OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sérieuse

La Sérieuse fou una fragata de 32 canons de la classe Magicienne de la reial armada francesa, construïda per J.M.B. a Toló el 1779. El seu primer capitá va ser Claude Laurent de Burgues de Missiessy (1735-1818). El 1781, un cop acabada la campanya de Menorca, transportà de bell nou els soldats al continent. Es trobava estacionat a Toló quan els britànics van ocupar la ciutat. Quan van abandonar-la el 18 de desembre del 1793, intentaren calar-hi foc, però les tropes revolucionàries franceses van poder salvar el vaixell. El 9 de juny del 1794, a les envistes de Niça, captura l'HMS Speedy. El 1798 pren part de l'Expedició d'Egipte. Vaixel més petit de la flota de Napoleó Bonaparte a la batalla del Nil, en un intent de reforçar la minvada tripulació de l'HMS Tonnant, envia 150 dels seus mariners. La nit del 2 d'agost del 1798 és enfonsat pel HMS Orion.
L'escriptor Alfred de Vigny li dedica un poema èpic al seu recull Poèmes Antiques et modernes, del qual els dos primers versos van tornar-se un clàssic: «Qu'elle était belle, ma Frégate, Lorsqu'elle voguait dans le vent!» (traducció: «Que maca que era, la meva fregata, quan navegava a tota vela»).

## Referències

* ↑ Boudriot, Jean; Roberts, David H. (traductor). The History of the French Frigate 1650-1850 (en anglès), 1993, p. 408. ISBN 978-0948864155.
* ↑ Faget, 2015.
* ↑ «Frigate burnt at Toulon» (en anglès). The London Gazette, 17-01-1794, pàg. 45.
* ↑ «Flotte de Bonaparte» (en francès). Institut Europeu d'arqueologia submarina. Arxivat de l'original el 2016-03-08. [Consulta: maig 2016].
* ↑ Stephenson, Michael. Battlegrounds: Geography and the History of Warfare (en anglès). Simon and Schuster, 2003, p. 238. ISBN 9780792233749.
* ↑ de Vigny, 1826.

## Bibliografia

* de Vigny, Alfred. «La Frégate La Sérieuse». A: Poèmes Antiques et modernes (poema) (en francès), 1826.
* Faget, Jean-Marie. Biographie militaire de Claude Laurent de Burgues de Missiessy 1735-1818 (pdf) (en francès).
# Taira no Noritsune

    En aquest nom japonès, el cognom és Taira.
Taira no Noritsune (平 教経) (1160 – 1185) va combatre a les Guerres Genpei, a les batalles de Mizushima, Ichi-no-Tani, i Dan-no-ura junt als seus camarades del clan Taira. Suposadament va morir ofegant-se a si mateix a la Dan-no-ura, mentre subjectava a un guerrer Minamoto amb cada braç. A l'obra de teatre clàssica sobre els fets, el personatge es disfressa adoptant la identitat del monjo 'Yokawa no Kakuhan', fins que és obligat a confessar la seva vertadera identitat per en Benkei.

## Referències

* Turnbull, Stephen (1998). The Samurai Sourcebook. London: Cassell & Co.
# Taira no Tomomori

    En aquest nom japonès, el cognom és Taira.
Taira no Tomomori (平知盛) (1152-1185) va ser el fill de Taira no Kiyomori, i un dels comandants en cap del Clan Taira duran les Guerres Genpei al final de l'era Heian de la història del Japó.
Va ser el vencedor de la Batalla d'Uji, el 1180, i també a la batalla de Yahagigawa el 1181, quan, després d'obligar a les forces del clan Minamoto a retirar-se, en Tomomori va caure malalt, pel que la persecució es va acabar. En Tomomori va tornar a obtenir una victòria sobre els Minamoto en una batalla naval, la de Mizushima dos anys més tard. Les forces del clan Taira van lligar amb cordes els seus vaixells, a fi de crear la major superfície estable possible per a disparar fletxes de foc i per al combat cos a cos. A la batalla de Dan-no-ura, quan els Taira van ser derrotats decisivament pels seus rivals, en Tomomori es va unir a molts dels seus companys del clan en la decisió de suïcidar-se. Va lligar una àncora als seus peus i va saltar al mar.
En Tomomori s'ha convertit en un tema popular en obras kabuki. Un tatuatge d'en Tomomori sovint es suposa que significa un fort vincle amb el tràfic de drogues i el d'armes.

