OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ninel Lukanina

Ninel Vassilievna Lukanina (en rus Нинель Васильевна Луканина; 18 de setembre de 1937) va ser una jugadora de voleibol soviètica que va competir durant la dècada de 1960.
El 1964 va prendre part en els Jocs Olímpics de Tòquio, on guanyà la medalla de plata en la competició de voleibol.
A nivell de clubs jugà al Neftyanik de Bakú (1961) i CSKA (1961-1968). Guanyà 4 vegades la lliga soviètica i dues edicions de la Copa d'Europa (1966, 1967). En retirar-se va treballar com a professora d'educació física.

## Referències

* ↑ «Ninel Lukanina Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2020. [Consulta: 26 novembre 2017].
# Arnald II Manser

Arnald II Manser († 988/989) fou un comte d'Angulema de la casa Tallaferro.
Era un fill no conjugal del comte Guillem I Tallaferro d'Angulema. A la mort del seu pare el 945 el seu oncle Bernat de Périgord i/o el seu germà Ademar II, al·legant la defensa dels interessos del fill (o fills) bastard/s van agafar el govern del comtat; no gaire temps després, potser ja morts Bernat i Ademar II, quatre dels fills del primer es van proclamar comtes i van negar tot dret successori al/s bastard/s. Aquestos quatre fills eren Arnald I Voratio, Guillem II Talerand, Ramnulf i Ricard. Un altre germà de nom Gaubert els hauria donat suport mentre un altre, Heli, s'hi va oposar i fou empresonat. Arnald II Manser es va revoltar però no va aconseguir res. Abans del 962 va morir Arnald I i el 962 Guillem II; el 975 Arnald Manser, amb el suport de Guillem IV d'Aquitània Braç de Ferro, duc d'Aquitània, va derrotar i matar Ramnulf i es va dirigir a Angulema, defensada per Ricard, que va ocupar aconseguint el control del comtat; Ricard i Gaubert foren executats per Arnald II. Mentre a Périgord, Heli va poder fugir del seu empresonament i hauria estat proclamat comte, però devia morir poc després sense fills, ja que l'herència va passar a la seva germanastre Emma de Périgord casada amb Bosó I de la Marca el Vell.
Arnald II Manser va consolidar el seu poder els següents anys amb el suport del bisbe Hug d'Angulema; Arnald va esdevenir protector (advocatus) de l'abadia se Saint-Cybard. Va donar suport al duc d'Aquitània en la seva lluita contra Bosó el Vell i va fer presoner al seu fill Gausbert que va lliurar al duc. Cap al final de la seva vida va tenir un conflicte amb l'abadia de Saint-Cybard, però no devia tenir raó doncs va acabar demanant perdó i el 988 va agafar els hàbits a Saint-Amant-de-Boixe (abadia fundada per Arnald i la seva esposa) i va entrar com a monjo a l'abadia de Saint-Cybard on va morir no gaire més tard, sent enterrat un dia 4 de març al costat del seu pare.
Arnald Manser es va casar amb una dama de nom Raingarda, i va tenir almenys un fill: el seu successor Guillem III Tallaferro. Es va casar en segones noces amb Hildegarda o Aldearda d'Aunay de la que no consten fills.

## Bibliografia

* Thomas Head: The Development of the Peace of God in Aquitaine (970-1005), a: Speculum Vol. 74 (1999), S. 659-661, 664

## Referències

* ↑ Adémar de Chabannes, Chronicon III §28, edició de Jules Chavanon (1897), pàg. 149-150; Ademari Historiarum Liber III, edició de Georg Waitz a: Monumenta Germaniae Historica, volum 4 (1861), pàg. 128
* ↑ Adémar de Chabannes, Chronicon III §36, ed. de Jules Chavanon (1897), pàg. 159
* ↑ no s'assenyala l'any, però havia de ser el 988 o 989
* ↑ Adémar de Chabannes, Chronicon III §35, ed. de Jules Chavanon (1897), pàg. 157
# Peggy McCarthy

Margaret Ann McCarthy, més coneguda com a Peggy McCarthy (Urbana, 1 de març de 1956), és una ex-remadora estatunidenca que va competir durant la dècada de 1970.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics de Mont-real, on guanyà la medalla de bronze en la competició del vuit amb timoner del programa de rem.

