: la batalla dels Penya-segats Rojos
Cao Cao, primer ministre de l'emperador Han, empeny aquest a atacar el Regne de Wu i el Regne de Shu. Cao Cao desitja apoderar-se del tron una vegada unificat l'imperi. Els dos regnes dirigits respectivament per Liu Bei i Sun Quan s'uneixen per la mediació de Zhuge Liang per defensar-se contra l'amenaça representada per Cao Cao. Aquest últim porta el seu atac a l'hivern de l'any 208 sobre el Yangzi Jiang. Els dos exèrcits s'enfronten en la Batalla del Penya-Segat vermell.

## Repartiment

* Tony Leung Chiu-wai: Zhou Yu
* Takeshi Kaneshiro: Zhuge Liang
* Zhang Fengyi: Cao Cao
* Chang Chen: Sun Quan
* Yong You: Liu Bei
* Ba Sen Zha Bu: Guan Yu
* Zhao Wei: Sun Shangxiang
* Hou Yong: Lu Su
* Hu Jun: Zhao Yun
* Tong Jiang: Li Tong
* Lin Chiling: Qiao Xiao
* Shido Nakamura: Gan Ning
* Song Jia: Li Ji
* Sun Chun
* Tong Dawei: Sun Shucai
* Qingxiang Wang: Kong Rong

## Referències

* ↑ Títol català a Eldoblatge
* ↑ Dawtrey, A., Guider, E. "Berlin star power eclipses click pics", Variety, 17 de febrer de 2007. Consulta 6 d'abril de 2007.

## Enllaços externs

* El penya-segat vermell a Goita què fan, ara!
# Enguerrand de Monstrelet

Enguerrand de Monstrelet (c. 1400 – 20 de juliol de 1453) va ser un cronista francès. Va néixer a la Picardie, molt probablement en una família de la noblesa menor.

## Biografia

L'any 1436 i més tard va ocupar el càrrec de lloctinent del givenier (és a dir, receptor del don, una mena de taxa eclesiàstica) a Cambrai, i sembla que va fer d'aquesta ciutat el seu lloc habitual de residència. Va ser durant un temps agutzil del capítol de la catedral i després prebost de Cambrai. Estava casat i va deixar alguns fills quan va morir.
Poc més se sap de Monstrelet excepte que va ser present, no a la captura de Joana d'Arc, sinó al seu interrogatori posterior amb Felip, duc de Borgonya. Continuant amb l'obra de Froissart, Monstrelet va escriure una Crònica, que s'estén al llarg de dos llibres i abasta el període comprès entre el 1400 i el 1444, quan, segons un altre cronista, Mathieu d'Escouchy, va deixar d'escriure. En aquests volums es pot trobar el seu comentari sobre la Batalla de Tannenburg (1410) entre l'Ordre Teutònic i els exèrcits polonès-lituans i aliats, on afirmava que el rei de Polònia "feia poc que havia pretès convertir-se en cristià per guanyar la Corona polonesa". Però seguint un costum que no era gens estrany a l'Edat Mitjana, a partir de diverses cròniques es va formar una maldestra seqüela, que es va estendre fins al 1516, i es va incorporar a la seva obra.
Els escrits de Monstrelet, que tracten sobre la darrera part de la Guerra dels Cent Anys, són valuosos perquè contenen un gran nombre de documents autèntics i discursos reportats. L'autor, però, mostra poc poder de narració; la seva obra, encara que clara, és avorrida. Les seves afirmacions d'imparcialitat una mica ostentoses no amaguen una marcada preferència pels borgonyons en la seva lluita contra França.
Entre moltes edicions de la Crònica es poden esmentar les de J.-A. Buchon (1826) i la editada per a la Société de I'histoire de France per M Douet d'Arcq (París, 1857–1862). Vegeu Auguste Molinier, Les fonts de l'història de França, vols. IV i V (París, 1904).

