OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Víctor Castro Sanmartín

Víctor Castro Sanmartín (Bolea, 1917 - Madrid, 10 de setembre de 2004) va ser un militar i polític espanyol.

## Biografia

Llicenciat en Ciències Exactes per la Universitat de Saragossa i diplomat en Estadística per la de Madrid, va ser militar en l'arma de artilleria. Va participar en la Guerra Civil Espanyola en el bàndol revoltat i en la Segona Guerra Mundial com a part de la Divisió Blava. Durant el seu pas per Rússia va combatre en la batalla de Krasni Bor i va guanyar la creu de ferro. Va mantenir forts vincles amb la unitat, sent posteriorment president de la Germandat Nacional de la Divisió Blava.
Va prosseguir la seva carrera com a militar en la supressió dels maquis sent successivament ascendit fins a aconseguir el rang de general. Després de la signatura dels Pactes de Madrid de 1953 va seguir col·laborant amb els exèrcits de la nounada OTAN: va participar en la compra de material militar als Estats Units i va ser diplomat d'Estat Major de l'Exèrcit per l'Escola Militar francesa el 1953. Va ser també responsable de la intel·ligència militar a Espanya.
Durant el segon franquisme va ser un dels polítics de l'Opus Dei com a director general de Duanes. Sota la seva direcció, la direcció general va destapar el cas Matesa.
De tornada a la carrera militar va ser director general de Seguretat del 18 de desembre de 1975 al 23 de juliol de 1976, estant en el càrrec durant els fets de Vitòria. Després d'això va ser destinat al CESID (1976-1978) abans de ser nomenat governador militar de Lleida (1978-1980) i director general d'Armament i Construcció (1981-1983). Considerat proper al general Armada, va ser interrogat sobre la participació d'est en l'intent de cop d'Estat del 23-F.

## Referències

* ↑ Navarro Rubio, Mariano. Mis memorias pàg. 345-431
* ↑ del nomenament en el Butlletí Oficial del Ministeri de Defensa
* ↑ Amonestación privada, El País, 7 d'abril de 1982
# Willis Augustus Lee

Willis Augustus Lee (comtat d'Owen, 11 de maig de 1888 - Portland, 25 d'agost de 1945) fou un vicealmirall de la marina dels Estats Units durant la Segona Guerra Mundial.

## Biografia

Va néixer l'11 de maig de 1888 a la ciutat de Natlee, població situada a l'estat de Kentucky. Va morir el 25 d'agost de 1945 a la ciutat de Portland, situada a l'estat de Maine, a conseqüència d'un atac de cor.

## Carrera militar

Va entrar a l'acadèmia militar naval l'any 1904, graduant-se el 1908. En la dècada del 1910 fou tripulació de diversos vaixells de guerra nord-americans, participant en l'ocupació nord-americana de Veracruz l'any 1914 en el marc de la Revolució Mexicana. Durant la Primera Guerra Mundial serví en diversos destructors nord-americans.
Durant la Segona Guerra Mundial fou comandant de la divisió sisena que participà en la victòria nord-americana en la batalla de Guadalcanal l'any 1942. En finalitzar aquesta batalla fou guardonat amb la Creu de la Marina. El 1944 fou ascendit a vicealmirall i s'ocupà de la flota nord-americana de la zona del Pacífic, sent traslladat a la zona de l'Atlàntic el 1945.

## Carrera esportiva

Expert en tir olímpic va participar, als 31 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1920 realitzats a Anvers (Bèlgica), on aconseguí guanyar set medalles olímpiques, cinc d'or, una de plata i una altra de bronze. Juntament amb el seu company Lloyd Spooner finalitzà aquells Jocs amb 7 medalles, un rècord igualat en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1960 realitzats a Roma (Itàlia) pel gimnasta soviètic Boris Shakhlin i superat en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1980, realitzats a Moscou (Unió Soviètica), pel gimnasta soviètic Alexander Dityatin que aconseguí guanyar vuit medalles.