## Referències

* ↑ «Peggy McCarthy Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2020. [Consulta: 5 octubre 2019].
# Artag d'Ibèria

Artag en georgià: არტაგ (també Artoces), fou un rei d'Ibèria del Caucas que va governar des del 81 aC al 65 aC (o 78 a l3 aC segons Tumanoff). Se l'esmenta (com Artoces) en els relats de la Tercera Guerra Mitridatica d'Apià, Dió Cassi, Eutropi, Festus i Orosi. La identificació d'Artaces amb Artag és discutida i alguns autors l'identifiquen amb l'Arik o Aderc (არიკ ადერკ) de les cròniques medievals georgianes, que diuen que fou el fill i successor d'Artàxies I d'Ibèria i que el país fou devastat pels perses, però les fonts llatines només parlen de la seva participació en la guerra contra Roma al costat de Mitridates VI del Pont i de Tigranes II d'Armènia.
El 65 aC els romans dirigits per Pompeu van entrar al país. Artag alarmat per l'ocupació romana de la veïna Albània del Caucas, i sabedor que no podria resistir, va demanar la pau i es van iniciar converses, però Pompeu, sospitant que el rei tractava de perdre temps per reforçar les fortaleses i sabent que s'estava armant en secret per caure sobre els romans en la seva marxa per les muntanyes caucàsiques, va interrompre les negociacions i va marxar directe cap al centre del país, sense continuar la cerca del fugitiu Mitridates del Pont, atacant la fortalesa d'Armazi (Harmozica) que va ser presa, igual que la de Sausamora (Tsitsamuri, prop de Mtskheta).
Artag es va escapar a l'altre costat del riu Mtkvari, i va cremar el pont perquè no l'empaitessin. Al sud del riu el país va quedar ocupat pels romans. Artag va fer ofertes de pau però Pompeu no les va escoltar. Pompeu després d'ocupar les fortaleses, va travessar el riu, i va pujar per la vall de l'Aragvi, però es va trobar amb una ferotge resistència per part de l'exèrcit d'Ibèria, al que finalment Pompeu va derrotar. 9000 georgians van morir en aquesta batalla, on les dones van combatre al costat dels homes i 10.000 van ser fets presoners. Quan Artoces va veure que Pompeu també creuava el Pelorus (Aragvi), va tornar a demanar la pau i va enviar a Pompeu ofrenes (inclòs un tron, una taula d'or i un llit) i els seus fills com a ostatges, i els romans van decidir acceptar.
Pompeu va exigir l'abdicació d'Artag, i va posar al tron a un nou rei, Parnavaz II, fill d'Artag, que va ser coronat; encara que Artag va perdre la corona, la institució en va sortir intacta, si bé el nou rei va haver de ser amic-client dels romans. En els anys successius de fet, la influència romana desapareixerà.

## Notes

* ↑ Bello Mithridates 103, 117
* ↑ Toumanoff, Cyril. Chronology of the Early Kings of Iberia. Traditio 25 (1969), pàg. 11.
* ↑ Roman History by Cassius Dio, Book XXXVII, pàgs. 99-101. Publicat al Vol. V de la Loeb Classical Library edition, 1917.

## Bibliografia

* Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.
# Arura

Arura o aroura (grec: ἄρουρα) és una paraula del grec homèric que originalment significa "terra cultivable", i deriva del verb "ἀρόω", llaurar. La paraula també s'entén com a territori, pàtria, i, en plural, per descriure cultius i camps sembrats.
El terme també es feia servir per designar una mesura de terra a l'antic Egipte semblant a l'acre, que suposava una àrea quadrada de 100 colzes egipcis de costat, aproximadament uns 2700 m² o 2/3 d'un acre.
L'ús més antic d'aquesta paraula es troba en una inscripció del grec micènic, escrita en Lineal B (escriptura sil·làbica): a-ro-u-ra, que literalment significa llaurar.

## Referències

* ↑ ἀρόω, Henry George Liddell, Robert Scott, A Greek-English Lexicon, on Perseus
* ↑ ἄρουρα, Henry George Liddell, Robert Scott, A Greek-English Lexicon, on Perseus
* ↑ Herodotus, 2.168, on Perseus
* ↑ "Household economics: Making ends meet" note 1.
* ↑ «Palaeolexicon - The Linear B word a-ro-u-ra». [Consulta: 11 gener 2022].
# Arxak I