## Obres

* Doüet-d'Arcq. Chroniques d'Enguerrand de Monstrelet: en deux livres, avec pièces justificatives. nouvelle. París: Mme. Ve J. Renouard, 1857 (Collection des chroniques nationales françaises).
** Tome 1 1857
** Tome 2 1858
** Tome 3 1859
** Tome 4 1860
** Tome 5 1861
** Tome 6 1862

## Referències

* 1 2 Wijsman, Hanno.1600_ History in Transition. Enguerrand de Monstrelet’s Chronique in Manuscript and Print (c. 1450-c. 1600). Academia.edu. Retrieved July 23, 2012
* 1 2 Chisholm, 1911.
* ↑ Turnbull, Stephen, Tannenberg 1410, Osprey Publishing, Oxford UK, 2003, p.18, ISBN 978-1-84176-561-7
* 1 2 THE CHRONICLES OF ENGUERRAND DE MONSTRELET, 1845 [Consulta: 4 agost 2022].

## Fonts

* «1911 Encyclopædia Britannica/Monstrelet, Enguerrand de», 27-01-2017. [Consulta: 5 agost 2022].

## Enllaços externs

* The Chronicles of Enguerrand de Monstrelet, translated by Thomas Johnes, vol. 1 (1840), vol. 2 (1849) on Google Books.
# Enric de Lorena-Guisa

Enric de Lorena, comte d'Harcourt, d'Armanyac, de Brionne i vescomte de Marsan, dit Cadet la Perla (Cadet la Perle), nascut el 20 de març de 1601 i mort el 25 de juliol de 1666 a l'abadia de Royaumont a Asnières-sur-Oise, fou un aristòcrata i militar francès del segle xvii.

## Biografia
### Orígens

Era el fill segon de Carles I de Guisa-Lorena, duc d'Elbeuf, i de Margarida de Chabot, comtessa de Charny.

### Carrera militar

Va fer les seves primeres armes al setge de Praga el novembre de 1620 i els seus companys s'adonaren que tenia la fusta d'un gran capità i el sobrenomenaren Cadet la Perla, perquè portava una perla a l'orella.
A França va combatre els protestants i va participar en els setges de La Rochelle i de Saint-Jean-d'Angély. Fou fet cavaller de l'Ordre del Saint-Esprit el 1633, després Gran Escuder de França i senescal de Borgonya.
Durant la guerra dels Trenta Anys va combatre el 1637 a la Batalla de les illes Lerins, la batalla de Leucata i al Piemont. Va derrotar davant Quiers, a Chieri, un exèrcit espanyol molt superior en nombre. Després de tres mesos de setge a Torí, es va apoderar de la ciutat. Va manar les tropes a Sardenya, i fou designat el 1645 virrei de Catalunya durant la Guerra dels Segadors, càrrec que va ostentar fins al 1647. Durant la Fronde, continua sent fidel a la regenta Anna d'Espanya, però s'acaba enfadant amb el cardenal Mazzarino, i es va retirar a Alsàcia.
La seva tomba feta per Antoine Coysevox és a l'abadia de Royaumont. Una tomba commemorativa, feta per l'escultor de Nancy Nicolas Renard, que es trobava al convent dels Feuillants de París, ha estat transportat a l'església de Saint-Roch també a París.

## Matrimoni i fills

El febrer de 1639 es va casar amb Margarida Filipa del Cambout (1622 † 1674), amb qui va tenir:
* Armanda Enriqueta de Lorena (1640-1684), abadessa de Soissons;
* Lluís de Lorena (1641-1718), comte d'Armanyac, de Charny i de Brionne que es va casar amb Caterina de Neufville de Villeroy. Per la seva filla Maria de Lorena qui es va casar amb Antoni II de Mònaco, són els avantpassats del príncep Albert II de Mònaco;
* Felip de Lorena (1643-1702), abat de Saint-Pierre a Chartres, anomenat el « cavaller de Lorena »;
* Alfons Lluís de Lorena (1644-1689), abat de Royaumont, anomenat el « cavaller d'Harcourt »;
* Ramon Berenguer (1647-1686), abat de Faron de Meaux;
* Carles de Lorena (1648-1708), vescomte de Marsan.

