OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Batalla de Liuban

La batalla de Liuban, també coneguda com a Tercera Batalla de Vólkhov, va ser una part del setge de Leningrad del front oriental de la Segona Guerra Mundial.
Va tindre lloc del 7 de gener de 1942 al 30 d'abril de 1942. Va ser una operació ofensiva soviètica de la Segona Guerra Mundial, dirigida pels fronts de Volkhov i Leningrad de l'Exèrcit Roig, amb l'objectiu de rellevar el setge de Leningrad i encerclar i destruir les forces alemanyes que realitzaven el setge.

## Història

Durant l'ofensiva no es van utilitzar tancs a causa del terreny, per tant va correspondre a la infanteria i l'artilleria. Les forces soviètiques atacants es van trobar baix un intens foc de les posicions defensives alemanyes, i l'Exèrcit Roig no tenia el suport adequat de l'artilleria contra les línies enemigues. L'ofensiva es va estancar i els soviètics van passar a la defensiva. El mariscal de camp Georg von Küchler va contraatacar amb una operació anomenada "Depredador" (Operation Raubtier), i el 2n Exèrcit de Xoc soviètic va ser tallat i encerclat. Va ser destruït el juny de 1942 i el seu comandant Andrei Vlàssov va ser fet presoner.

### Anàlisi

Els fronts de Volkhov i Leningrad no tenien vehicles blindats, municions d'artilleria, reserves de mà d'obra, combustible i aliments per muntar operacions ofensives sostingudes contra el 18è exèrcit alemany. La potència de foc soviètica inadequada no podia inutilitzar el sistema alemany de punts forts fortificats als boscos. Els alemanys van causar greus pèrdues a les forces soviètiques que van atacar i van obligar-lo a passar a la defensiva. Segons el general Mikhail Khozin, no hi havia forces blindades soviètiques i potència de foc d'artilleria en quantitats suficients per contrarestar les penetracions i derrotar els contraatacs alemanys.

### Baixes

Dels 327.700 homes desplegats a la batalla del 7 de gener al 30 d'abril de 1942, el front de Volkhov va perdre 308.367, amb 95.064 morts o desapareguts i 213.303 ferits o malalts.

## Referències

* ↑ Glantz, 2000, p. 130.
* ↑ «Raubtier | Operations & Codenames of WWII». [Consulta: 28 octubre 2020].
* ↑ Glantz, 2000, p. 129.
* ↑ Forczyk, 2009, p. 36.
* ↑ Glantz, 2000, p. 154.
* 1 2 Glantz, 2000, p. 186.
* 1 2 Glantz, 2000, p. 161.
* ↑ Glantz, 2000, p. 184.
* ↑ Krivosheev, 1997, p. 108.

## Bibliografia

* Forczyk, Robert. Leningrad 1941–44: the epic siege. Oxford: Osprey, 2009. ISBN 978-1-84603-441-1.
* Glantz, David M. «Forgotten Battles of the German-Soviet War (1941-45), Part 5: The Winter Campaign (5 December 1941‐April 1942): The Leningrad Counteroffensive». Journal of Slavic Military Studies, 13, 4, 2000.
* Krivosheev, Grigoriy. Soviet Casualties and Combat Losses in the Twentieth Century. Londres: Greenhill Books, 1997. ISBN 1-85367-280-7.
# Batalla de Long Island

La batalla de Long Island, a vegades coneguda com la batalla de Brooklyn, va ser un episodi de la Guerra d'Independència dels Estats Units que va succeir el 27 d'agost de 1776, sent la principal batalla després de la Declaració d'Independència dels Estats Units, la batalla més gran de tot el conflicte i la primera en la qual va participar un exèrcit dels Estats Units.
La batalla i les seves conseqüències immediates van estar marcades per la conquesta britànica de Nova York, convertint-se la ciutat en un centre polític i militar britànic d'operacions durant la guerra, l'execució de Nathan Hale i la pèrdua de gairebé una quarta part dels edificis de la ciutat en el Gran Incendi de Nova York. En les setmanes posteriors les forces britàniques van ocupar Long Island, però el General George Washington i el seu Exèrcit Continental van aconseguir recuperar la posició.

