OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Diògenes de Susiana

Diògenes de Susiana（en llatí Diogenes, en grec antic Διογένης) fou sàtrapa de Susiana durant el regnat d'Antíoc III el Gran.
Durant la revolta de Moló de Mèdia va defensar la ciutadella (arx) de Susa, mentre la ciutat mateixa era ocupada pel rebel. Moló va deixar un cos d'exèrcit assetjant a Diògenes i va retornar a Selèucia de Piera. Finalment quan la revolta va ser sufocada, Antíoc va recompensar a Diògenes amb el comandament de les forces militars establertes a Mèdia. L'any 209 aC quan Antíoc va perseguir al part Artaban I de Pàrtia cap a Hircània, Diògenes va rebre el nomenament de comandant de l'avantguarda, i es va distingir en tota la campanya. Els fets els narra Polibi.

## Referències

* ↑ 5.Diogenes a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1019-1020
# Plistarc d'Esparta

Plistarc o Pleistarc (en llatí Pleistarchus, en grec antic Πλείσταρχος) va ser rei d'Esparta de la línia Agída. Era el fill i successor de Leònides I, mort a les Termòpiles el 489 aC.
Era encara un infant quan va pujar al tron i per això va assumir la regència el seu cosí Pausànies, que va dirigir els grecs a la batalla de Platea, com diu Heròdot. Sembla que Pausànies va seguir com a regent fins a la seva mort a una data propera al 467 aC, segons Tucídides. Probablement llavors Plistarc ja estava en condicions per assumir el govern per edat, però segons el geògraf Pausànias a la Descripció de Grècia va morir poc després. Segons Diodor de Sicília va morir el 458 aC, quan el va succeir el seu germà Pleistoànax. No es coneixen fets del seu regnat.

## Notes

* ↑ Segons la forma del nom que proposen el Diccionari Grec-Català, p. 1329, i les obres de la Fundació Bernat Metge

## Referències

* ↑ 1.Pleistarchus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 412
# Melancomes

Melancomes (en llatí Melancomas, en grec antic Μελαγκόμας) fou un ambaixador selèucida natural d'Efes.
Aqueos, el general rebel contra Antíoc III el Gran, el va enviar a ell i a Nicòmac de Rodes (Νικόμαχος) per negociar amb Ptolemeu IV Filopàtor i amb altres estats. Melancomes va ser un dels que va recomanar al general a Bolis, un agent de Sosibi (Sosibios) el ministre de Ptolemeu, que en comptes de protegir-lo, el va trair i el va entregar a Antíoc.

## Referències

* ↑ Melancomas a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1013
# Poltava

Poltava (Полтава en ucraïnès i rus) és la capital de la Província de Poltava a Ucraïna central. Tenia 283.402 habitants el 2021 (el 2004 eren 313.400). Té una superfície de 103,5 km².
El 1709 hi va tenir lloc la més famosa de les batalles de la Gran Guerra del Nord entre Rússia i Suècia, la batalla de Poltava.

## Fills il·lustres

* Michal Kondracki (1914-1984) compositor i crític musical.
* Vsevolod Petrovich Rozdestvenski (1918-1985), compositor i director d'orquestra.
* Ernst Jedlichka (1855-1904), pianista.

## Referències

* ↑ Andrew Evans; Marc Di Duca. Ukraine. Bradt Travel Guides, 18 maig 2010, p. 403–. ISBN 9781841623115 [Consulta: 27 març 2011].
* ↑ Englund, Peter. The Battle That Shook Europe: Poltava and the Birth of the Russian Empire (en anglès). I.B.Tauris, 1992, p. 23. ISBN 1860648479.
# Batalla de Mohács (1526)

La batalla de Mohács, lluitada el 29 d'agost de 1526 a prop de Mohács al Regne d'Hongria va significar l'inici de la dominació otomana sobre Hongria.