## Bibliografia

* Henri-Louis Duclos (abat), Histoire de Royaumont : Sa fondation par Saint-Louis et son influence sur la France, Tome Second, Ch. Douniol, Paris 1867, 800 p., p. 213-328 a Google Llibres
# Eschiva de Bures

Eschiva de Bures (? - 1187), coneguda com la senyora de Tiberíades fou princesa de Galilea, vassalla del Regne de Jerusalem. Filla d'Elinard de Bures i Ermengarda d'Ibelin, es va casar el 1159 amb Gauthier de Fauquembergues o Gautier de Saint-Omer, castlà de Saint-Omer, amb qui va tenir cinc fills, Hug de Tiberíades, Guillem de Saint-Omer, Otó de Saint-Omer, Raul de Tiberíades i Eschiva de Saint-Omer. Es va tornar a casar el 1174 amb Ramon III de Trípoli, amb qui no va tenir fills. La Comtessa va resistir a Saladí en el Setge de Tiberíades després de la derrota del Regne de Jerusalem a la batalla de Hattin fins que finalment va ser autoritzada a abandonar la fortalesa amb la seva família, seguidors i pertinences. Ramon III de Trípoli, tot i haver escapat amb vida de la batalla, va morir més tard, el 1187, de pleuresia.

## Referències

* ↑ The chatelains de Saint-Omer

## Enllaços externs

* Libro d'Oro della Nobility di Mediterranean Arxivat 2009-01-23 a Wayback Machine. (italià)
# Escola Siciliana

L'Escola Siciliana engloba tots aquells poetes provinents d'Itàlia, especialment de Sicília, del sud del país i de la regió Toscana, que formaven part de la Magna Curia de Frederic II durant el segle xiii. Els principals autors de l'Escola Siciliana foren: Enzo rei de Sardenya, Stefano Protonotaro, Rinaldo d’Aquino, Giacomo da Lentini, Percivalle Doria, Giacomino Pugliese, Guido delle Colonne, Pier della Vigna i el mateix Frederic II.
Els poetes de l'escola siciliana van establir la llengua vernacular siciliana com a llengua estàndard per la seva poesia (i no pas l'occità trobadoresc). Frederic II, fundador de la Universitat de Nàpols, personatge culte ell mateix i gran protector de les arts, va ser l'encarregat d'atraure a la seva cort grans ments i escriptors de la Toscana i el sud d'Itàlia. Influenciats per la poesia dels trobadors provençals i dels grups de joglars del nord de França i Alemanya, els poetes de Frederic II van crear uns centenars de poemes que, malgrat no gaudir d’una genuïna inspiració, sí que tenien una gran força emotiva per expressar sensacions com el dolor, l’angoixa i la incertesa de l’amor. Moltes d'aquestes peces són sonets, una forma literària que habitualment es considera creada per Giacomo da Lentini. Les formes poètiques imposades per l'escola siciliana van adquirir importància en els següents segles, on el sonet sicilià esdevindria la forma poètica dominant en el Renaixement italià.
Després de l'any 1250, any de la mort de Frederic II, el seu fill Manfred va intentar mantenir viva la flama de l'Escola Siciliana, però la seva derrota a la batalla de Benevent per part de Carles d'Anjou va significar també la fi d’una etapa literària. Anys més tard, però, l'Escola va ressorgir de nou a mà de l'anomenat Dolce Stil Novo, un nou estil literari provinent de la regió de la Toscana liderat per Dante Alighieri i reprès per Petrarca, entre altres autors. Aquest nou estil prendria dels poetes sicilians la llengua vernacular vulgar i l'estil del sonet sicilià creat per Giacomo da Lentini.