## Referències

* 1 2 3 4 britishbattles.com, The Battle of Long Island
* ↑ Smith, David. New York 1776: The Continentals' first battle (en anglès). Osprey Publishing, 2012, p. 39. ISBN 1782004432 [Consulta: 28 gener 2015]. Arxivat 2015-01-19 a Wayback Machine.
# Batalla de Loulan

La batalla de Loulan (樓蘭之戰) en el 108 aEC va marcar la primera incursió militar de la Xina per l'Àsia central, després d'un conflicte de la Dinastia Han amb Loulan i Jushi, i un canvi de fidelitat d'aquest cap els Xiongnu.

## Antecedents

Xinjiang era territori controlat pels Xiongnu, i la seva derrota en 119 aC a la batalla de Mobei va obrir les portes a l'ocupació Han d'aquest territori.

## Batalla

Els Han van llançar un atac en primer lloc capturant al rei de Loulan, i després emprenent l'ofensiva contra Jushi. La batalla va donar lloc a la submissió tant de Wusun com de Loulan, i un paper incrementat en la reputació i l'estatus de les polítiques imperials dels xinesos han a l'Àsia central.

## Conseqüències

En una campanya de 101 aC, els Han van conquerir Fergana, a gran distància de la capital Chang'an.
El regne de Loulan va deixar d'existir en el 77 aEC, quan el rei de Loulan, Angui, va ser assassinat per dos dels homes de Fu Jiezi durant un banquet. Els Han va situar a un dels seus parents en el seu lloc, Weituyan. Ells també canviaren el nom de Loulan a Shanshan eixe mateix any, i la capital va ser traslladar al sud-oest a la ciutat de Wuni (la qual ja no es trobava en el Lop Nur).

## Referències

* ↑ de Laet, Sigfried J.; Herrmann, Joachim. History of Humanity: From the seventh century B.C. to the seventh century A.D. (en anglès). Unesco, 1996, p. 469. ISBN 923102812X.
* ↑ Lewis, Mark Edward. The Early Chinese Empires (en anglès). Harvard University Press, 2009, p. 143. ISBN 0674040147.

## Bibliografia

* Ban Gu et al., Hanshu. Beijing: Zhonghua Shuju, 1962. ISBN 7-101-00305-2
* Sima Guang, comp. Zizhi Tongjian. Beijing: Zhonghua Shuju, 1956. ISBN 7-101-00183-1
# Temporada 1970-1971 del Club Joventut Badalona

La temporada 1970-1971 va ser la 32a temporada en actiu del Club Joventut Badalona des que va començar a competir de manera oficial. La Penya va disputar la seva 15a temporada consecutiva a la màxima categoria del bàsquet espanyol, acabant la competició en la segona posició, una posició per sobre de l'aconseguida la temporada anterior. Aquesta temporada també va ser semifinalista de la Recopa d'Europa i finalista de la Copa del Generalíssim.

## Resultats
### Recopa

El Joventut va arribar fins a semifinals en aquesta edició de la Recopa d'Europa, al perdre davant el BK Spartak, qui acabaria guanyat la competició. Prèviament havia eliminat el Boroughmuir BC (Escòcia) a la primera ronda, el Soproni MAFC (Hongria) a vuitens, i el BK Balkan (Bulgària) a quarts.

### Lliga espanyola

A la lliga espanyola finalitza en la segona posició de 12 equips participants. En 22 partits disputats va obtenir un bagatge de 21 victòries i 1 derrota, amb 1.866 punts a favor i 1.451 en contra (+415).