## Referències

* ↑ «Willis A. Lee». hazegray.org. [Consulta: 1r setembre 2010].
* 1 2 «Olympedia – Willis Lee». [Consulta: 12 novembre 2023].
* ↑ Hornfischer, James D. Neptune's Inferno: The US Navy at Guadalcanal. New York City: Bantam Books, 2011. ISBN 978-0-553-80670-0.

## Enllaços externs

* (anglès) www.hazegray.org - Biografia de Willis Lee
* (anglès) www.history.navy.mil - Biografia de Willis Lee
# XI Brigada Internacional

La XI Brigada Internacional, també anomenada Thaelman, va ser una unitat militar composta per voluntaris internacionals amb predomini de procedència germànica que lluità al costat del govern de la República durant la Guerra Civil espanyola.

## Constitució

Va ser la primera brigada internacional en constituir-se el 22 d'octubre del 1936 a La Roda (Albacete). Els seus batallons originaris van ser l'alemany Edgar André, el francès Commune de París i l'italià Garibaldi, als quals se'ls afegí durant el període d'instrucció el Dombrowski i unint-se com a quart batalló de la brigada l'Asturias-Heredia.
Dirigida al principi per Jean-Marie François, aquest va ser substituït per Emilio Kléber, el cap més carismàtic de la XI Brigada i com a comissari polític l'italià Giuseppe di Vittorio ("Nicoletti").
Inicià la seva participació en la Guerra als aferrissats combats de la Casa de Campo i la Ciutat Universitària, a la batalla de Madrid, on va patir greus baixes, fins al punt d'haver de ser retirada del front per ser refeta a Archena, canviant el batalló Garibaldi pel Thälmann amb la XII Brigada Internacional, substituint també Kléber per l'alemany Hans Kahle. En els successius combats de la Ciutat Universitària, el Jarama, Guadalajara, Belchite i Terol la Brigada va ser dessagnada contínuament, fins al punt d'haver de recórrer a soldats espanyols per a cobrir les baixes a partir del mes de març del 1938, restant-hi només alguns voluntaris alemanys. Després del pas de l'Ebre va ser novament massacrada, passant a denominar-se 11a Brigada Mixta en desaparèixer-hi ja el component internacional. Va ser finalment destrossada en el replegament a Catalunya el novembre del 1938, en la zona de la Granadella.

## Referències

* ↑ Crusells, Magí. Las Brigadas Internacionales en la pantalla (en castellà). Univ de Castilla La Mancha, 2001, p. 115-116. ISBN 8484271498.
# Ximeno II d'Urrea

Ximeno II d'Urrea (també Eiximèn d'Urrea o Ximèn d'Urrea i d'Híxar) (?- 1240). Noble aragonès del llinatge dels Urrea. Serví el rei Jaume I d'Aragó en la Conquesta de Mallorca i en la Conquesta de València i en recompensa fou nomenat Baró d'Alcalatén.

## Antecedents familiars

Estava emparentat amb en Pero Ximénez d'Urrea i amb en Ximeno I d'Urrea.

## Núpcies i descendents

Es casà en primeres núpcies amb Maria de Luèsia i tinguerén:
* Ximeno III d'Urrea, dit el menor en un document del 1283, es casà amb Toda Pérez Cornel.
* Eva Ximénez d'Urrea, es casà amb Artal III d'Alagón.
* Aldolça Ximénez d'Urrea, es casà amb un fill del rei Jaume I d'Aragó, Ferran Sanxis baró de Castre.