## Antecedents

Les potències d'Europa occidental estaven ocupades en la guerra italiana. França va buscar per primera vegada aliats a Europa de l'Est contra l'emperador Carles. L'enviat francès Antonio Rincon va visitar Polònia i Hongria diverses vegades entre 1522 i 1525. Després de la batalla de Bicocca de 1522, Francesc I de França va intentar sense èxit aliar-se amb Segimon el Vell de Polònia, i la cort reial hongaresa també va rebutjar l'oferta francesa, a diferència de János Szapolyai, el voivoda de Transsilvània, que va mostrar la voluntat de cooperar amb els francesos. Francesc I de França va ser derrotat en la batalla de Pavia el 24 de febrer de 1525 i després de diversos mesos empresonat es va veure obligat a signar el Tractat de Madrid. En un moment crucial de la diplomàcia europea, Francesc va formar una aliança franco-otomana amb Solimà I el Magnífic contra Carles V. Per alleujar la pressió dels Habsburg sobre França, el 1525 Francesc va demanar a Solimà que fes la guerra a l'Imperi, i el camí el va conduir a través d'Hongria.
El jove Lluís II d'Hongria va demanar ajuda als prínceps europeus, però només el rei Enric VIII d'Anglaterra va oferir ajuda i el Papa va oferir 50.000 peces d'or, mentre que ni Carles V ni Ferran d'Habsburg (Arxiduc d'Àustria, cunyat del rei hongarès) no van fer res doncs els exèrcits dels Habsburg encara estaven als camps de batalla d'Itàlia.

## La batalla

Les forces del Regne d'Hongria, liderades pel rei Lluís II d'Hongria foren derrotades per les forces de l'Imperi Otomà liderades per Solimà el Magnífic.

## Conseqüències

La victòria otomana va provocar el final de la dinastia Jagelló i la partició d'Hongria, durant dècades entre el Sacre Imperi Romanogermànic en virtut dels drets de la germana de Lluís II d'Hongria, entre l'Imperi Otomà, que va dominar la major part del territori, i el principat de Transsilvània sota l'esfera otomana. Les parts d'Hongria que van quedar sota el control austríac van esdevenir l'Hongria Reial.

## Referències

* ↑ Fernández Álvarez, 1960, p. 492.
* ↑ Fernández Álvarez, 2001, p. 320, 322.
* ↑ Corvisirer, André; Childs, John. A Dictionary of Military History (and the Art of War) (en anglès). Wiley, 1994-09-20, p. 365-366. ISBN 978-0-631-16848-5.
* ↑ Stavrianos, Leften Stavros. The Balkans Since 1453 (en anglès). Hurst, 2000, p. 26. ISBN 978-1-85065-551-0.
* ↑ Nicolle, David. Hungary and the fall of Eastern Europe 1000–1568 (en anglès). Bloomsbury USA, 1988-03-24, p. 13. ISBN 978-0-85045-833-6.

## Bibliografia

* Fernández Álvarez, Manuel. Carlos V Memorias Corpus Documental (en castellà). Cultura Hispánica, 1960.
* Fernández Álvarez, Manuel. Carlos V, el césar y el hombre (en castellà). Círculo de Lectores, 2001. ISBN 8422689197.

## Vegeu també

* Mahmud Tardjuman
# Djurgårdsbrunnsviken

Djurgårdsbrunnsviken és una badia que es troba al centre d'Estocolm, que juntament amb el canal Djurgårdsbrunnskanalen formen la costa nord de l'illa de Djurgården. El pont de Djurgårdsbron travessa la badia.
Històricament la zona fou coneguda per la seva abundant pesca. Actualment és una popular destinació de bany durant els mesos d'estiu. La badia va ser seu dels salts, natació (inclòs la prova aquàtica del pentatló modern), waterpolo i rem durant els Jocs Olímpics de 1912 i durant els Campionats Suecs de 1930.
A la costa nord de la badia hi ha una gran quantitat d'ambaixades i diversos museus, incloent el Museu Marítim (Sjöhistoriska museet), el Museu Etnogràfic (Etnografiska Museet) i el Museu de la Tècnica (Tekniska Museet). A la costa sud hi ha el museu a l'aire lliure de Skansen i el Palau de Rosendal (Rosendals Slott).