## Referències

* Sansom, George (1958). A History of Japan to 1334, Stanford, California: Stanford University Press.ISBN 978-0-8047-0523-3
* Turnbull, Stephen (1998). The Samurai Sourcebook, London: Cassell & Co. ISBN 978-1-85409-523-7
# Telamó (ciutat)

Telamó (en llatí Telamon, en grec antic Τελαμών) va ser una ciutat d'Etrúria que deriva el seu nom de l'heroi mitològic Telamó, que acompanyava als argonautes en el seu viatge, segons explica Diodor de Sicília.
No hi ha cap dubte que era una ciutat etrusca però no apareix esmentada fins a l'any 225 aC, ja sota domini romà, quan es va lliurar a la rodalia una gran batalla, la batalla de Telamó, entre els romans i els gals cisalpins que havien entrat a la regió i que van ser interceptats pels consols Gai Atili Règul i Luci Emili Pap que van derrotar els invasors. Es diu que els romans van matar 40.000 homes i van fer deu mil presoners entre ells els seus caps. L'any 87 aC es torna a fer menció de Telamó, quan Gai Mari va desembarcar en aquella ciutat quan va tornar del seu exili i va començar a reclutar un exèrcit.
Va ser una ciutat romana durant l'Imperi, i va tenir una certa importància degut al seu port, del que en parlen tant Plini el Vell com Pomponi Mela. Claudi Ptolemeu només menciona el promontori de Telamó. Encara existia al segle iv, perquè consta a la Taula de Peutinger, però després es va despoblar i se suposa que va estar deshabitada fins que al segle xiv es va construir un castell i va sorgir un llogaret al costat que és l'origen de l'actual vila de Telamone.

## Referències

* 1 2 Smith, William (ed.). «Telamon». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 9 agost 2022].
* ↑ Polibi. Històries, I, 27-31
* ↑ Plutarc. Vides paral·leles: Mari, 41
# The 300 Spartans

The 300 Spartans és una pel·lícula èpica de Cinemascope estatunidenca de Rudolph Maté, que fou estrenada el 1962. Produïda amb la col·laboració del govern grec, va ser filmada al poble de Perachora al Peloponès.

## Argument

The 300 Spartans relata la Batalla de les Termòpiles (480 aC) que viuen 300 soldats espartans, dirigits pel rei grec Leònides I, per defensar el territori grec contra les hordes perses de 1.000.000 de combatents. La defensa heroica dels espartans va permetre als grecs reconstruir un exèrcit per rebutjar els perses.
La valentia, la lleialtat i determinació dels espartans són les qualitats subratllades pel relat.

## Repartiment

* Richard Egan: El rei Leònides I
* Ralph Richardson: Temístocles d'Atenes
* Diane Baker: Ellas
* Barry Coe: Phylon, fill de Grellas
* David Farrar: Xerxes I de Pèrsia, el rei persa
* Donald Houston: Hydarnes
* Anna Synodinou: Gorgo, l'esposa de Leonides

## Referències

* ↑ Halliwell, Leslie, Halliwell’s Film Guide, second edition, Granada, London, 1977 p. 881
* ↑ «The 300 Spartans (1962): Notes». Turner Classic Movies.
# Tigranes VI d'Armènia