Arxak I (Arsaces) (? - 81 aC) va ser rei de la Ibèria caucàsica (93-81 aC) i fundador de la seva pròpia dinastia artàxida (branca georgiana).
El seu regnat es va produir vers 90 a 78 aC. Només és conegut per les cròniques medievals georgianes que l'esmenten com Arxak o Arshak (არშაკი en georgià)
Era fill del rei d'Armènia, suposadament Artavasdes I i hauria estat posat al tron després del triomf de la revolta de la noblesa contra Farnajom o Parnajom, que havia resultat mort en la lluita. Es va veure afavorit bé perquè el seu pare (i potser ell mateix) havia donat suport a la revolta, o bé per la seva relació familiar amb la dinastia caiguda dels nebròtides (o farnabàzides-nebròtides), car estava casat probablement amb una germana de Farnajom.
El relat del seu regnat és extraordinàriament curt, ja que només s'indica que va transcórrer sense cap incident remarcable, i que va fortificar la ciutat de Tsunda a Javakètia.
El va succeir el seu fill Artag

## Notes

* ↑ Toumanoff, Cyril. Chronology of the Early Kings of Iberia. Traditio 25 (1969), pàgs. 10-11.
* ↑ Rapp, Stephen H. (2003), Studies In Medieval Georgian Historiography: Early Texts And Eurasian Contexts, pàg. 282. Peeters Bvba ISBN 90-429-1318-5.
# Asterohyptis

Asterohyptis és un gènere amb tres espècies. Són plantes amb flors que pertanyen a la família de les lamiàcies.

## Distribució

Trobem aquest gènere de plantes a Mèxic, Centreamèrica i el Carib.

## Taxonomia

* Asterohyptis mociniana
* Asterohyptis seemannii
* Asterohyptis stellulata

## Fonts

* Bulletin of the Torrey Botanical Club 60(1): 17. 1932.

## Referències

* ↑ Espècies en Royal Botanic Garden
* ↑ Gèneres en Germplasm Resources Information Network (GRIN).
* ↑ Font en els tròpics
# Autorotació

L'autorotació és l'estat de vol que té lloc quan el rotor principal d'un helicòpter està mogut per l'aire que va de baix a dalt, i no per cap motor de l'aparell.
Durant el vol normal, els rotors d'un helicòpter són moguts pel motor (o motors), per aconseguir sustentació. En cas d'una autorotació, l'helicòpter baixa molt ràpidament sense motors, durant el descens l'aire que passa pel rotor principal de l'helicòpter el fa girar.
Això significa que en cas d'emergència, si els motors fallen, un helicòpter pot aterrar perfectament sense caure "com una pedra".
L'autorotació més llarga de la història va ser realitzada el 1972 per Jean Boulet, quan a 12440 m, i -63 °C, el motor de l'helicòpter Aérospatiale SA 315B Lama va deixar de funcionar i gràcies a l'autorotació va poder aterrar l'aeronau sense cap mena de dany.

## Descens i aterratge

Per un helicòpter, el terme "Autorotació" es refereix a la maniobra de descens on es desactiva el motor del sistema de rotor principal i aquest és mogut per l'aire durant el descens. La unitat de roda lliure és un mecanisme d'embragatge especial que desactiva cada vegada que el règim del motor és menor que el nombre de revolucions del rotor. Si el motor falla, la unitat de roda lliure desconnecta automàticament el motor del rotor principal i permet al rotor principal que giri lliurement.
El cas més comú per realitzar una autorotació, és la fallada total del motor, però també poden realitzar-se en cas de fallada del rotor de cua, quan aquest deixa de funcionar el pilot ha de parar els motors per evitar l'efecte parell motor, per tant s'ha de realitzar una autorotació. En casos extrems, es poden realitzar autorotacions per perdre alçada en poc temps si aquesta és considerable.
Quan un motor falla, les pales del rotor estan produint empenyiment cap avall i cap endavant. En baixar immediatament l'angle d'atac (inclinació de les pales) el pilot redueix l'elevació i empenyiment cap endavant, l'helicòpter comença un descens immediat, produint un flux ascendent d'aire a través del rotor. Aquest flux ascendent d'aire a través del rotor fa girar durant tot el descens. Atès que el rotor de cua aquesta mogut per la transmissió del rotor principal, en autorotació el control del rumb es manté com en vol normal.
Per aterrar, s'usa la velocitat de gir que mantenen les pales del rotor durant el descens per frenar la caiguda i aterrar suaument. Això s'aconsegueix gràcies a augmentar el pas col·lectiu o angle d'atac (augmentar la inclinació de les pales).