## Referències

* ↑ Björn Hasselblad. «Södra Djurgården». A: Djurgårdsvandringar på norra och södra Djurgården. 2nd. Stockholm: Kungliga Djurgårdens förvaltning, 1990, p. 23. ISBN 978-91-970418-0-5.
* ↑ 1912 Summer Olympics official report. pp. 211-7, 221-2.
* ↑ Pàgina del Museu Marítim(anglès)
* ↑ Pàgina web del Museu Etnogràfic(suec)
* ↑ Pàgina web del Museu de la Tècnica(anglès)
* ↑ Informació del Palau de Rosendal a la pàgina web de la Cort Reial de Suècia Arxivat 2017-09-23 a Wayback Machine.(anglès)
# 2054

L'any 2054 (MMLIV) serà un any comú que començarà en dijous segons el calendari gregorià, l'any 2054 de l'era comuna (CE) i Anno Domini (AD), el 54è any del tercer mil·lenni, el 54è any del segle xxi, i el cinquè any de la dècada del 2050.

## Esdeveniments
### Resta del món

* 7 de novembre - L'acord d'arrendament amb International Speedway Corporation té amb Daytona Beach Districte d'equipaments recreatius i recreatives expira.
* 13 de juliol - Es compleixen 200 anys de la batalla de Guaymas. El 13 de juliol de 1854 es va lliurar la Batalla de Guaymas, on al voltant de 400 soldats d'origen francès majoritàriament, provinents de San Francisco (Califòrnia) van atacar l'exèrcit mexicà de la zona. Els francesos estaven comandats pel comte francès Gastón de Raousset-Boulbon, qui va ser derrotat pel General José María Yañez i el Coronel Ignacio R. Alatorre, amb l'ajut de la població civil.
* 30 de setembre - L'asteroide (101.955) Bennu té una probabilitat pràcticament nul·la d'impactar contra la Terra. S'estima que en aquesta data passarà a uns 5.881.000 km de la Terra (0,0393134 Unitats Astronòmiques), fet que suposa una aproximació molt propera.

### Ficció

* La pel·lícula Minority Report té lloc a 2054.
* La pel·lícula Renaissance té lloc a París el 2054.
* El videojoc Call of Duty: Advanced Warfare té lloc els anys 2054-2061

## Referències

* ↑ «Daytona International Speedway signs long-term lease». , 30-03-2006.
* ↑ «Batalla de Guaymas» (en castellà). [Consulta: 24 novembre 2018].
* ↑ «Asteroide (101955) Bennu» (en castellà). [Consulta: 24 novembre 2018].
* ↑ «Minority Report» (en anglès). [Consulta: 24 novembre 2018].
# Antibésskaia

Antibésskaia (en rus: Антибесская) és un poble (un possiólok)de l'óblast de Kémerovo, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 184 habitants, pertany al districte de Mariïnsk.

## Referències

* ↑ «Определение высоты над уровнем моря по координатам». latlong.ru. Arxivat de l'original el 2018-08-26. [Consulta: 24 març 2014].
# Batalla del Jándula
## Antecedents

Enfront la minoria àrab que controlava al-Àndalus es va formar una coalició de muladís, mossàrabs i amazics. El 852, amb la mort de l'emir Abd al-Rahman II, els toledans es van revoltar, atacant i prenent el castell de Qal'at Rabah. Capturat el governador de la ciutat, es va canviar pels ostatges toledans que hi havia a Còrdova des de la revolta de 835 dirigida per Hisham al-Atiki. La primavera del 853 Al-Hakam, germà de Muhàmmad I, va recuperar el castell de Calatrava.

## Batalla

Però a l'estiu les tropes cordoveses de Qasim ibn al-Abbas i Tammer ibn Abu al-Attaf van ser sorpresos pels rebels toledans a l'estany del Jándula patint nombroses baixes i saquejant el seu campament d'Andújar.

## Conseqüències

Els revoltats van demanar ajut a Ordoni I d'Astúries, que va enviar al seu germà Gató d'Astúries amb una nombrosa host. L'emir es va alertar i es va posar al capdavant d'un exèrcit disposat a sufocar la revolta, que fou derrotat en la batalla de Guazalete.