## Poetes de l'escola siciliana

* Arrigo Testa
* Cielo d'Alcamo
* Compagnetto da Prato
* Enzo, rei de Sardenya
* Frederic II
* Giacomino Pugliese
* Giacomo da Lentini
* Giovanni di Brienne
* Guido delle Colonne
* Jacopo Mostacci
* Manfred I de Sicília
* Mazzeo di Ricco
* Odo delle Colonne
* Paganino da Serzana
* Percivalle Doria
* Pier della Vigna
* Rinaldo d'Aquino
* Ruggiero Amico
* Stefano Protonotaro
* Tommaso di Sasso

## Bibliografia

* I poeti della scuola siciliana, edizione promossa dal Centro di studi filologici e linguistici siciliani. Milà: Mondadori, 2008, 3 volums

## Enllaços externs

* Sicilian School. Encyclopedia Britannica
* The Poetic Sicilian School. Times of Sicily
# Fa Zheng

Fa Zheng :
| Xinès tradicional: | Xinès tradicional: | 法正 |
| Xinès simplificat: | Xinès simplificat: | 法正 |
    En aquest nom xinès, el cognom és Fa.
Fa Zheng (176-220 EC), nom estilitzat Xiaozhi (孝直), va ser un assessor del senyor de la guerra Liu Bei durant el període de la tardana Dinastia Han de la història xinesa.
Originalment, ell i el seu amic Meng Da anaren a treballar per Liu Zhang en la Província de Yi, però Liu Zhang no era un bon jutge del caràcter i Fa Zheng sentia poc apreciat. Fa Zheng va ocupar el càrrec de Prefecte de Xindu, i després es convertí en Coronel Consultor. Fa Zheng llavors va ser difamat per una altra persona, sentint-se menyspreat. El seu amic Zhang Song també sentia Liu Zhang no era un bon líder. Amb l'assessorament de Zhang Song, Fa Zheng va fer d'enviat a Liu Bei per demanar-li de dur el seu exèrcit a la Província de Yi per derrotar l'exèrcit invasor de Zhang Lu. En parlar amb Liu Bei, Fa Zheng pensà que Liu Bei n'era un líder savi i així que va planejar en secret subvertir el territori de Liu Zhang per donar-s'ho en lloc a Liu Bei. Aleshores es va ajudar de la invasió de la regió per part de Liu Bei que es coneixeria com a Shu Han.
Després de la mort de Pang Tong, Fa Zheng va ser possiblement el millor estrateg en Shu Han i en fou el vassall més fiable per a Liu Bei. En la invasió de Liu Bei de Hanzhong, Fa Zheng va exercir com a assessor militar d'aquest; i llavors van derrotar de forma satisfactòria l'exèrcit de Cao Cao i es van apoderar de Hanzhong. Quan ell va morir en el 220 EC a causa d'una malaltia, Liu Bei es diu que va plorar dia rere dia per ell i li va donar el rang a títol pòstum de "Marquès de Wing". Fa Zheng va ser l'única persona a qui Liu Bei li donà un rang a títol pòstum de marquès. D'acord amb l'opinió de Zhuge Liang, si Fa Zheng encara hagués estat viu, n'hauria previngut a Liu Bei d'atacar a Sun Quan arran de la mort de Guan Yu, però si Liu Bei s'hagués anat de tota manera, ell no hauria perdut la batalla de Xiaoting.

## Vegeu també

* Llista de persones dels Tres Regnes

## Enllaços externs

* Biografia de Fa Zheng en els Registres dels Tres Regnes Arxivat 2011-07-07 a Wayback Machine. (anglès)
# Farinata degli Uberti