## Biografia

Pledejà amb Elvira de Luèsia, germana de la seva dona, per la propietat de la Senyoria d'Híxar. El 1222, durant la Segona revolta nobiliària contra Jaume I d'Aragó, va restar fidel al rei i participà en la presa de Castelló (Ribagorça). També acompanyà al rei Jaume I d'Aragó al monestir de Santa Maria d'Horta per tal de tancar el divorci del rei amb Elionor de Castella i així poder contraure matrimoni amb Violant d'Hongria.
Participà molt activament en la conquesta de Mallorca (1229-1232), destacant en la batalla de Portopí i en el Setge d'Artà. El 1232 assistí a les Corts de Montsó en les que es va definir l'estratègia per la Conquesta de València (1232-1246). En el 1233 va rendir el castell de Peníscola i amb d'altres set cavallers acompanyà el rei en la seva entrada a la ciutat. Encapçalà una missió militar amb en Pero Cornel III per tal de prendre la Torre de Silla als musulmans, que després de 8 dies es rendiren. Prop de la porta de Boatella i conjuntamen amb Pero Ferrández d'Açagra intentaren combatre a la muralla de València sense tenir èxit. Acompanyaren el rei en la presa de la Torre de Montcada de la ciutat de València. Tingué un paper significatiu en les primeres lleis que es donaren a la ciutat de València l'any 1239. El 1240, signà una donació de peces de terra del rei a Pelegrí Esteve.
Com a recompensa per la seva contribució militar fou nomenat baró d'Alcalatén pel rei en Jaume I d'Aragó, que també li atorgà el Castell de l'Alcalatén, el Castell de Llucena i totes les propietats que conformaven la zona musulmana d'Alcalatén que havia conquerit amb l'ajuda d'en Ximeno II d'Urrea. Aquestes propietats eren: les Masies d'Urrea, Costur, Figueroles, l'Alcora, Llucena, l'Atzeneta del Maestrat, Xodos, Benafigos i Vistabella del Maestrat.

## Referències

* ↑ Balaguer, Víctor. Historia de Cataluña y de la Corona de Aragón (en castellà). vol.2. Salvador Manero, p. 332.

## Bibliografia

* (castellà) Casas de Aragón III: Los Urrea
# Zhang Fei

    En aquest nom xinès, el cognom és Zhang.
Zhang Fei (mort el 221 EC) va ser un general militar de Shu Han durant l'era dels Tres Regnes de la història xinesa.

## Biografia
### Inicis de la seva carrera

Zhang originalment hi era un carnisser ric de la Comandància de Zhuo (avui en dia Zhuozhou, Hebei). En el 184, ell i Guan Yu es van unir a les milícies de Liu Bei per ajudar el govern en el sufocament de la Rebel·lió dels Turbants Grocs, que va esclatar cap al final de la Dinastia Han. La seva relació amb Liu i Guan era tan propera que es tractaven com a germans. Des de llavors, Zhang va seguir a Liu seguit en la majoria de les seves primeres gestes.
En el 194, Liu succeí Tao Qian com a governador de la Província de Xu. L'any següent, Liu va dirigir el seu exèrcit per fer front a una força invasora de Yuan Shu, i va deixar Zhang a càrrec de Xiapi, capital de la Província de Xu. Zhang es va barallar-se amb Cao Bao i enfurismat matà a aquest últim. Com Cao havia estat en servei durant molt temps, la seva mort va causar molta agitació dins la comunitat. Alguns dels col·legues de Cao van fer defecció cap a Lü Bu, el qual estava refugiat sota Liu Bei en eixe moment, i Lü aprofitar l'oportunitat per prendre el control de la Província de Xu.
Zhang va poder escapar-hi de Xiapi i es va reunir amb Liu Bei i Guan Yu, però tot seguit ells van ser atacats per les forces combinades de Lü Bu i Yuan Shu, i es van veure obligats a unir-se temporalment a Cao Cao. Zhang va ser nomenat "General de la Casa" (中郎將).
En el 199, Liu Bei va apoderar-se de la Província de Xu que hi erasota el control de Che Zhou, el governador nomenat per Cao Cao després de la batalla de Xiapi. El següent any, Cao n'atacà al Província de Xu i va derrotar a Liu, forçant-lo a refugiar-se sota Yuan Shao. Zhang va seguir Liu a Runan després d'abandonar a Yuan, però ells foren derrotats per Cao Cao novament i buscaren refugi sota Liu Biao, governador de la Província de Jing. Liu Biao va posar Liu Bei a càrrec de Xinye.