## Vegeu també

* Autogir
* Rotor d'helicòpter
* Rotor de cua
* Acer pseudoplatanus
* Molinet de vent
* Taketombo

## Referències

* ↑ "Autorotation", Dictionary.com Unabridged (v 1.1) . Random House, Inc 17 April 2007 http://dictionary.reference.com/browse/Autorotation
* ↑ «USA Federal Aviation Regulations, §27.71 Autorotation performance». Arxivat de l'original el 2016-12-08. [Consulta: 22 juliol 2011].
* ↑ Rotorcraft Flying Handbook Section 11-12, Federal Aviation Administration, Skyhorse Publishing (July 2007) ISBN 978-1602390607
# Bacinet

Un bacinet era un elm, al principi hemisfèric i més tard punxegut que cobria les orelles i el coll, amb careta o sense, que es va emprar a l'edat mitjana des del segle xi fins al primer terç del segle xv. Per a alguns ve aquest nom del llatí bàrbar bacinetum , i altres creuen que el va agafar pel fet d'assemblar-se a un bací.
A la primeria en portaven els cavallers sota l'elm, no només com a reforç, sinó també perquè l'elm era tan feixc i incòmode que no es podia portar gaire temps, d'aquí el costum de llevar-se'l i suspendre'l de l'arçó de la sella, si no el portava l'escuder.
Per a no restar amb la cara descoberta, es va afegir el bacinet amb la careta i es va adoptar l'ús d'un bacinet petit, encoixinat amb sendal, seda o cotó, que es posava sota d'aquell. Per tal de donar-li una més gran subjecció, s'unia al gorjal de malles, mitjançant ferrets i per aquest motiu era ple de traus.
El bacinet no es va fer punxegut ni es va afegir amb la careta fins al segle xiv i aquesta era la finalitat de l'elm distintiu dels combatents del carrer.
Quant a la careta, a França se'n van adoptar inicialment una en forma de trapa movible mitjançant dos pivots que la sostenien als costats. El 1310 va ser substituïda per una altra de forma cònica i el 1350 es va completar el bacinet amb una bavera, sobre la qual s'ajustava la careta deixant més protegida la cara. El darrer perfeccionament es va donar al bacinet cap al 1380 que va consistir a perllongar-lo fins que tingués com a punts de suport les espatlles i llavors també es va substituir la forma cònica de la careta per l'hemisfèrica.
A la península Ibèrica, el bacinet va tenir forma ovoide i punxeguda i careta plana. Aquest és el tipus que apareix en el famós còdex del segle xiv de la "Guerra Troyana" (Biblioteca de l'Escorial). Es van usar bacinets de tall sense careta i adornats amb pedreria i de vegades amb corona, com demostra una efígie del Príncep Negre.
Derivats d'aquest hi ha capells de ferro com l'elmet.

## Variacions

* Bacinet amb nasal . Bacinet amb protecció frontal per al nas que es va imposar al segle xii i que es va popularitzar a la península Ibèrica al segle xiii. Anava decorat amb figures geomètriques simples.
* Bacinet de merlet . Eren més reforçats que els corrents i de molt general ús a Alemanya.

## Vegeu també

* Armadura

## Referències

Glossari de veus de armeria , Enrique de Leguina, 1912
* ↑ Diccionari Enciclopèdic Gaspar i Roig de 1870

## Enllaços externs

* Descripció i dibuix d'un bacinet com a peça heràldica Arxivat 2007-09-29 a Wayback Machine.
# Baileyclor

El baileyclor és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup de la clorita. El baileyclor va ser anomenat l'any 1988 per Audrey C. Rule i Frank Radke en honor del professor Sturges William Bailey, especialista en fil·losilicats de la Universitat de Wisconsin (EUA). El sufix -clor és degut a la pertinença del mineral al grup de la clorita.

## Característiques

El baileyclor és un silicat de fórmula química (Zn,Fe,Al,Mg)₆((Si,Al)₄O$_{10}$)(OH)₈ (amb el zinc coordinat octaedricament). Cristal·litza en el sistema triclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2,5 a 3.

## Formació i jaciments

El baileyclor ha estat descrit a tots els continents tret de l'Antàrtida i Àsia. Va ser descrit originalment al dipòsit "Red Drome" de Chigaloe (Austràlia). Sol trobar-se associat a andesina, granat, vesubianita, chamosita, goethita, hematites, calcosita, coure natiu, malaquita o calcita. A Catalunya ha estat descrita en un aflorament de conglomerats al municipi de Prullans, a prop del túnel i el castell de Sant Martí dels Castells (N-260; km. 202,10).