### Copa del Generalíssim

El Joventut va tornar a ser finalista en aquesta edició de la Copa del Generalíssim, una final de copa amb els mateixos protagonistes que a les dues edicions anteriors. Prèviament, havia derrotat a quarts de final al Club Vallehermoso OJE guanyant els dos partits de l'eliminatòria, i al Picadero JC en semifinals, també guanyant els dos partits. A la final va perdre davant el Reial Madrid per 72 a 63.

## Plantilla

La plantilla del Joventut aquesta temporada va ser la següent:
* Club Joventut Badalona: plantilla 1970-71
* Jugadors
* Francesc Buscató
* Enric Margall
* Narcís Margall
* Lluís Miguel Santillana
* Santiago Udaeta
* Guifré Gol
* Joan Fa
* Josep Maria Vila
* Josep Maria Oleart
* Agustí Rabassa
* Alfonso Martínez
* Enric Campos
* Entrenador
* Josep Lluís i Cortés

## Referències

* ↑ «Cup Winners' Cup 1970-71» (en castellà). Linguasport. [Consulta: 27 abril 2018].
* ↑ «Liga española 1970-71» (en castellà). Linguasport. [Consulta: 29 abril 2018].
* ↑ «XXXV Copa del Generalísimo 1971» (en castellà). Linguasport. [Consulta: 26 abril 2018].
* ↑ «Història: Anys 70: El primer estranger arriba a Badalona». Penya.com. [Consulta: 30 abril 2018].
* ↑ «Spanish Clubs Rosters in C2 (1971-1980)» (en anglès). Linguasport. [Consulta: 30 abril 2018].
# Batalla de Princeton

La batalla de Princeton (3 de gener de 1777) va ser una victòria estratègica per les forces revolucionàries del General Washington sobre les forces britàniques a prop de Princeton, Nova Jersey. El lloc és administrat com un parc estatal operat i mantingut per la New Jersey Division of Parks and Forestry.

## Antecedents

La nit del 2 de gener de 1777 George Washington, Comandant en Cap de l'Exèrcit Continental, va repel·lir un atac britànic a la batalla de la Assunpink Creek a Trenton. Aquella nit va evacuar la posició, envoltant l'exèrcit del General Charles Mann Cornwallis, i va anar a atacar la guarnició britànica de Princeton.

## Batalla

El brigadier general Hugh Mercer de l'exèrcit continental es va enfrontar amb dos regiments britànics del tinent coronel Charles Mawhood. Mercer i les seves tropes van ser atacats i Washington va enviar algunes milícies sota el general de brigada John Cadwalader a ajudar. La milícia, que veia com els homes de Mercer fugien, també van fugir. George Washington va preparar reforços i va reunir els milicians que fugien i dirigint l'atac contra les tropes de Mawhood, que va donar l'ordre de retirada i la majoria dels soldats va intentar fugir amb Cornwallis a Trenton.
A Princeton, el brigadier General John Sullivan va encoratjar alguns soldats britànics que s'havien refugiat a Nassau Hall a rendir-se, acabant la batalla.

## Conseqüències

Després de la batalla, George Washington va traslladar el seu exèrcit a Morristown, i amb la seva tercera derrota en 10 dies, els britànics van evacuar el sud de Nova Jersey. Amb la victòria a Princeton, la moral es va aixecar a les files i més homes es van allistar en l'exèrcit. La batalla va ser l'última gran acció d'hivern de la campanya de Washington a New Jersey.

## Referències

* 1 2 The Battle of Princeton 1777
* ↑ Washington's crossing By David Hackett Fischer pg 415
* ↑ The Battles of Trenton and Princeton by William S. Stryker pg 308-309
* ↑ Marley, David. Wars of the Americas: A Chronology of Armed Conflict in the New World, 1492 to the Present. ABC-CLIO, 1998, p. 311. ISBN 0874368375.