### Batalla de Changban

En el 208, després de la mort de Liu Biao, Cao Cao va llançar una campanya cap al sud per atacar la Província de Jing. Liu Bei va abandonar Xinye i dirigí els seus seguidors, incloent tant les seves tropes com els civils, en un èxode cap a Xiakou. L'exèrcit de Cao els va abastar a Changban, Dangyang, després d'empaitar-los per un dia i una nit. Zhang va dirigir 20 genets per actuar com la rereguarda i cobrir l'escapada de Liu. Quan tots ells creuaren el riu, Zhang va ordenar de destruir el pont. Va mantenir la seva posició a la riba contrària i va cridar a l'enemic que s'aproximava, "Sócc Zhang Yide. Veniu i lluiteu amb mi fins a la mort!" Cap s'atreví a acostar-s'hi i Zhang va guanyar temps amb èxit perquè Liu i els seus homes poguessen escapar amb seguretat.

## Vegeu també

* Llista de persones dels Tres Regnes

## Referències

* Chen Shou. Records of Three Kingdoms. Yue Lu Shu She, 2002. ISBN 7-80665-198-5.
* Luo Guanzhong. Romance of the Three Kingdoms. Yue Lu Shu She, 1986. ISBN 7-80520-013-0.
* Lo Kuan-chung; tr. C.H. Brewitt-Taylor. Romance of the Three Kingdoms. Tuttle Publishing, 2002. ISBN 0-8048-3467-9.
# Zhao Fan (Dinastia Han)

Zhao Fan :
| Xinès tradicional: | Xinès tradicional: | 趙範 |
| Xinès simplificat: | Xinès simplificat: | 赵范 |
    En aquest nom xinès, el cognom és Zhao.
Zhao Fan va ser un senyor de la guerra menor i el prefecte de la Comandància de Guiyang durant el període de la tardana Dinastia Han Oriental de la història xinesa.
Zhao Fan es va rendir a Zhao Yun després de ser atacat pel seu exèrcit a Guiyang, posteriorment a la batalla dels Penya-segats Rojos. Zhao Fan llavors sense voler va desencadenar la ira de Zhao Yun, suggerint el seu matrimoni amb la vídua del seu germà gran; Zhao Yun desconfiava d'ell i va rebutjar dit matrimoni. Ell més tard durant el període dels Tres Regnes es convertiria en ministre de Cao Wei.

## Vegeu també

* Llista de persones dels Tres Regnes

## Referències

* Chen Shou, Registres dels Tres Regnes
* Pei Songzhi, "Anotació dels Registres dels Tres Regnes"
# Àsea

Àsea (en grec antic Ἀσέα, gentilici Ἀσεάτης, català aseata) era una antiga ciutat d'Arcàdia del districte de Menàlia situada prop de la frontera amb Lacònia, a la via que anava de Megalòpolis a Pal·làntion i a Tègea. Es deia que la ciutat va ser fundada per Aseates, un dels nombrosos fills de Licàon.
Durant les Guerres mèdiques els seus habitants van participar en la batalla de Platea, el 479 aC. Àsea va ser una de les ciutats que va participar en la fundació de Megalòpolis l'any 370 aC, però tot i que la major part dels seus habitants van anar a la nova ciutat, no es va despoblar completament, atès que va participar juntament amb Pal·làntion i Tègea a la batalla de Mantinea dirigida per Epaminondes el 326 aC, segons que diu Xenofont. En una època posterior, Àsea pertanyia a Megalòpolis, segons les descripcions d'Estrabó i Pausànias. La ciutat estava en ruïnes en temps de Pausànias, que esmenta la seva acròpoli. Al seu territori, i a una distància de cinc estadis, a la via que portava a Pal·làntion, es trobaven les fonts del riu Alfeu, i molt a prop les de l'Eurotes. Els dos rius, al cap de vint estadis, unien les seves aigües i desapareixien sota terra. L'Alfeu sorgeix altre cop a Peges i l'Eurotes a Belemina, a Lacònia.
Al nord d'Àsea, a la via cap a Pal·làntion, hi havia un temple dedicat a Atena Soteira i a Posidó, que es deia que l'havia fundat Odisseu durant el seu retorn de Troia. Les restes d'Àsea encara es poden veure en un petit turó sobre una important font d'aigua.