## Referències

* ↑ (castellà) Joaquin Vallbé Bermejo, La división territorial en la españa musulmana. La cora de Jaen
* ↑ (castellà) Salma Khadra Jayyusi i Manuela Marín. The legacy of Muslim Spain, vol.2, p.29

## Enllaços externs

* (castellà) Ingenieros del Rey, Batalla del Guadacelete (854) Arxivat 2007-12-12 a Wayback Machine.
# Natació als Jocs Olímpics d'estiu de 1920 - 100 metres esquena masculins

Natació als Jocs Olímpics d'estiu de 1920 :
| Lliures |||||
| 100 metres | homes | dones |
| 300 metres | | dones |
| 400 metres | homes | |
| 1.500 metres | homes | |
| Esquena |||||
| 100 metres | homes | |
| Braça |||||
| 200 metres | homes | |
| 400 metres | homes | |
| Relleus lliures |||||
| 4×100 metres | | dones |
| 4×200 metres | homes |
| < 1912 1924 > |||||
Els 100 metres esquena masculins va ser una de les deu proves de natació que es disputaren als Jocs Olímpics d'Anvers de 1920. Aquesta era la quarta vegada que es disputava aquesta prova en uns Jocs. La competició es disputà entre el 22 i el 23 d'agost de 1920. Hi van prendre part 12 nedadores procedents de 6 països.

## Medallistes

| Or | Plata | Bronze |
| Warren Kealoha (USA) | Ray Kegeris (USA) | Gérard Blitz (BEL) |

## Rècords

Aquests eren els rècords del món i olímpic que hi havia abans de la celebració dels Jocs Olímpics de 1920.
| Rècord del Món | 1:15.6 | Otto Fahr | Magdeburg (GER) | 29 d'abril de 1912 |
| Rècord Olímpic | 1:20.8 | Harry Hebner | Estocolm (SWE) | 10 de juliol de 1912 |
En la primera semifinal Ray Kegeris millorà el rècord olímpic amb un temps de 1:17.8 minuts. En la segona semifinal Warren Kealoha va establir un nou rècord del món amb 1:14.8 minuts.

## Resultats
### Semifinals

Es va disputar el 22 d'agost de 1920. Els dos primers de cada sèrie i el millor tercer passen a la final.
Semifinal 1
| Posició | Nedador | Temps | Qual. |
| 1 | Ray Kegeris (USA) | 1:17.8 | Q OR |
| 2 | Harold Kruger (USA) | 1:19.0 | Q |
| 3 | Gaspard Lemaire (BEL) | 1:28.0 | |
| 4 | Asbjørn Wang (NOR) | 1:28.2 | |
| 5 | Henri Matter (FRA) | | |
| 6 | George Robertson (GBR) | | |
Semifinal 2
| Posició | Nedador | Temps | Qual. |
| 1 | Warren Kealoha (USA) | 1:14.8 | Q WR |
| 2 | Gérard Blitz (BEL) | 1:18.6 | Q |
| 3 | Perry McGillivray (USA) | 1:20.4 | q |
| 4 | Per Holmström (SWE) | 1:26.0 | |
| 5 | George Webster (GBR) | | |
| 6 | Daniel Lehu (FRA) | | |

### Final

Es va disputar el 23 d'agost de 1920.
| Posició | Nedador | Temps |
| 1 | Warren Kealoha (USA) | 1:15.2 |
| 2 | Ray Kegeris (USA) | 1:16.8 |
| 3 | Gérard Blitz (BEL) | 1:19.0 |
| 4 | Perry McGillivray (USA) | 1:19.4 |
| 5 | Harold Kruger (USA) | |

## Referències

* ↑ «Swimming at the 1920 Antwerp Summer Games: Men's 100 metres Backstroke». Sports Reference. Arxivat de l'original el 18 de juliol 2012. [Consulta: 9 juliol 2017].

## Enllaços externs

* Belgium Olympic Committee. Olympic Games Antwerp 1920: Official Report (en francès), 1957.
* Wudarski, Pawel. «Wyniki Igrzysk Olimpijskich» (en polonès), 1999. Arxivat de l'original el 16 de febrer 2009. [Consulta: 2 maig 2008].
# Becherov

Becherov és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Prešov, al nord del país. La primera referència escrita de la vila data del 1414.

