OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Setge d'El Álamo

El setge d'El Álamo (en anglès: Battle of the Alamo) (23 de febrer — 6 de març de 1836) fou un setge de 13 dies de durada que esdevingué un enfrontament militar crucial en la Guerra d'independència de Texas i la seva posterior independència de Mèxic.

## Antecedents

Els independentistes texans havien expulsat totes les tropes mexicanes de Texas, i prop de 100 texans es van aquarterar a El Alamo. La força texana va créixer lleugerament amb l'arribada dels reforços dirigits per William B. Travis i James Bowie. El 23 de febrer uns 1.800 mexicans comandats per Antonio López de Santa Anna van marxar a San Antonio de Béjar com el primer pas en una campanya per reprendre Texas, i durant els següents deu dies els dos exèrcits van lluitar en diverses escaramusses amb baixes mínimes. Conscient que la seva guarnició no podria resistir l'atac d'una força tan gran, Travis va escriure diverses cartes suplicant que li enviessin més homes i provisions, però l'ajut no va arribar ni tan sols als 100 reforços.

## El setge

S'inicià el 23 de febrer i es perllongà fins a l'assalt final i la darrera defensa el 6 de març de 1836. L'exèrcit de Mèxic estava encapçalat pel president de la República, general Antonio López de Santa Anna, contra una milícia de secessionistes texans, la majoria colons estatunidencs (naturalitzats mexicans), a San Antonio, al comtat de Béjar, aleshores a la província mexicana de Coahuila i Texas (avui estat de Texas, Estats Units).

## Conseqüències

Tots els defensors de la República de Texas van morir en el setge, excepte dues persones, i la suposada crueltat de Santa Anna inspirà molts colons texans i aventurers estatunidencs a unir-se a l'exèrcit de Texas animats pel desig de venjança, de manera que els texans van poder derrotar l'exèrcit mexicà a la batalla de San Jacinto, el 21 d'abril de 1836, assegurant així la secessió de Texas respecte de Mèxic.

## Referències

* 1 2 Hardin, Stephen L. «Alamo, Battle of The». A: The Handbook of Texas Online. Texas State Historical Association.
* ↑ The Encyclopedia of the Mexican-American War. ABC-CLIO, 2013, p. 649. ISBN 1851098534.

## Enllaços externs

* «Setge d'El Álamo». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Setge de Cotlliure

El Setge de Cotlliure de 1642 fou un dels episodis de la Guerra dels Segadors

## Antecedents

Poc després de la revolta que va suposar el Corpus de Sang, l'exèrcit de Felip IV d'Espanya va ocupar Tortosa i Tarragona, il 17 de gener de 1641, davant l'alarmant penetració de l'exèrcit castellà, Pau Claris al capdavant de la Generalitat de Catalunya, proclamà la República Catalana acordant una aliança política i militar amb França, posant Catalunya sota l'obediència de Lluís XIII de França. Pocs dies després, amb l'ajut de l'exèrcit francès, la Generalitat obtingué una important victòria militar en la batalla de Montjuïc del 26 de gener de 1641, i les tropes castellanes es retiraven a Tarragona.
El 4 de maig de 1641 l'estol francès d'Henri d'Escoubleau de Sourdis es presentà davant de Tarragona i inicià el bloqueig de la ciutat amb les tropes de terra de Philippe de La Mothe-Houdancourt. Durant els mesos de maig i juny es lluità als voltants de Tarragona; el fort de Salou caigué en poder dels francesos el 9 de maig i batalla de Constantí el 13 de maig. Després de ser derrotats del 30 de juny al 4 de juliol de 1641 en la primera batalla naval de Tarragona, els espanyols van bastir un nou estol comandat per García Álvarez de Toledo y Mendoza que va aconseguir lliurar provisions a la ciutat i fer fugir l'estol francès al Rosselló
Una columna castellana de 4.500 homes va sortir de Tarragona el 23 de març de 1642 per socórrer Perpinyà, que havia quedat aïllada al nord.