## Referències

* ↑ Alberich i Mariné, Joan (dir.); Cuartero i Iborra, Francesc J. (dir.). Diccionari Grec-Català. Enciclopèdia Catalana - Fundació Institut Cambó, 2015, p. 364. ISBN 9788441224223.
* ↑ Smith, William (ed.). «Asea». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 16 desembre 2020].
# David Segal

David Segal (Londres, 20 de març de 1937) és un atleta anglès, ja retirat, especialista en curses de velocitat, que va competir durant la dècada de 1950.
El 1956 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Melbourne, on disputà tres proves del programa d'atletisme. Destaca la cinquena posició aconseguida en els 4x100 metres. Quatre anys més tard, als Jocs de Roma, disputà dues proves del programa d'atletisme. Guanyà la medalla de bronze en els 4x100 metres, formant equip amb David Jones, Peter Radford i Nick Whitehead; mentre en els 100 metres quedà eliminat en semifinals. Una vegada finalitzats aquests Jocs va emigrar als Estats Units, on continuà corrent.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles de plata al Campionat d'Europa d'atletisme de 1958, en els 4x100 metres i els 200 metres; així com una medalla d'or en els 4x100 iardes dels Jocs de la Commonwealth de 1958. A nivell nacional es proclamà campió de les 220 iardes el 1958 i1959. Amb el relleu dels 4x100 metres aconseguí nombrosos rècords nacionals.

## Millors marques

* 100 metres. 10.5" (1960)
* 200 metres. 21.21" (1960)

## Referències

* 1 2 «Olympedia – David Segal». [Consulta: 1r desembre 2021].
* ↑ «Medallistes per prova». rfea.es. Federació Espanyola d'Atletisme. Arxivat de l'original el 26 d’octubre 2020. [Consulta: 22 abril 2020].
* ↑ «David Hugh Segal | Commonwealth Games Federation» (en anglès). Arxivat de l'original el 2020-07-17. [Consulta: 2 desembre 2021].
* ↑ «British Athletics Championships 1945-1959». [Consulta: 1r desembre 2021].
* ↑ Waśko, Janusz. Athletics national records evolution 1912-2012 : golden century of IAAF records. Zamość: GreenArt Jacek Kardasz, 2013, p. 189. ISBN 978-83-62033-30-0.
# Víktor Riàbov

Víktor Riàbov (10 de març de 1927) és un atleta soviètic, especialista en curses de velocitat, que va competir durant la dècada de 1950.
En el seu palmarès destaca una medalla de bronze en la cursa dels 4x100 metres del Campionat d'Europa d'atletisme de 1954. Formà equip amb Boris Tokarev, Levan Sanadze i Leonid Bartenev. i tres campionats nacionals soviètics, en els 100 metres el 1954 i en el 4x100 metres el 1953 i 1954.

## Millors marques

* 100 metres llisos. 10.4" (1954)
* 200 metres llisos. 21.4" (1954)

## Referències

* ↑ «Medallistes per prova». rfea.es. Federació Espanyola d'Atletisme. Arxivat de l'original el 26 d’octubre 2020. [Consulta: 22 abril 2020].
* ↑ «Berlin 2018 Statistics Handbook». european-athletics.org [Consulta: 26 juny 2020].
* 1 2 DD.AA. Лёгкая Aтлетика: энциклопедия А-Я в 2-х томах. T. 2: О–Я. Moscou: Txelovek, 2013, p. 791. ISBN 978-5-904885-81-6.
* ↑ Fitxa a trackfield.brinkster.net
# Raban