## Referències

* ↑ «Prešovský kraj (Slovakia): Towns and Municipalities in Districts - Population Statistics, Charts and Map». [Consulta: 10 novembre 2024].
* ↑ webex.digital. «História | Becherov | Oficiálne stránky obce» (en eslovac). [Consulta: 10 novembre 2024].
# Antocerotàcies

Les antocerotàcies (Anthocerotaceae) són l'única família de l'ordre de les Anthocerotales. Són plantes no vasculars antocerotes. Conté prop de 160 espècies acceptades (5 de les quals són autòctones de la península Ibèrica) i 11 gèneres, tot i que actualment la inclusió de certs gèneres s'ha posat en dubte, com és el cas del gènere Phymatoceros que forma una família independent. El tret més característic de la família és la presència d'un únic cloroplast a les cèl·lules de la superfície del tal·lus del gametòfit. Les Anthocerotaceae són típiques de llocs humits i entollats dels tròpics i de zones temperades.

## Gèneres

* Anthoceros
* Aspiromitus
* Folioceros
* Hattorioceros
* Leiosporoceros
* Mesoceros
* Nothoceros
* Paraphymatoceros
* Phaeoceros
* Phymatoceros
* Sphaerosporoceros

## Referències

* ↑ Duff, R. Joel; Villarreal, Juan Carlos; Cargill, D. Christine; Renzaglia, Karen S. «Progress and challenges toward a phylogeny and classification of the hornworts». The Bryologist, 110, 2, 2007, pàg. 214–243. DOI: 10.1639/0007-2745(2007)110[214:PACTDA]2.0.CO;2.
* ↑ «Catàleg de les antocerotes i les hepàtiques de l'Espanya peninsular». UAB. Arxivat de l'original el 24 d’octubre 2019. [Consulta: 13 abril 2019].
* ↑ «Anthocerotaceae». The Plant List. [Consulta: 14 abril 2019].
* ↑ Söderström, Lars; Hagborg, Anders; von Konrat, Matt; Bartholomew-Began, Sharon; Bell, David; Briscoe, Laura; Brown, Elizabeth; Cargill, D. Christine; da Costa, Denise Pinheiro; Crandall-Stotler, Barbara J.; Cooper, Endymion; Dauphin, Gregorio; Engel, John; Feldberg, Kathrin; Glenny, David; Gradstein, S. Robbert; He, Xiaolan; Hentschel, Joern; Ilkiu-Borges, Anna Luiza; Katagiri, Tomoyuki; Konstantinova, Nadezhda A.; Larraín, Juan; Long, David; Nebel, Martin; Pócs, Tamás; Puche, Felisa; Reiner-Drehwald, Elena; Renner, Matt; Sass-Gyarmati, Andrea; Schäfer-Verwimp, Alfons; Segarra-Moragues, José; Stotler, Raymond E.; Sukkharak, Phiangphak; Thiers, Barbara; Uribe, Jaime; Váňa, Jiří; Wigginton, Martin; Zhang, Li; Zhu, Rui-Liang «World checklist of hornworts and liverworts». PhytoKeys, 59, 29-01-2016, pàg. 1–828. DOI: 10.3897/phytokeys.59.6261.
* ↑ «Guide to Hornworts of Oregon». Northwest Botanical Institute. Arxivat de l'original el 26 d’abril 2019. [Consulta: 14 abril 2019].
* ↑ «Anthocerotaceae». GBIF. [Consulta: 14 abril 2019].
# Sebastià d'Emparan i de Loiola

Sebastià d'Emparán i de Loiola, nom complet: Sebastià de Victoria, Emparán i de Loyola (Azpeitia, Guipúscoa, 1683 — La Seu d'Urgell, 1756) fou un noble i religiós que ostentà el títol de bisbe d'Urgell i copríncep d'Andorra entre el 15 de maig de 1747 i el 2 d'octubre de 1756.