Farinata degli Uberti va ser un aristòcrata florentí, capitost de la facció gibel·lina de la ciutat.
Va esdevenir el líder dels gibel·lins contraris al Papa, que va liderar des del 1239. Amb la mort el 1250 de l'emperador Frederic II, la facció rival dels güelfs va aconseguir recuperar el control de Florència, i Farinata va haver d'exiliar-se amb els seus partidaris. Van refugiar-se al bastió gibel·lí de Siena, des d'on es va aliar amb el fill il·legítim de Frederic Manfred de Sicília i, tot i l'escàs suport militar dels seus aliats, va aconseguir liderar les forces gibel·lines a la victòria sobre els güelfs a la batalla de Montaperti. Gràcies a la victòria va poder recuperar Florència i expulsar-ne les principals famílies güelfes.
Els aliats de Farinata volien convertir Florència en un exemple per altres ciutats, i seguint el model que els romans havien seguit amb Cartago, van acordar en assemblea d'arrasar la ciutat. Farinata els va plantar cara, afirmant que ell era primer florentí i gibel·lí en segon lloc, i que, si calia, defensaria la seva ciutat natal amb la vida. Davant la seva postura, la resta de gibel·lins es van avenir a enderrocar només les defenses de la ciutat i les cases dels güelfs més preeminents (en total 103 palaus, 580 cases, i 85 torres). Farinata va morir el 1264.
El 1266 els güelfs recuperaren altre cop el control de la ciutat, i van continuar amb la política de demolicions destruint totes les propietats de la família Uberti, en el que ara és la Piazza della Signoria i decretant que cap edifici podia ser construït en aquell lloc maleït. El 1283 els cossos de Farinata i el de la seva esposa van ser exumats i cremats, després de ser condemnats a mort en un judici postmortem per heretgia. Les acusacions sostenien que Farinata no creia en la vida després de la mort, i que va centrar la vida en la recerca del plaer temporal.
Dante Alighieri compartia la tesi inquisitorial i en la seva obra magna La Divina Comèdia va situar Farinata al sisè cercle de l'infern, on cremen els heretges.
# Fermí Nadal i Valls

Fermí Nadal i Valls (Reus, 1759 - Cadis, 1811) va ser un metge militar català. Estudià medicina i cirurgia al Reial Col·legi de Cirurgia de Cadis, i al llicenciar-se el 1781 embarcà per fer campanya al Canal de la Mànega, on serví en diverses naus. Ascendit a cirurgià primer el 1789, navegà a Cuba, Lima, Buenos Aires, Canàries, Filipines i el Mediterrani. El 1793 formava part de l'esquadra hispana-anglesa que ocupà Toló, quan la ciutat es revoltà contra la Convenció francesa i que després fou presa per Napoleó Bonaparte, on va atendre els ferits a un hospital de la ciutat. Reembarcat, anà a Montevideo i després a Cadis, on el 1797 va embarcar a la nau "Salvador del Mundo" que participà en la batalla del cap de Sant Vicenç. Va ser fet presoner per l'esquadra anglesa i dut a Lagos on hi va estar sis mesos atenent ferits a l'hospital. Retornat a Cadis, es va doctorar en cirurgia i fou professor al Real Colegio, on donà classes de química, farmàcia, matèria mèdica i fórmules. Va descobrir un sistema per sanejar l'aigua de mar que la feia útil per netejar ferides o roba. El 1800 va dirigir l'hospital de l'Armada mentre durà l'epidèmia de febre groga que feu molts morts a les poblacions de la badia de Cadis. El 1805 era "Ayudante de Embarco" càrrec que equivalia a cap de Sanitat de l'Armada. Va embarcar al Príncipe de Asturias, nau capitana dels navilis espanyols a la batalla de Trafalgar. El vaixell va ser bombardejat i rodejat diverses vegades, i feriren a la majoria de la marineria, als oficials i a l'Almirall Gravina, als que Nadal va atendre com va poder. El Príncipe de Asturias va poder arribar a l'entrada de la badia de Cadis, on, amb una barca, van desembarcar Gravina i altres ferits per portar-los a l'hospital de Cadis. Atès Gravina per Nadal, no va poder aturar una septicèmia que el va dur a la mort. Fermí Nadal va obtenir una càtedra al Real Colegio de Cirugía de Cadis el 1806. El 1810 va aconseguir el doctorat en Medicina. Seguí de catedràtic fins al 1811, quan va morir a Cadis el 28 de juny.

## Referències

* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 481.
* ↑ Ferrer, Diego. Cirujanos del "Camp" en el siglo XVIII. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1968, p. 199-215.