Raban fou una fortalesa d'Armènia Menor dominada per Filàret vers 1080 i que el 1082 va concedir (junt amb Kaysun) a Kog Vasil, el seu col·laborador; a la mort de Filàret, Vasil dominava Raban i Kaysun i va reconèixer la sobirania seljúcida. El 1092 Vasil governava també a Marash, Tell Bashir, Kalat al-Rum, Bira i altres fortaleses. El 1109 Vasil va atacar al Shah-i Arman Sukman, però rivalitats internes i l'oposició dels croats van debilitar la seva posició i fou traït pel seu germà Bagrat que es va passar als francs.
Vasil va morir el 1112 i el va succeir el seu nebot Tegha Vasil, però el 1114 fou amenaçat pels croats i va demanar ajut a l'amir turc Bursuk II; aquest va enviar al seu general Sunkur el Llarg a Kaysun i els francs en assabentar-se d'això van atacar a Sunkur i als armenis sense èxit; però Bursuk es va barallar amb Ayaz, emir ortúquida, i el pare d'aquest Ildegiz, va atacar a Bursuk i el va forçar a retirar-se a Mossul. Llavors els francs van atacar la capital de Tegha Vasil (Vasil Dgha) a Raban, sense poder-la ocupar, per la qual cosa es van aliar al príncep armeni Toros, que governava a Vakha, el qual va convidar a Vasil a la seva capital per signar una aliança matrimonial i allí el va empresonar i el va vendre a Balduí II d'Edessa que només el va alliberar a canvi de la cessió del seu regne (1115); llavors Vasil es va poder exiliar a Constantinoble i Kaysun i Raban foren annexionades al comtat d'Edessa. Aquesta conquesta va permetre a Balduí II conquerir altres territoris armenis de la vall d l'Eufrates: el 1117 Abu l-Gharib, senyor de Biredjik, vassall de Vasil, es va haver de sotmetre i la senyoria de Biredjik fou donada a Walerà de le Puisset, cosí de Balduí, que es va casar amb la filla d'Abu l-Gharib; el 1118 va atacar i sotmetre a Bagrat, germà de Kog Vasil, que exercia la senyoria a Khoros a l'oest de l'Eufrates; i el mateix any va atacar a Constantí de Gargar al que va fer presoner i va tancar a Samòsata on va morir al cap de poc en un terratrèmol. Amb això el principat armeni de Raban va arribar a la seva fi, quedant dins del comtat d'Edessa.

## Referències

* ↑ The Armenian kingdom in Cilicia during the Crusades, per Jacob G. Ghazarian
* ↑ «ARMENIA». [Consulta: 8 novembre 2020].
* ↑ A History of the Crusades: The kingdom of Jerusalem and the Frankish East 1100-1187, per Steven Runciman
# Teòfil el Protoespatari

Teòfil el Protoespatari (en llatí Teophilus Protospatharius, en grec antic Θεόφιλος Πρωτοσπαθάριορ), identificat amb Filoteu (Philotheus, Φιλόθεος) i Filàret (Φιλάρετος), tot i que que potser eren persones diferents, va ser un metge grec autor de diversos tractats de medicina, encara que l'autoria almenys d'alguns és discutida. Portava el títol de protoespatari. Va viure probablement al segle vii i va ser tutor d'Esteve d'Atenes. Va exercir alts càrrec que va abandonar ja gran per abraçar la vida monàstica. Va estudiar filosofia peripatètica, encara que sembla que era cristià. William Smith, diu que aquests aspectes de la seva vida es dedueixen dels títols i els continguts de les seves obres, sense que hi pugui haver una absoluta certesa.
Se li atribueixen cinc obres, de les que la més interessant és la titulada Περὶ τῆς τοῦ Ἀνθρώπου Κατασκευῆς, De Corporis Humani Fabrica, molt poc original, ja que és una abreviació de l'obra de Galè Περὶ Χρείας τῶν ἐν Ἀνθρώπον Σώματι Μορίων, De Usu Partium Corporis Humani, però té alguns punts diferents, encara que de vegades sembla haver-lo entès malament. En el cinquè llibre va incloure diversos extractes de les obres d'Hipòcrates De Genitura i De Natura Pueri. Recomana en diversos llocs la dissecció d'animals, però no sembla haver examinat mai un cos humà. En un passatge aconsella a l'estudiant la dissecció d'un simi, o bé d'un ós, o, si no es pot aconseguir cap d'aquests animals, qualsevol que pugui trobar, «però de totes maneres», afegeix, «que disseccioni alguna cosa».
Una altra obra seva es titulava Περὶ Οὔρων, De urinis, que conté poc o res d'original, encara que era un bon compendi del que es coneixia sobre aquest tema pels antics, i va ser molt apreciat a l'edat mitjana. També va escriure uns Comentaris als Aforismes d'Hipòcrates, que de vegades s'atribueixen a un autor anomenat Filoteu, potser ell mateix. I un breu tractat Περὶ Σφυγμῶν, De Pulsibus, que Foci atribueix a un autor anomenat Protoespatari, segurament aquest Teòfil.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Theophilus Protospatharius». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 5 gener 2022].