## Bibliografia

* Fischer, David Hackett. Washington's Crossing . Oxford University Press USA, 2004, 576 pàgines. ISBN 0-19-517034-2
* Ketchum, Richard. The Winter Soldiers: The Battles for Trenton and Princeton . Owl Books, 1999, 448 pàgines. ISBN 0-8050-6098-7

## Enllaços externs

* Princeton Battlefield Society Arxivat 2011-12-22 a Wayback Machine.
* The Battle of Princeton
* Battle of Princeton
* Princeton Battlefield State Park official site
* Virtual Tour of the park
# Caputxí de Perijá

El caputxí de Perijá (Cebus leucocephalus) és una espècie de primat de la família dels cèbids. Viu al nord de Colòmbia i el nord-oest de Veneçuela. Malgrat que no se sap gaire cosa sobre la seva ecologia, se suposa que el seu hàbitat natural són els boscos tropicals humits de plana. És una espècie vulnerable a causa dels efectes de la desforestació, la persecució per agricultors i la caça de subsistència. El seu nom específic, leucocephalus, significa 'capblanc' en llatí.

## Referències

* ↑ «caputxí de Perijá». Diccionari dels mamífers del món. Fundació Barcelona Zoo i TERMCAT, 2023 i 2024. [Consulta: 8 gener 2024].
* ↑ Boubli, J. P.; Urbani, B.; Lynch Alfaro, J. W. «Cebus leucocephalus» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN, 2021. DOI: 10.2305/IUCN.UK.2021-1.RLTS.T70333164A191707856.en. [Consulta: 8 gener 2024].
* ↑ Entrada «Cebus» d'Animalia (en anglès).
# Batalla de Shiting

La batalla of Shiting (石亭之戰) fou una batalla entre els regnes de Cao Wei i Wu Oriental en el 228 durant el període dels Tres Regnes de la Xina. Wu va eixir victoriosa front les forces de Wei. El comandant per Wu fou Lu Xun, i per Wei Cao Xiu. Hi va haver un ministre de Wu, dit Zhou Fang, que volia desertar a Wei. Zhou Fang fon la clau del pla d'emboscada de Wu.

## Batalla

Sun Quan va ordenar a Zhou Fang d'establir una trampa per a Cao Xiu, el comandant en cap de Wei, fent veure que pretenia desertar. Cao Xiu fou enganyat de portar les seues principals tropes directament a Wan. Llavors, el Sun Quan fa nomenar Lu Xun com Gran Comandant en Cap, ordenant-li que dirigira un atac contra Cao Xiu. De camí a la zona d'acampada, Cao Xiu fou emboscat com estava previst. Cao Xiu no va poder guanyar avantatge en la batalla, i es va retirar al campament de Shiting. Tanmateix, el campament va ser pertorbat enmig de la nit, i els soldats fugiren en desordre. Molts conjunts d'armadures, carros i subministraments foren abandonats. Cao Xiu envià un memorial en el qual reconeix la seua culpa. Molts dels seus homes van resultar morts. Quan va buscar pel seu voltant a Zhou Fang, no ho trobà enlloc i llavors s'adona que l'havien enganyat. Cao Xiu quan s'adonà que havia estat enganyat, es va sentir massa avergonyit per tornar enrere, per tant, veient que hi havia més tropes i subministraments, escollí d'enfrontar-se a l'exèrcit de Lu Xun. Lu Xun personalment va portar a la força central i va ordenar a Zhu Huan i Quan Cong d'anar pels flancs de l'esquerra i la dreta. Els tres exèrcits avançaren alhora, amb decisió per arribar a les tropes d'emboscada de Cao Xiu. A continuació, les tropes de Wu perseguixen amb afany les tropes que fugiren fins a arribar a Jiashi, on són aniquilats uns deu mil homes i es guanyen més de deu mil botins de guerra i, a més, totes les armes i equips de l'exèrcit de Cao Xiu foren saquejats. Lu Xun reagrupant als seus homes, i al passar per Wuchang, Sun Quan, instruïx als seus assistents per protegir Lu Xun amb el seu propi dosser quan entren i isquen de les portes del palau.
Sun Quan atorga a Lu Xun objectes imperials com a recompensa, elements preciosos del millor nivel. L'honor rebut per Lu Xun no s'equipara amb el de ningú en aquella època.
Cao Xiu escapa amb penes i treballs del camp de batalla salvant la seua vida. Però de fet, mor pocs mesos després d'una úlcera a l'esquena, fins i tot després d'haver estat indultat per l'emperador de Wei, Cao Rui.