## Bibliografia

Nascut a Azpeitia, va ser batejat a l'església de Sant Sebastià de Soreasu el 21 de gener de 1683. Va ser fill legítim de Francisco Ignacio de Emparan, XII senyor de la casa d'Emparán i de Catalina d'Azcue i Zaulaica; net per línia paterna d'Ignacio d'Emparan i Sorrain i d'Ana Eycaga i Olano, i per la materna de Joanes d'Azcue Urbieta i Mariana de Zaulaica Mendizabal. A més a més, va ser germà de José Joaquín, Ignacio, José Antonio, José Joaquín Antonio, Antonio José León i Francisco José de Emparan, aquest últim va ser el xiii senyor de la casa d'Emparán d'Azpeitia.
Va pertànyer a l'Ordre de Sant Jeroni, va ser dues vegades prior del monestir de l'Escorial i després bisbe d'Urgell, alhora que copríncep d'Andorra.

## Vegeu també

* Casa d'Emparán

## Referències

* ↑ «Dades bàsiques». Arxivat de l'original el 2019-04-18. [Consulta: 21 gener 2019].
* ↑ Madoz, 1850, p. 219.
* ↑ Victoria i Emparan, 1750, p. 1.
* 1 2 «Bibliografia i vida del bisbe Sebastià». [Consulta: 21 gener 2019].

## Notes

* ↑ A la seva partida de naixement Arxivat 2012-02-28 a Wayback Machine. no queda clar si l'ordre dels cognoms del pare és Sorarrain Emparan, perquè entre línies l'ordre dels cognoms és Emparan Sorarrain (Arxiu Històric Diocesà de Sant Sebastià, llibre 4t de baptismes de la parròquia de Sant Sebastià de Soreasu, a Azpeitia, f. 28v).

## Bibliografia

* Victoria i Emparan, Sebastià. Nos Don Fr. Sebastián Victoria Y Emparan De La Orden De San Geronimo, Obispo De Urgel, Príncipe De Los Valles De Andorra A Todos Nuestros Súbditos Y Feligreses, 1750.
* Madoz, Pascual. Diccionario Geográfico-Estadístico-Histórico de España y sus posesiones de Ultramar. volum III, 1850.
# Tribunal Constitucional d'Eslovènia

El Tribunal Constitucional d'Eslovènia (en eslovè: Ustavno sodišče Republike Slovenije, US RS) és un tribunal especial establert per la Constitució eslovena. Des de la seva creació, el Tribunal té la seva seu a la capital d'Eslovènia, Ljubljana.
La majoria de les competències del Tribunal Constitucional estan determinades explícitament per la Constitució. Els nou jutges del Tribunal Constitucional són triats pel Parlament d'Eslovènia a proposta del President d'Eslovènia.

## Referències

* ↑ «Judges – Constitutional Court RS». Arxivat de l'original el 2022-07-12. [Consulta: 12 juliol 2022].
# Apel·les

Apel·les (en grec antic: Ἀπελλῆς, Apelles; 356-308 aC) fou el més important dels pintors de l'antiga Grècia. Era originari de la Jònia, però es desconeix a quina ciutat: Plini i Ovidi el consideren de Cos, la Suda el fa de Colofó i Estrabó i Llucià el fan efesi.
Va estudiar amb Pàmfil d'Amfípolis i altres mestres, i més endavant va passar a la cort de Filip II de Macedònia i Alexandre el Gran, on va fer gran nombre de retrats. Després de la mort d'Alexandre, va treballar a l'Àsia occidental, i va ser a Rodes i a Alexandria. Va morir a Egipte al servei de Ptolemeu I Sòter.
Plini el Vell dona una llista d'obres d'Apel·les, en general figures soles o grups de poques figures; el seu retrat més famós és el d'Alexandre i el llamp (Κεραυνοφόρος), del qual el mateix Apel·les va dir: «Alexandre és invencible, però Apel·les inimitable». Va pintar també Antígon, i es va fer un autoretrat; va fer representacions de Càstor i Pòl·lux, i de la Victòria i Alexandre. La figura més admirada en fou la Venus Anadiòmena ('Venus sortint de la mar'), que va fer per al temple d'Asclepi a Cos. August va col·locar-la en un temple dedicat a Juli Cèsar, i fou malmesa l'any 110. Una altra al·legoria de Venus restava inacabada a la seva mort.

## Referències

* ↑ Navarro, 1999, p. 11.
* ↑ Pollitt, Jerome Jordan. Art in the Hellenistic Age (en anglès). Cambridge University Press, 1986, p. 22.
* 1 2 3 Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown, & Comp., 1867, p. 221-223.