Tigranes VI o també en llatí Caius Iulius Tigranes (en grec antic Γαίος Ιούλιος Τιγράνης, en armeni Տիգրան) va ser rei d'Armènia de l'any 58 al 63. Formava part de la dinastia intrusa anomenada Herodiana.
Tigranes tenia una ascendència jueva, nabatea, edomita, grega, armènia i persa. Era fill d'Alexandre, un fill d'Herodes el Gran. El seu oncle era Tigranes V, del que va rebre el nom i que va ser rei d'Armènia en temps d'August. La seva mare era una princesa armènia de nom desconegut, que podria haver format part de la dinastia artàxida. De la infantesa i joventut de Tigranes no se'n sap res. Va ser criat a Roma, i la seva llarga estància a la capital de l'Imperi Romà, va propiciar potser l'acusació de què assumia un paper servil davant dels romans.
Durant la primavera de l'any 58 el general Corbuló, amb plens poders, va entrar a l'Armènia pròpia des Capadòcia i va avançar en direcció a la capital Artaxata, mentre que Farasmanes o Pharsman I d'Ibèria atacava pel nord, i Antíoc de Commagena atacava pel sud-oest. Tiridates I va fugir de la seva capital que va ocupar Corbuló i la va incendiar. A l'estiu Corbuló va avançar cap a Tigranocerta, en una marxa molt penosa, i van arribar a la ciutat que els va obrir les portes, menys la ciutadella que va resistir, i va haver de ser pressa a l'assalt. Ja la majoria dels armenis havia abandonat el partit part i acceptava un príncep donat per Roma. Neró va donar llavors la corona a Tigranes VI, de la darrera casa reial de Capadòcia, net de Glafira, filla del darrer rei d'aquell país, Arquelau. Es van transferir als aliats els districtes fronterers armenis: a Farasmanes d'Ibèria; a Polemó II del Pont; a Aristòbul de l'Armènia Menor i a Antíoc IV de Commagena.
Tigranes no va tardar a fer una expedició a la regió d'Adiabene, que era tributària dels parts. El rei part Vologès ho va considerar una agressió i va reiniciar la guerra, afavorint l'antic rei Tiridates, al que va donar ajuda, però Tiridates va fracassar davant Tigranocerta, defensada pel mateix Tigranes VI. No obstant el governador de Capadòcia Gai Cesenni Pet, va ser derrotat pels parts a la batalla de Rhandeia, a la vora del Arsanies (avui Murad Su), i assetjat a la fortalesa va haver de signar un tractat pel qual els romans evacuaven Armènia, l'any 62. Aquest tractat va ser modificat i signat altra vegada a Rhandeia, amb Corbuló, l'any 63, i Tigranes VI va haver de renunciar a la corona.

## Referències

* 1 2 Redgate, A. E. The Armenians. Malden: B. Blackwell, 2002, p. 79-80. ISBN 9780631143727.
* 1 2 Dueck, Daniela (et al.) (eds.). Strabo's cultural geography: the making of a kolossourgia. Cambridge: Cambridge University Press, 2011, p. 208. ISBN 9780521853064.
* ↑ Der kleine Pauly Bd. 5. Schaf - Zythos, Nachträge. Munic: Deutscher Taschenbuch-Verlag, 1979, p. 828. ISBN 9783423059633.

## Bibliografia

* René Grousset, Histoire de l'Arménie des origines à 1071. Paris: Payot, 1947
# Tinus Osendarp

Tinus Osendarp (Delft, 21 de maig de 1916 - Heerlen, 20 de juny de 2002) fou un atleta neerlandès, especialista en curses de velocitat, que va competir durant les dècades de 1930 i 1940.
Osendarp s'inicià en l'esport jugant a futbol i va començar a practicar l'atletisme com un divertiment. El seu primer èxit internacional va arribar al Campionat d'Europa d'atletisme de 1934, on guanyà dues medalles de bronze en els 4x100 metres relleus i 200 metres. El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Berlín, on disputà tres proves del programa d'atletisme. Guanyà dues noves medalles de bronze, en els 100 i 200 metres, mentre en els 4x100 metres relleus fou desqualificat en la final. En finalitzar els Jocs i tornar a casa fou qualificat per la premsa neerlandesa com "el millor velocista blanc". El 1938, al Campionat d'Europa de París, guanyà dues medalles d'or, en els 100 i 200 metres. En el seu palmarès també destaquen set campionats nacionals dels 100 metres i vuit dels 200.
Durant la seva estada a Berlín el 1936 entrà en contacte amb el nacionalsocialisme i les SS. Quan Alemanya va ocupar els Països Baixos durant la Segona Guerra Mundial Osendarp, que aleshores era oficial de policia, passà a ser membre del servei de seguretat alemany. Posteriorment es va incorporar al Partit nacionalsocialista holandès i les SS. Quan la Wehrmacht va marxar dels Països Baixos el 1940, passà a ser voluntari de les SS i membre de la Policia de Seguretat Nazi, ajudant en la deportació dels jueus neerlandesos.
El 1948 fou condemnat a 12 anys de presó pels fets que va cometre durant la guerra. Va ser alliberat a principis de 1953 i es va traslladar a Limburg per treballar a les mines. El 1958 començà a exercir d'entrenador d'atletisme a Maastricht, i el 1972 ho passà a fer a Kerkrade. Va morir a Heerlen el 2002 als 86 anys.