## Referències

* 1 2 3 4 «Baileychlore» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* ↑ «Prullans, Cerdanya, Lleida (Lérida), Catalonia, Spain». www.mindat.org. [Consulta: 3 gener 2017].
* ↑ Calvo, M., Viñals, J. & Triviño, A.: Zálesiíte, felsobanyaite and fraipontite, in a conglomerate in Prullans, La Cerdanya, Catalonia (Spain). Mineral Up, Vol. I, 3, 49-51.
# Balle (erilaz)

Balle (nòrdic antic: BalliR) o Balle el Roig (nòrdic antic: Rauð-BalliR) fou un mestre gravador de runes (erilaz) actiu durant la segona meitat del s. XI a l'oest d'Uppland, Västmanland i nord de Södermanland, a Suècia.
A diferència d'altres zones d'Europa durant l'alta edat mitjana, molts escandinaus probablement sabien llegir i escriure, sobre os o fusta. Balle és conegut pel seu treball en estil Urnes. L'estil Urnes és la darrera fase dels estils zoomorfs de decoració viking que es desenvolupà durant la segona part del segle xi i el començament del xii.
Hi ha vint-i-quatre pedres rúniques que han sobreviscut signades per Balle, sovint en la forma poètica en nòrdic antic, com apareix en la pedra rúnica U 729 a Ågersta. També hi ha altres vint obres que s'atribueixen a Balle basant-se en l'estil. Com en el cas de Halvdan, Balle usava un signe que separava cada paraula en el text rúnic. Sovint també usava puntuacions en les lletres i-, g-.

## Pedres signades

Rundata cataloga més de vint inscripcions signades per Balle, entre aquestes Sö 92 a Husby Kyrkogård, Sö 203 a Östa, Sö 210 a Klippinge, Sö 214 a Årby, U 647 a Övergran, U 699 a Amnö, U 705 a Öster-Dalby, U 707 a Kungs-Husby, U 721 a Löt, U 726 a Ramby, U 729 a Ågersta, U 740 a Hemsla, U 744 a Gidsmarken, U 750 a Viggby, U 753 a Litslena Prästgård, U 756 a Ullstämma, U 770 a Tjursåker, U 819 a Mysinge, U 829 a Furby, U 873 a Örsunda, pedra rúnica d'Altuna U 1161 (també signades per uns altres erilaz), Vs 15 a Lilla Kyringe i pedra rúnica d'Odensisa Vs 24 a Hassmyra.

## Balle el Roig

La pedra rúnica Vs 15 a Lilla Kyringe i Vs 24 a Hassmyra estan signades per un mestre anomenat Balle el Roig. Les runes d'ambdues pedres mostren el nom roþbalir. Per diferències en l'ornamentació i ortografia, però, alguns runòlegs han qüestionat que Balle i Balle el Roig siguen la mateixa persona.

## Galeria

* Estela U 647 signada per Balle
* Pedra rúnica d'Odendisa (Vs 24) signada per Balle el Roig
* U 792, autoria atribuïda a Balle
* Sö 207, autoria atribuïda a Balle

## Referències

* ↑ Weskamp, Volker (1987) Der Runenstein U 690 Hälsingbo, revista Fornvännen, Vol. 82 p. 1–5, ISSN 1404-9430
* ↑ Balle in Nationalencyklopedin (1990).
* ↑ Vilka kunde rista runor? (en suec).
* ↑ Fuglesang, Signe (1998) Ed. Klaus Düwel, Runeninschriften als Quellen Interdisziplinärer Forschung, ISBN 3-11-015455-2 pp. 197, 208–09
* ↑ Entrada urnesstil en Enciclopèdia nacional sueca (1996).
* ↑ Project Samnordisk Runtextdatabas Svensk - Rundata per a Vs 24.
# Bandera de Mide