## Referències

* 1 2 Sanguozhi biography of Lu Xun
* 1 2 Biografia Sanguozhi de Cao Xiu
# Nèmea

Nèmea o Nemea(en grec antic Νεμέα, en llatí Nĕmĕa, ae) és el nom d'una vall del territori de Cleones on Hèracles va matar el Lleó de Nèmea i on se celebraven els Jocs Nemeus cada dos anys.
Estrabó la situa entre Cleones i Fliünt. La vall manté una direcció gairebé de nord a sud i una longitud aproximada de tres km, amb una amplada de quasi un km totalment tancada per muntanyes, i Píndar, per això, l'anomena Βαθύπεδος ("Bathýpedos", vall profunda). Hi ha una muntanya que antigament s'anomenava Ἀπέσας ("Apésas"), la més alta, que té un cim pla i és visible des d'Argos i Corint. Diversos riuets baixen de les muntanyes i s'ajunten formant un únic riu que va a desembocar al golf de Corint, on fa de límit entre els territoris de Corint i els de Sició. El riu s'anomenava també Nèmea, segons Estrabó, Diodor de Sicília i Titus Livi. En època de sequera amb prou feines portava aigua. Les muntanyes tenen moltes coves naturals, i una d'elles, situada a 15 estadis del bosc sagrat de Nèmea, es deia que havia estat la cova del lleó de Nèmea. Pausànias la va visitar.
El nom de Nèmea s'aplicava només al bosc i als recintes on se celebraven els Jocs. Hi havia un temple dedicat a Zeus Nemeu. El temple era un hexàstil amb columnes dòriques. Era l'edifici principal, que en temps de Pausànias ja no tenia sostre i no conservava l'estàtua del déu. Hi havia també un teatre, un estadi i altres monuments con la tomba d'Ofeltes, rodejada per un petit mur i alguns altars, i la del seu pare Licurg que era un monticle de terra. Hi havia també una font dedicada a Adrastea. Nèmea no era una ciutat, però a la rodalia hi havia un poblet anomenat Bembina (Βέμβινα), de la que es desconeix la seva situació exacta.

## Referències

* ↑ Alberich, Joan, i altres: Diccionari llatí-català de noms propis. Barcelona: Columna, 1994; Parramon, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1996; Diccionari Grec-Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2015.
* ↑ «Nèmea». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Smith, William (ed.). «Nemea». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 19 març 2021].
# Batalla de Son Fornari

La batalla de Can Fornari va ser una enfrontament militar produït a la Guerra de les Germanies de Mallorca el 3 de novembre de 1522, prop de la possessió de Can Fornari, entre sa Pobla i Muro.

## El context de la batalla

Un cop que l'estol enviat per Carles I es va posar en marxa, l'armada reial es va dirigir, l'octubre de 1522, a Alcúdia, que resistia el setge agermanat. A l'estol inicial se li havien afegit els homes d'armes que el lloctinent Gurrea tenia a Eivissa i el mateix contingent reclòs darrere les murades d'Alcúdia. El 29 d'octubre l'exèrcit reial atacà Pollença i l'ocupà, pegant foc a l'església on s'havien refugiat dones i infants, episodi on moriren unes 200 persones. Una columna agermana que hi acudí en socors de Pollença fou desfeta per l'exèrcit reial que matà uns 70 agermanats. El combat de Pollença acabà amb uns 500 agermanats morts i provocà la rendició de sa Pobla, que fou ocupada pels reialistes el 31 d'octubre.