## Enllaços externs

* Philothei medici praestantissimi commentaria in aphorismos Hippocratis nunc primum e graeco in latinum sermonem conversa, 1581 : Google ; Medic@
# Pollenzo

Pollenzo (Polens en piemontès), és una frazione del municipi italià de Bra, a la província de Cuneo (Piemont). És la seu principal de la Universitat de Ciències Gastronòmiques. El seu nom deriva de l'antiga ciutat romana de Pol·lència, fundada al segle II adC, en la riba esquerra del riu Tanaro. De vegades se la confon amb la Pol·lència, ciutat romana situada a l'actual Alcúdia a Mallorca, aquesta darrera citada per Plini el Vell, entre d'altres, al llibre III, capítol 11 de la Història Natural
A l'antiguitat s'anomenà Pol·lència. Era una ciutat de Ligúria al peu de la part nord dels Alps, prop de la unió dels rius Stura i Tanaro a uns 10 km d'Alba Pompeia. Probablement pertanyia al poble lígur dels estatiels (statielli). Al segle I aC apareix ja com una ciutat de certa importància. Marc Antoni el 43 aC després de ser derrotat a Mutina es va retirar cap a Vada Sabata, però forçat a recular, es va presentar a Pol·lència que volia ocupar però ja estava en mans de Decimus Brutus amb cinc cohorts. Durant l'Imperi Plini el Vell l'esmenta com nobilia oppida. Sota Tiberi era municipi i fou castigada per aquest emperador per uns disturbis que havien passat al fòrum. Fou escenari d'una gran batalla entre Estilicó i els gots d'Alaric I el 403 aC de resultat incert; encara que Cassiodorus i Jordannes la presenten com a victòria goda, altres autors la presenten com a dubtosa o fins i tot com a victòria romana; el cert és que Alaric es va retirar. Va entrar en decadència i va esdevenir un llogaret conservat en la moderna Pollenzo. Queden restes del teatre, amfiteatre, un temple i alguns edificis. És propera a la moderna Cherasco (a uns 3 km).
# Setge de Cesaraugusta (542)

El Setge de Cesaraugusta del 542 fou un atac merovingi a la ciutat visigoda de Cesaracosta per obtenir botí.
El 541 Caribert I i el seu germà Clotari I, reis merovingis van envair el regne visigot, sortint de Dax, travessant els pirineus per Luzaide, arribant a Pamplona i assetjant Cesaraugusta. Els francs van incomunicar la ciutat, en la qual Teudisel va organitzar la resistència, que es va allargar 49 dies, i finalment acceptà un suborn per tal de deixar-los tornar a França.

## Referències

* ↑ primer Sitio de Zaragoza (en castellà). Gran Enciclopedia Aragonesa. Arxivat 2021-02-24 a Wayback Machine.
* ↑ (castellà) Valcarlos

## Bibliografia

* Gregori de Tours, Historia Francorum