## Bibliografia
### Primària

* Llucià. Œuvres complètes. París: Les Belles Lettres.
* Plini el Vell. Histoires naturelles. París: Les Belles Lettres. Llibre XXXV, 81-83.

### Secundària

* Commelin, Pierre. Mythologie grecque et romaine. Belin, 1960.
* Navarro, Mariano. La luz y las sombras en la pintura española. Madrid: Espasa Calpe, 1999. ISBN 84-239-8599-7.
# Portaavions Shōhō

El Shōhō (祥鳳 Fènix afortunat) va ser un portaavions lleuger de la Marina Imperial Japonesa, el primer de la seva classe. Juntament amb el seu bessó, el Zuihō van ser encarregats el 1934, comptant amb un disseny flexible que els permetia de ser finalitzats com a petroliers, portaavions o vaixells de suport a submarins, segons les necessitats del moment. El Shōhō va ser botat el 1935 com a vaixell de suport de submarins, sent batejat com a Tsurugisaki. El 1940 va ser reconvertit a portaavions, sent rebatejat com a Shōhō el 22 de desembre de 1941.
Durant la Segona Guerra Mundial formà part de la 4a Divisió de Portaavions, sota el comandament del Capità Izawa Ishinosuke, des del 30 de novembre de 1941.
L'abril del 1942 va ser assignat a l'Operació Mo, la invasió de Port Moresby a Nova Guinea, juntament amb els creuers Aoba, Kinugasa, Furutaka i Kako, de la 6a Divisió de Creuers, a les ordres del vicealmirall Goto Aritomo.
Després de donar cobertura a la captura de l'illa de Tulagi el 3 de maig de 1942, el Shōhō es dirigí cap al mar del Corall, on 4 dies després va ser atacat per 53 bombarders, 22 torpediners i 18 caces provinents dels portaavions USS Lexington i del USS Yorktown. Tocat per 7 torpedes i 13 bombes, s'enfonsà ràpidament a les 08:35 amb la pèrdua de 631 tripulants. El capità Izawa i 202 homes més van ser rescatats pel destructor Sazanami , aleshores a les ordres de Tameichi Hara, el capità de destructors més famós de la Marina Imperial.
El Shōhō va ser el primer portaavions japonès en ser enfonsat durant Guerra del Pacífic.

## Vegeu també

* Portaavions Zuihō
* Batalla del Mar del Corall
* Frank J. Fletcher

## Enllaços externs

* Fotografies del Shōhō a l'arxiu de la Marina dels Estats Units. (anglès)
* Registre de moviments (anglès)
# Efesíaques

Les Efesíaques (en grec antic: Ἐφεσιακά, Ephesiaká), dites també Àntia i Habròcomes o, més exactament, Històries efèsies sobre Àntia i Habròcomes (Τὰ κατὰ Ἀνθίαν καὶ Ἁβροκόμην), és una novel·la grega d'època romana, atribuïda per Xenofont d'Efes, un autor del qual no se sap pràcticament res, però que se situa en general en el segle ii.
El text ha sobreviscut en un únic manuscrit de la Biblioteca Laurenziana de Florència copiat a les acaballes del segle XIII. Conté altres tres novel·les primerenques (Dafnis i Cloe, Leucipe i Clitofont i Quèreas i Cal·lírroe). La novel·la consta de cinc llibres, però podria ser un epítom o resum, car la Suda afirma que n'eren deu. Avui hom tendeix a pensar que, en efecte, n'eren cinc i la informació de la Suda pogué ser una error de còpia.

## Argument

Àntia i Habròcomes, dos adolescents d'Efes, estan enamorats. L'oracle d'Apol·lo a Colofó prediu que tots dos passaran moltes proves abans de trobar la felicitat.

## Traducció

En català, hi ha la traducció feta per Carles Miralles i Solà de la Fundació Bernat Metge.

## Referències

* ↑ d'Efes, Xenofont. Efesíaques. Fundació Bernat Metge. ISBN 978-84-9859-073-9.
# Portada/efemèride setembre 18

El castell de Cardona
« 17 de setembre · 18 de setembre · 19 de setembre »