## Desenvolupament del combat

Els dirigents agermanats, tot i veure l'avanç imparable de l'exèrcit reial, molt superior militarment, decidiren lluitar amb totes les forces. Gurrea exigí la rendició de Muro, però aquella vila no ho va acceptar. Joanot Colom hi arreplegà un exèrcit d'uns 3.000 homes, entre cavalleria i infanteria. El 3 de novembre els agermanats sortiren de Muro i avançaren al costat del Torrent de Muro, en direcció a sa Marjal, amb aquest moviment Colom pretenia tallar les comunicacions de la tropa reialista, aillant-la d'Alcúdia, però Gurrea no restà a sa Pobla a l'espera del resultats d'aquest moviment, sinó que inicià un atac fulminant sobre el flanc esquerre del contingent agermanat, que a la dreta tenia el torrent que li impedia maniobrar. El combat s'inicià amb foc d'artilleria des dels dos bàndols, però finalment l'escomesa reialista enfonsà les línies agermanades, que iniciaren una retirada desordenada en la qual perderen més de 1.000 homes, acabant amb una veritable carnisseria. Els reialistes entraren dins Muro sense trobar cap resistència (la població havia fuit).

## Conseqüències

Després dels episodis de Pollença i sobretot del de Son Fornari quedava clar que la desfeta de la Germania era imminent. Els agermanats havien perdut unes 1500 persones i el triomf de la tropa de reialistes i mascarats s'havia produït sense pèrdues significatives de la seva banda. Restava clar que la superioritat militar d'un cos de combat format per soldats i homes d'armes, sobre un exèrcit popular se pagesos i menestrals, era incontestable. La moral de derrota es va estendre i, per contra, la moral dels mascarats i reialistes va créixer. Malgrat tot els agermanats, els darrers dies de novembre, es tornaren a batre amb la tropa de Gurrea a la batalla de Rafal Garcés, en la qual la resta de l'exèrcit agermanat va ser aniquilat.

## Referències

* 1 2 Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 6. Palma: Promomallorca, p. 7-8. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ «La lluita de la Part Forana, l'oblit de la història». DBalears, 21-08-2011. Arxivat de l'original el 2020-07-13. [Consulta: 9 abril 2015].
# Batalla de Tiatira

La batalla de Tiatira es va lliurar l'any 366 a Tiatira, Frígia (l'actual Turquia), entre els exèrcits de l'emperador romà Valent i l'usurpador Procopi, dirigit pel general Gomoarius.

## Antecedents

Després de la mort de l'emperador Julià durant la seva campanya contra l'Imperi Sassànida, es va acabar la Dinastia constantiniana. Només va quedar viu Procopi, parent llunyà de Julià, que durant el regnat de Jovià, preocupat per aquest parentiu, es va amagar a les seves terres de Capadòcia per passar desapercebut. Valent, quan va adonar-se del parentiu i de la possible reclamació que podia fer del tron, va enviar diversos agents per matar-lo, però Procopi va escapar. Es va refugiar a la regió del Bòsfor fins que va reunir un exèrcit suficient per reclamar el tron. Va aprofitar que Valent era a Síria per ocupar Constantinoble i les províncies veïnes de Tràcia i Bitínia. Va reivindicar el seu parentiu amb Julià i la Dinastia constantiniana, reforçat per haver-se casat amb Màxima Faustina, la tercera dona de Constanci II. Va fer també grans donatius als soldats i va reunir un exèrcit considerable.