## Enllaços externs

* Fermí Nadal i Valls. Galeria de metges catalans
# Fernando Pérez de Traba

Fernando Pérez de Traba en castellà i gallec — Fernão Peres de Trava (portuguès) — (1100, Santiago de Compostel·la - 1 de novembre del 1155) fou un noble gallec, comte de Traba i de Trastàmara, amant de la regenta de Portugal, Teresa de Lleó i comtessa de Portugal, mare del futur rei de Portugal Alfons Henriques. El noble està relacionat amb la independència portuguesa vers Castella.

## Independència de Portugal

L'any 722 amb la batalla de Covadonga es dona per iniciada la “Reconquesta” del territori que d'antuvi va ser cristià. En l'òptica de fer caure el Califat de Còrdova, desmembrat en taifes, els regnes cristians de la península Ibèrica (ex.: Castella, Lleó...) demanen l'ajuda als regnes cristians del nord d'Europa (p. ex.: França). L'un respon enviant-hi dos borgonyons, Henrique de Borgonya i D. Raimundo, que van aconseguir victòries importants per a Castella i Lleó, unificada a partir del segle xi. Com a recompensa, Alfons VI de Castella i Lleó, resol donar terres als dos nobles. Enric de Borgonya rep el Comtat de Portucalense gràcies al casament amb D. Teresa. El segon, Raimundo, rep Galícia i una part de Portucalense casant-se amb D. Urraca.

## Conflicte a la cort

Però a la mort d'Enric de Borgonya el seu fill, Alfons Henriques, és massa jove per governar. La mare decideix prendre la regència que aprofita per teixir una influència de la noblesa gallega en la cort portuguesa poc acceptada pels nobles portuguesos en qüestió. Entre els nobles que rodegen la reina està Ferran Peres de Traba. Els dos, Teresa i Ferran, mantenien una relació amorosa, no gens ben vista. A la majoria d'edat, Alfons Henriques, decideix llevar la seva mare i Ferran del mig. Alfons dit El Conquistador, emprèn llavors una guerra en contra de les tropes de la seva mare i de Ferran Peres de Traba que acaba donant-li la victòria.

## Les conseqüències de San Mamede

La Batalla de San Mamede (Guimarães) és decisiva. Vençuda, Teresa es retira i a partir de llavors comença un període de guerres contra els musulmans i Castella, a més d'enviament de cartes al Papa perquè aquest el reconegui com a monarca. Alfons Henriques el Conquistador haurà d'esperar-se, tanmateix, fins ben a passada la Conferència de Zamora, perquè el Papa el reconegui finalment com a tal. Reconeixent fruit de la butlla Manifestis Probatum (1179).

## Referències

* 1 2 3 «História de Portugal, 1 e 2 ciclos», (editorial Porto Editora). Arxivat de l'original el 2015-04-03. [Consulta: 28 març 2015].
# Filip (germà de Perseu)

Filip (en grec antic Φίλιππος "Phillipos")fou un príncep de Macedònia, fill de Filip V de Macedònia d'un darrer matrimoni i germanastre de Perseu de Macedònia. Era molt més jove que aquest, que el va adoptar com a fill i el va considerar el seu hereu, fins i tot després del naixement d'un fill propi de nom Alexandre Perseu.
Filip va ocupar diversos lloc preeminents a la cort macedònia. Després de la derrota decisiva a la batalla de Pidna va acompanyar a Perseu en la seva fugida, fins a refugiar-se a Samotràcia, on finalment els dos es van rendir al cònsol romà Gneu Octavi. Va formar part dels presoners exhibits al triomf de Luci Emili Paulus Macedònic el 167 aC i després empresonat a Alba Fucens, on va sobreviure per poc temps al seu germà i pare adoptiu. En parlen Titus Livi, Plutarc i Joan Zonaràs. Segons Polibi només tenia 18 anys quan va morir.

## Referències

* ↑ 25.Philippus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 271