## El setge

L'any 1642, les tropes de Lluís XIII de França, dirigides per Charles de La Portei el Vescomte de Turenne, assetgen Cotlliure i el Castell Reial de Cotlliure, defensats pel Marquès de Mortara. 10.000 francesos entre els quals hi ha els regiments de Gardes Françaises, Gardes Suisses, Champagne, Essiat i també d'Artagnan amb els mosqueters del rei, els gendarmes i la cavalleria lleugera del rei envesteixen els puigs que dominen la ciutat mentre la flota francesa bloqueja el port. També compten amb els regiments d'Enghien, Conti, Roquelaure, Espenan, Cinq-Mars, Béarn i Melleraye cavalleria. Igualment compten amb 46 canons i 8 morters per a atacar la plaça. Privats d'aigua per la destrucció del pou, amb 3.000 baixes entre morts i ferits i sense possibilitat de rebre reforços, i doncs les tropes de Pedro Antonio Fernández de Córdoba que anaven en el seu socors havien estat derrotades a la batalla de Montmeló, els espanyols s'han de rendir el 10 d'abril.

## Conseqüències

El Marquès de Mortara pacta la seva rendició amb la condició de sortir amb 2 canons de la plaça. Obtingué també passatge pels seus ferits i malalts (unes 400 persones) cap a Tarragona. La resta de les tropes anaren a Espanya passant per França i després a Pamplona, pel camí més curt.
La pressió sobre Perpinyà, i Salses, que queden completament aïllades, fa que es rendeixin a continuació.

## Referències

* ↑ a carn
* ↑ (castellà) Regimiento inmemoriales

## Bibliografia

* Mercure de France, Volum 24. Paris 1647.
# Propus

Propus (Eta dels Bessons / η Geminorum) és un estel de magnitud aparent +3,32 en la constel·lació dels Bessons. El nom és d'origen grec i significa «peu davanter».
Propus és un gegant vermell de tipus espectral M3IIIab i 3600 K de temperatura. Situada a 350 anys llum del Sistema Solar, brilla amb una lluminositat 2400 vegades major que la del Sol. Té un radi 130 vegades més gran que el radi solar; si estigués al centre del Sistema Solar, la seva superfície pràcticament arribaria fins a l'òrbita de Venus. És un estel variable classificat com semiregular, amb una lluentor variable entre magnitud aparent +3,15 i +3,90 al llarg d'un període de 234 dies.
Al costat de l'estel principal, Propus A, dos estels més conformen el sistema estel·lar. A 7 ua de distància, una companya (probablement de tipus espectral B) completa una òrbita al voltant de l'estel principal cada 8,2 anys. Més allunyada, a 1,4 segons d'arc (que equivalen a una distància mínima de 150 ua), es troba una segona acompanyant de tipus espectral F o G, Propus B, de qui el període orbital al voltant del parell interior és superior a 700 anys.
Propus era l'estel més proper a Urà quan aquest va ser descobert el 13 de març de 1781 per William Herschel.

## Vegeu també

* Llista d'estrelles variables

## Referències

* ↑ «The Perkins catalog of revised MK types for the cooler stars» (en anglès). The Astrophysical Journal Supplement Series, 10-1989, pàg. 245–266. DOI: 10.1086/191373.
* ↑ Afirmat a: Catalogue of Stellar Photometry in Johnson's 11-color system. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 2002.
* 1 2 3 «Chromospheric activity in cool stars and the lithium abundance» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 1998, pàg. 623–636.
* 1 2 3 4 5 Afirmat a: Gaia Data Release 2. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 25 abril 2018.
* ↑ Benoit Famaey «Local kinematics of K and M giants from CORAVEL/Hipparcos/Tycho-2 data» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 1, 1-2005, pàg. 165–186. DOI: 10.1051/0004-6361:20041272.
* ↑ «CCDM J06149+2230AB -- Double or multiple star eta gem». SIMBAD.
* ↑ «Tejat Prior/Propus (Stars, Jim Kaler)». Arxivat de l'original el 2007-08-08. [Consulta: 27 gener 2019].
# Psàmate (satèl·lit)

Psàmate, també conegut com a Neptú X (designació provisional S/2003 N 1), és un satèl·lit retrògrad de Neptú. Va rebre aquest nom en honor de la deessa de la mitologia grega Psàmate, una de les Nereides. Va ser descobert per Scott S. Shepdard i David C. Jewitt el 29 d'agost de 2003 fent servir el telescopi Subaru, de 8,2 metres de diàmetre.