## Millors marques

* 100 metres. 10.4" (1936)
* 200 metres. 21.1" (1936)
* 400 metres. 49.0" (1937)

## Referències

* 1 2 3 «Tinus Osendarp Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d’abril 2020. [Consulta: 22 abril 2020].
* ↑ Algemeen Handelsblad, 6 d'agost de 1936
* 1 2 «De snelste blanke» (en neerlandès), 10-09-2005. [Consulta: 22 abril 2020].
* ↑ «Medallistes per prova». rfea.es. Federació Espanyola d'Atletisme. Arxivat de l'original el 26 d’octubre 2020. [Consulta: 22 abril 2020].
* ↑ Heere, Aad.. 1870-2000 : 130 jaar atletiek in Nederland. Nieuwegein: Stichting 130 jaar Atletiek in Nederland, [2000]. ISBN 90-90-12867-0.
* ↑ The Nazi Olympics : sport, politics, and appeasement in the 1930s. Revised edition, p. 221. ISBN 978-0-252-09164-3.
* ↑ Large, David Clay.. Nazi games : the Olympics of 1936. 1st ed. Nova York: W.W. Norton, 2007, p. 238. ISBN 978-0-393-05884-0.
* ↑ «De Telegraaf-i [ Telesport - Osendarp, 'snelste blanke sprinter' met een donker verleden]». [Consulta: 22 abril 2020].
* ↑ «Track and Field Statistics». [Consulta: 22 abril 2020].
# Tir part

El tir part és una tàctica militar de cavalleria lleugera, popularitzada al món clàssic occidental per els parts, un poble indoeuropeu d'origen iranià. Durant una retirada o fugida al galop, un genet armat amb arc es gira completament a sobre del cavall per a disparar a l'enemic que el persegueix. La maniobra requeria una gran habilitat eqüestre, ja que les mans del genet han de manipular un arc compost i no poden atendre la direcció del cavall. A més a més, les brides no havien estat inventades en aquella època, de manera que el genet havia de guiar el cavall emprant tan sols la pressió de les seves cames.
A banda dels parts, aquesta tàctica va ser utilitzada per altres pobles nòmades de l'estepa eurasiàtica, entre els quals hi trobem els escites, els huns, els turcs, els magiars, i els mongols. Altres exèrcits no nòmades també feren ús del tir part, com per exemple els clibanarii i catafractes sassànides.
Els parts van usar aquesta tàctica amb èxit en la seva victòria contra el general romà Marc Livini Cras, a la batalla de Carrhae. Se li atribuïa una tàctica similar als fenicis de Sidó segons Sili Itàlic.
La tàctica també seria usada pel conqueridor musulmà Muhàmmad de Ghor durant la Segona Batalla de Tarain, el 1192, contra elefants indis i infanteria pesant; pel sultà turc Alp Arslan durant la batalla de Mantziciert contra els romans d'Orient el 1071; i pel general mongol Subotai a la batalla de Legnica el 1241 contra la cavalleria polonesa.

## Com a metàfora

En llengua anglesa, el terme tir part (Parthian shot) també es pot usar com a metàfora per a descriure un insult que es llança mentre el parlant fa mutis.

## Referències

* ↑ Adrienne Mayor: "The Amazons" | Talks at Google
* ↑ Sili Itàlic, Púnica
* ↑ «Parthian shot» (en anglès britànic). Collins Dictionary. [Consulta: 21 octubre 2023].

## Vegeu també

* Arquer a cavall
* Victòria pírrica
# Tirs (llibert)

Tirs (en llatí Thyrsus, en grec Θύρσος) fou un llibert d'Octavi (August), al qual aquest va enviar a Alexandria a entrevistar-se amb la reina egípcia Cleòpatra, alguns temps després de la batalla d'Àccium.
Dió Cassi diu que Tirs va fer d'intermediari entre Octavi i la reina proposant-li amors, perquè abandonés Marc Antoni, però no ho va aconseguir. Plutarc diu simplement que amb tantes visites va despertar les sospites de Marc Antoni, que el va detenir, el va assotar i el va obligar a retornar amb Octavi.

## Referències

* ↑ Thyrsus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1117
Viccionari
# Tractat de Fontainebleau (1762)