## La batalla

Valent es va espantar davant dels fets, però els seus generals, sobretot Sal·lusti, prefecte del pretori, amb la seva audàcia en els atacs van obligar Procopi a posar-se a la defensiva. Les legions acantonades a Síria van avançar ràpidament i es van trobar a Tiatira.La batalla es va decantar cap a la banda de Valent, ja que els seus generals van arengar les tropes de Procopi i van aconseguir que molts soldats del seu exèrcit desertessin i es passessin al bàndol de l'emperador. Procopi es va quedar amb un exèrcit molt disminuït i Gomoarius va ser vençut, prop de la ciutat de Nacòlia. Procopi va ser lliurat als soldats de Valent pels seus propis homes, i l'emperador el va empresonar i el va decapitar. Valent es va venjar amb crueltat dels seguidors de Procopi.

## Referències

* ↑ Ammià Marcel·lí. Res gestae, XXVI, 6
* 1 2 Ammià Marcel·lí. Res gestae, XXVI, 6-9
* ↑ Zòsim. Història Nova, IV, 5
* 1 2 Gibbon, Edward. The Decline And Fall Of The Roman Empire. Nova York: Collier Books, 1962, p. 850-854.
# Batalla de flors

La batalla de Flors de València és una desfilada de carrosses sobre les quals es munten decorats temàtics. Les persones que participen damunt, generalment joves, llancen al públic serpentines, confeti i flors. L'espectacle és un dels més valorats de la Gran Fira de Juliol de la ciutat de València.

## Orígens

Va ser Pasqual Frígola Ahís Xacmar i Beltrán, baró de Cortes de Pallàs i president de Lo Rat Penat, qui va incorporar la Batalla de Flors als actes de la Fira de Juliol l'any 1891, sent la desfilada de carrosses amb batalla floral més antiga d'Espanya. La idea està basada en la batalla floral del Carnestoltes de Niça.
En un principi, hi participaven carrosses engalanades amb flors que, el darrer diumenge de juliol, cap al tard, recorrien un tram del Passeig de l'Albereda. Les carrosses feien un primera volta al circuit davant del jurat que, en acabar, premiava la més bella. Durant la segona volta, els participants llançaven al públic serpentines, confeti i flors (clavells), i aquest responia al seu torn, lliurant-se així una batalla pacífica i festiva, plena d'aromes i de color.
En els seus orígens, només hi prenia part la burgesia valenciana, que hi mostrava la posició social a través del valor dels carruatges i dels cavalls, de la bellesa de les ornamentacions florals i de la riquesa dels vestits. Amb el temps, la Batalla de Flors es va popularitzar i va esdevenir un dels actes més emblemàtics de la Gran Fira de València.

## La Batalla de Flors en l'actualitat

Al llarg del segle xx, les carrosses van ser substituïdes per plataformes (sempre arrossegades per cavalls) sobre les quals es munten escenaris al·legòrics; però la resta del ritual segueix igual. A més a més, també s'hi van afegir les «gropes», cavalls molt ben abillats que porten a sobre una parella, home i dona, amb els vestits de gala dels llauradors de l'Horta de València.
Actualment, el premi a la carrossa millor decorada rep el nom de «Premi Baró Cortes de Pallàs» en honor del creador d'aquest acte.

## Referències

* ↑ Llorens Serra, Manuel. Gran Enciclopèdia Valenciana. 2. València: Difusora de Cultura Valenciana, 1990, p. 400. ISBN 978-84-87636-24-0.
* ↑ Rivera Peris, Xavier; Mas Ivars, María Teresa. Gran Enciclopedia de la Región Valenciana (en castellà). València: Gran Enciclopedia de la Región Valenciana, 1973, p. 320. ISBN 978-84-300-5541-8.
* 1 2 3 4 La batalla de Flores, la madre de todas las batallas article a Levante-EMV del 27 de juliol de 2014 (castellà)
* 1 2 Cerdá Pérez, Manuel. Gran Enciclopedia de la Comunidad Valenciana (en castellà). València: Editorial Prensa Valenciana, 2005, p. 400. ISBN 978-84-87502-47-7.