La bandera i escut del regne irlandès de Mide consisteix d'un monarca en majestat (assegut en un tron).
Les armes simbolitzen el fet que Tara, la seu del Gran rei d'Irlanda, era a Mide. Aquest simbolisme deriva de la iconografia més que no pas de l'heràldica clàssica; els segells reials medievals portaven una majestat a l'anvers i les armes de sobirania al revers. El ceptre aquí mostra tenir cinc nòduls ovalats, representa el poder, i la mà dreta estesa la justícia, totes dues eren prerrogatives reials.
L'antiga província de Meath, que és gairebé de la mateixa extensió que l'actual Diòcesi de Meath, es representa heràldicament per un personatge reial assegut en un tron. Aquest és un cas en què la iconografia fa deures d'heràldica clàssica. Els segells reials medievals sempre retrataven a l'anvers una majestat i al revers les armes del sobirà. El ceptre en la mà dreta estesa tipifica les prerrogatives reials de poder i justícia. És, per descomptat, pel que fa a Meath, on es troba Tara, indret simbòlic de la reialesa d'Irlanda, sol ser mostrat heràldicament per la representació d'un personatge de la reialesa, o majestat, assegut en un tron. Les armes de Meath aparentment van ser utilitzades en un moment com a escut d'Irlanda, és a dir, una majestat en un fons de sabre (negre), els escuts provincials que es mostren en un camp d'atzur (blau).
El Meath GAA, fa servir l'escut, però el consell del comtat de Meath n'ha adoptat un nou disseny.

## Referències

* 1 2 3 4 Carragin, Eoin. «Heraldry in Ireland» ( PDF) p. 3. Biblioteca Nacional d'Irlanda, 18-04-2007. Arxivat de l'original el 2011-09-27. [Consulta: 10 agost 2013].
* ↑ http://archives.library.nuigalway.ie Arxivat 2013-12-14 a Wayback Machine.
* ↑ Biblioteca Nacional d'Irlanda a Heraldry in Ireland
* ↑ «Irish Civic & Regional Coats of Arms». heraldry.ws. Arxivat de l'original el 2012-05-03. [Consulta: 10 agost 2013].
# Berenguer d'Alta-riba

Berenguer d'Alta-riba, o Berenguer d'Altarriba, cavaller del llinatge dels Alta-riba que juntament amb Guillem d'Anglesola, Guillem de Cervera i d'altres cavallers catalans insignes conquereixen Catalunya, Aragó, València i Múrcia als musulmans. En el testament datat a l'1 de desembre de 1183 consta que està casat amb Saurina i que té 3 fills mascles: Arnau, Pere Arnau i Astanova; i tres filles: Berenguera, Strania, i Agnetis. El seu testament és el primer document on és cita per primera vegada l'església de Sant Jordi d'Alta-riba.

## Referències

* ↑ Papell Tardiu, Joan (2005) Diplomatari del Monestir de Santa Maria de Santes Creus (975-1225). Fundació Noguera. Barcelona
# The Man in the Moone

The Man in the Moone és una obra de Francis Godwin escrita al segle xvii i considerada un dels precedents del gènere de ciència-ficció de viatge per l'espai.

## Argument

Domingo Gonsales naufraga en una illa deserta i allà concep una màquina voladora impulsada pels ànecs de la costa. Amb ella intenta tornar a casa però els animals pugen cada cop més alt i comença un viatge per l'espai, fins que arriba a la Lluna. La Lluna és un paradís utòpic on regna el cristianisme però Gonsales vol tornar a veure els seus fills, per això s'acomiada dels lunars, els quals li donen unes pedres màgiques de regal, i comença el viatge cap a la Terra. Aterra a la Xina i és empresonat perquè el prenen per un bruixot. Després de mesos a la garjola demana audiència amb el mandarí o rei local per sol·licitar poder veure els jesuïtes missioners i confiar-los el manuscrit de les seves aventures per si mor lluny de casa.

## Anàlisi

La novel·la usa el recurs del manuscrit trobat per dotar de més versemblança a un viatge fantàstic. Igualment incorpora elements històrics (com les missions jesuïtes) i fets reals (com la ubicació de l'illa que obre la trama o el fet que el xinès sigui una llengua tonal).
Es considera que el llibre és un precedent de la ciència-ficció perquè intenta incorporar els darrers avenços en astronomia a la narració. Així, imagina que les taques de la lluna que s'han observat recentment per telescopi són promontoris enmig d'una superfície marítima. A la seva època diverses obres de ficció tracten sobre una Lluna habitada, però els seus pobladors havien de ser cristians, ja que no es podia concebre un món amb vida intel·ligent on Crist no s'hagués manifestat. Barreja elements d'utopia (en la descripció de la societat lunar) i de la novel·la d'aventures, amb els episodis i els viatges del protagonista.
The Man in the Moone va gaudir de força èxit a la seva època, amb imitadors i paròdies (com la de Cyrano de Bergerac, Histoire comiqué des Estats et empires de la Lune). Va ser recuperada per la primera ciència-ficció del segle xix, quan es van reprendre algunes de les seves troballes.

## Referències

* ↑ Poole, William, Introduction to The Man in the Moone, Broadview,, ISBN 978-1-55111-896-3