El Tractat de Fontainebleau és un acord secret signat al castell de Fontainebleau el 13 de novembre de 1762 entre el Regne de França i el Regne d'Espanya en el qual el primer va cedir al segon la Louisiana.
El tractat va seguir a la batalla de Signal Hill, emmarcada en els actes bèl·lics de la Guerra dels Set Anys a Amèrica del Nord. Així enfront a certes perspectives de perdre el seu territori al Canadà, el rei Lluís XV de França va proposar al rei Carles III d'Espanya la cessió de la Louisiana francesa i la ciutat de Nova Orleans.
El territori en la forma proposada hauria inclòs el vast territori de la Louisiana a banda i banda de la riu Mississipi (incloent-hi el que en aquells moments es coneixia amb el nom del País d'Illinois). El tractat es va mantenir en secret fins i tot a la signatura del Tractat de París (1763), que formalment va posar fi a la Guerra dels Set Anys.
Els termes específics del tractat de 1763 escripturava les terres a l'oest del Mississipi als francesos i les terres a l'est (incloent-hi Baton Rouge i el País d'Illinois) als britànics. El Tractat de París va proporcionar un període de 18 mesos en el qual els francesos canadencs podien emigrar lliurement, el que va comportar que molts dels anomenats cajuns es traslladessin a la regió coneguda amb el nom d'Acadiana o País dels Cajun, moment en el qual es va descobrir que França també havia cedit a Espanya la Louisiana.
El 21 d'abril de 1764 Lluís XV va notificar en una carta al Governador colonial de Louisiana Charles Philippe Aubry del canvi de mans del territori, iniciant un breu període de transició. Els colons, però, no van acceptar la transició i fins i tot van expulsar el primer governador espanyol, Antonio de Ulloa. El governador Alejandro O'Reilly va suprimir la Rebel·lió de 1768 i va plantar formalment la bandera espanyola al territori l'any 1769. Ambdues parts del Mississipi, inclosa Baton Rouge la qual va ser cedida als britànics i després retornada a la Florida de l'Oest després de la Guerra d'Independència Americana, es van unir de nou mitjançant la Compra de Louisiana de 1803 i el Tractat Adams-Onís de 1819.
El tractat de 1762 va solidificar l'territoris imperials de Nova Espanya, que s'estén des de Florida, passant pel riu Mississipi fins a l'oceà Pacífic. El tractat també va mantenir el catòlic control social i cultural de la regió, en oposició a les perspectives protestants de control britànic.

## Referències

* ↑ Rodriguez, Junius P. The Louisiana Purchase: A Historical and Geographical Encyclopedia (en anglès). ABC-CLIO, 2002, p. 379. ISBN 157607188X.
# Universitat de Tartu

La Universitat de Tartu és una universitat pública de recerca situada a la ciutat de Tartu. És la universitat més gran i antiga d'Estònia. La universitat va ser fundada amb el nom d'Academia Gustaviana l'any 1632 pel baró Johan Skytte, governador general de Livònia Sueca, Íngria i Carèlia, i ratificada pel rei Gustau II Adolf poc abans de la seva mort a la batalla de Lützen (1632).
Prop de 14.300 estudiants estudien a la universitat, dels quals més de 1.800 són estrangers. La major part del pla d'estudis s'imparteix en estonià, no obstant hi ha 30 programes impartits en anglès: tres de grau i 27 de màster, inclòs el programa Erasmus Mundus d'Excel·lència en Química Analítica. La universitat és membre del Grup Coïmbra i de la Xarxa d'Utrecht.

## Referències

* ↑ As stipulated by the § 2 (1) of the
* ↑ About the University University of Tartu
* ↑ Johan Skytte biography by David Lindén: Johan Skytte – stormaktstidens läromästare, Atlantis, 2017.
* ↑ Johan Skytte biography by Jenny Ingemarsdotter: Ramism, Rhetoric & Reform: An Intellectual Biography of Johan Skytte (1577-1645), Uppsala, 2011. ISBN 978-91-554-8071-4
* ↑ «European Heritage Label sites - Culture and Creativity» (en anglès). [Consulta: 4 octubre 2024].
* ↑ «University of Tartu statistics».
* ↑ University of Tartu. «Bachelor's and master's studies at the University of Tartu», 03-11-2021.
* ↑ University of Tartu. «Networks», 25-11-2021.
# Urca

Una urca és un tipus d'embarcació, similar a una fragata, de gran amplada en el seu centre, d'uns 40 m de llarg, que podia ser de càrrega per al transport de mercaderies o de guerra i que va ser utilitzada fins al segle xviii.