## Característiques

El satèl·lit té uns 38 quilòmetres de diàmetre i orbita Neptú a una distància d'uns 46.695.000 quilòmetres en 25 anys terrestres. Atesa la similitud dels paràmetres orbitals de Psàmate amb els de Neso, es pensa que aquests dos satèl·lits irregulars podrien tenir un origen comú en el trencament d'una lluna més gran. Tots dos són més lluny del seu primari que cap altre satèl·lit conegut del sistema solar.

## Referències

* ↑ URL de la referència: https://ssd.jpl.nasa.gov/?sat_phys_par. Data de consulta: 5 setembre 2020.
* ↑ Sheppard, Scott S.; Jewitt, David; Kleyna, Jan «A Survey for "Normal" Irregular Satellites Around Neptune: Limits to Completeness». The Astronomical Journal, 132, 2006, pàg. 171–176. DOI: 10.1086/504799.
* ↑ Schmude, Richard, Jr.. Uranus, Neptune, Pluto and How to Observe Them. Springer, 2008, p. 106. ISBN 0387766014.

## Enllaços externs

* Neptune's Known Satellites (per Scott S. Sheppard) (anglès)
* S/2003 N1 Neptune Satellite Movie Images (imatge)
* Ephemeris IAU-NSES (anglès)
* Mean orbital parameters (NASA) (anglès)
* IAUC 8193 (anglès)
# QW de la Popa

QW de la Popa (QW Puppis) és un estel variable en la constel·lació de la Popa —la popa de la mítica Argo Navis— de magnitud aparent mitjana +4,50. Es troba a 69 anys llum de distància del sistema solar.
QW de la Popa, catalogat com a F3V o F0IV, pot ser un estel blanc-groc de la seqüència principal que, com el Sol, transforma l'hidrogen en heli, o bé, a punt d'esgotar la seva reserva d'hidrogen, pot estar començant a créixer i sent un estel subgegant. En qualsevol cas més calent que el Sol amb una temperatura de 7080 K, la seva lluminositat és 6,4 vegades major que la lluminositat solar. Té un radi un 60 % més gran que el radi solar. La seva edat està compresa entre 900 i 1800 milions d'anys, com correspon a un estel que encara està en la seqüència principal —o començant a abandonar-la— és un 41 % més massiva que el Sol. La seva abundància relativa de ferro, mesura indirecta de la metal·licitat, és poc més de la meitat que en el Sol.
QW de la Popa és una variable Gamma Doradus, on la variabilitat prové de pulsacions no radials de la seva superfície. Sofreix petites fluctuacions en la seva lluentor de 0,027 magnituds.

## Referències

* ↑ Christopher J. Corbally «Contributions to the Nearby Stars (NStars) Project: Spectroscopy of Stars Earlier than M0 within 40 pc--The Southern Sample» (en anglès). Astronomical Journal, 1, 02-06-2006, pàg. 161–170. DOI: 10.1086/504637.
* 1 2 3 4 5 6 Afirmat a: Gaia Early Data Release 3. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 3 desembre 2020.
* ↑ Afirmat a: Catalogue of Stellar Photometry in Johnson's 11-color system. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 2002.
* 1 2 3 «Lithium abundance patterns of late-F stars: an in-depth analysis of the lithium desert» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 12-06-2018, pàg. 55–55. DOI: 10.1051/0004-6361/201732209.
* ↑ «Rotational velocities of A-type stars. III. Velocity distributions» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 2, 2-2007, pàg. 671–682. DOI: 10.1051/0004-6361:20065224.
* ↑ Afirmat a: Gaia DR3. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 13 juny 2022.
* 1 2 QW Puppis (SIMBAD)
* ↑ QW Puppis Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (The Bright Star Catalogue)
* ↑ Nordström, B.; Mayor, M.; Andersen, J.; Holmberg, J.; Pont, F.; Jørgensen, B. R.; Olsen, E. H.; Udry, S.; Mowlavi, N. «The Geneva-Copenhagen survey of the Solar neighbourhood. Ages, metallicities, and kinematic properties of ˜14 000 F and G dwarfs». SAO/NASA ADS Astronomy Abstract Service. pp. 989-1019 (Taula consultada en CDS).
# Ca n'Estruch Nou