## Història

Va ser la primera embarcació a substituir els models dedicats al transport de mercaderies de l'edat mitjana, tenint similituds amb els vaixells dels vikings. Per la seva capacitat de càrrega i la seva bona adaptació com vaixell de guerra va ser utilitzada per les marines dels països nòrdics, i pels seus creadors els holandesos, així com pels espanyols i anglesos.
* Van participar urcas en diverses batalles històriques com:
* Combat naval dels Abrojos a la Badia de Todos os Santos, Brasil, on l'almirall general de l'Armada de l'Oceà, Antonio de Oquendo, va derrotar a una esquadra holandesa a 1631.
* La Jornada d'Anglaterra, intent d'invasió espanyola d'Anglaterra per part de l'Armada espanyola a 1579.
* La batalla de l'Illa Terceira, en 1582 entre francesos i espanyols.
* Van formar part de l'Armada de l'Oceà 1700 aprox.
* La Batalla de les Dunes, entre les armades espanyola i holandesa que va tenir lloc el 21 d'octubre de 1639 a la rada de les Dunes-o dels Bajío- (The Downs), prop de la costa del comtat de Kent, en Anglaterra, en el transcurs de la Guerra dels Vuitanta Anys.
* La batalla del Cap de São Vicente va ser un combat naval que va lliurar el 14 de febrer de 1797 davant del Cap de São Vicente, a l'extrem occidental de la costa portuguesa de l'Algarve, entre espanyols i anglesos.

## Llista d'urcas històriques

* Fama, Sant Pere Màrtir , urcas espanyoles que van participar en la Batalla de les Dunes a 1639.
* Assumpció, Santa Justa, Santa Balbina i Santa Justa , urcas espanyoles que van prendre part en la batalla del Cap de São Vicente a 1797 a l'Algarve, Portugal.
* Medilan , Urca holandesa retinguda en dipòsit al port de Cadis a 1795 i capitanejada per Jaume Texel.
* Concòrdia , Urca holandesa retinguda en dipòsit al port de Cadis a 1795 i capitanejada per Hans Schut.
* Fortuna , Urca holandesa.
* Concepció , que va formar part de l'Armada que va lluitar a Anglaterra i en Flandes en el segle xvi.
* Concòrdia (Eendracht) , Urca holandesa capturada pel vaixell Sant Bartomeu a les Filipines, en 1600.
* Mar de Plata , Urca holandesa capturada en 1500 a la costa argentina.

## Vegeu també

* Patatxe
* Galió
* Armada espanyola
* Països Baixos
* Vaixells
* Olivier van Noort

## Bibliografia

* Cesáreo Fernández Duro. Armada Espanyola, des de la unió dels regnes de Castilla i Aragó. Editat pel Museu Naval de Madrid, 1972.

## Enllaços externs

* web del Museu Naval de Madrid
* Museu Naval de Madrid al Centre Virtual Cervantes
* Naval de Madrid, museli
# Valencia (Veneçuela)

Valencia és una important ciutat industrial i cultural de Veneçuela. És la capital del municipi de Valencia i de l'estat de Carabobo, a més de ser la tercera major ciutat en població del país, amb 1.385.202 habitants i aproximadament 2.000.000 la seva àrea metropolitana. Es troba a una àmplia vall de la Cordillera de la Costa, creuada pel Riu Cabriales, prop del llac de Valencia en el centre-nord del país.
Valencia és considerada com un dels principals centres industrials del país per la gran concentració d'indústries manufactureres en la seua àrea urbana, a més de ser el lloc on estan establertes quasi totes les fàbriques automotrius de Veneçuela.

## Història

Fundada el 25 de març de 1555, per Alonso Díaz Moreno, al principi de la seua fundació es va designar amb el nom de Nueva Valencia del Rey, posteriorment Nuestra Señora de la Anunciación de la Nueva Valencia del Rey i, més tard, Nuestra Señora del Socorro de la Nueva Valencia del Rey. Va rebre el seu nom pel fundador Alonso Díaz Moreno, qui la va batejar en honor de la ciutat de Valencia de Don Juan.
Va ser capital de Veneçuela en tres ocasions, en 1812 quan els poders públics es van traslladar allí, en 1830 al dissoldre's la Gran Colòmbia, i en 1858 quan va triomfar la Revolució de Març.
Durant la guerra d'Independència, Valencia fou teatre de grans esdeveniments que van culminar amb la batalla de Carabobo el 24 de juny de 1821, i sis dies després es va crear ací el Concejo Municipal, que va ser el primer de Veneçuela, el 30 de juny de 1821.
Valencia ha gaudit de fur universitari des de 1852, quan es van crear quatre facultats universitàries en el Col·legi Nacional de Primera Categoria. Hi ha la Universidad de Carabobo, com també la Universidad Arturo Michelena des de 1999, a més d'altres instituts d'educació superior, de recent creació, igualment de nivell universitari.

## Fills il·lustres

* José Vicente Lecuna (1899-1954) compositor musical veneçolà.

## Enllaços externs

* Pàgina de l'alcaldia de Valencia
* Metro de Valencia Arxivat 2007-08-07 a Wayback Machine.