Ca n'Estruch Nou és un edifici del municipi d'Esparreguera (Baix Llobregat) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
És una masia de planta basilical coberta a dues aigües amb teula àrab. Està orientada cap al sol naixent, i s'estructura en planta baixa, pis i golfes. Està feta de tàpia emblanquinada. La façana principal s'obre a un barri on es troben diferents dependències; aquest pati té dues portes: una d'accés i una segona que condueix als camps i a l'era. A cadascuna de les façanes hi trobem un rellotge de sol amb forma de petxina.

## Referències

* ↑ «Ca n'Estruch Nou». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 febrer 2015].
# Cal Bou (Avinyonet del Penedès)

Cal Bou és un edifici del municipi d'Avinyonet del Penedès (Alt Penedès) protegit com a bé cultural d'interès local. Al baluard hi ha la data del 1893.

## Descripció

És una masia de planta quadrangular composta de planta baixa, pis i golfes, i torratxa. Cobertes a dues vessants de ceràmica vidriada, en forma de creu, i terrats i cobertes a una vessant, més baixes, laterals. Obertures allargades d'arc rebaixat. Cornises motllurades de separació de pisos. Ràfec amb mènsules, baranes de merlets i ulls de bou en els pisos superiors. Jardí amb baluard.

## Referències

* 1 2 «Cal Bou». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 febrer 2015].
# Cal Freixedas

Cal Freixedas, abans coneguda amb el nom de Casa Font Rodona, és un edifici a la zona d'eixample formada als costats de la carretera de Sant Martí Sarroca, BV-2121, inaugurada el 1881. És una zona interessant pel que fa a l'arquitectura eclèctica i modernista.
L'edifici que fa ús del llenguatge modernista, és al carrer de Clascar i fa cantonada amb els carrers de Sant Julià i d'Oriol de Vilafranca del Penedès. És una casa entre mitgeres amb jardí posterior. Ocupa el final d'una illa. Consta de planta baixa i pis, amb coberta de teula àrab a dues vessants. L'element més destacable de la façana és la gran balconada d'arc rebaixat amb vidriera. També presenten interès els aplacats de ceràmica, les decoracions en pedra de les portes dels balcons, el treball de forja a les baranes dels balcons, etc. A l'arxiu de l'Ajuntament de Vilafranca del Penedès es conserva el projecte de reforma de la balconada esquerra, datat el 1903 i signat per l'arquitecte Antoni Serrallach.
El saló és un dels espais interiors més interessants del modernisme vilafranquí; és de grans dimensions (150 m2) i està decorat amb pilastres, un rosetó central que emmarca un gran llum, i guixeries de relleus florals amb bustos femenins a les cantonades. La galeria va seguida amb arqueria de mig punt i està decorada amb vitralls.
A la sala de plens s'hi exposa permanentment el fons d'art del Consell, que està format per les peces següents: el tapís Norma, de Ricard Clausells; el quadre Bosc, de Joan Bosch; un conjunt de quatre quadres de Joan Descals, titulats Exili, Caiguda, Collita i Himne d'Hivern i inspirats en el recull poètic El Vendaval de Pere Gimferrer, i, finalment, l'escultura Desesperació i Esperança (Catalunya), de Josep Ricart.
L'any 1992, quan el Consell Comarcal de l'Alt Penedès va adquirir Can Freixedas, l'edifici amenaçava ruïna i es feia difícil la seva rehabilitació i restauració per part de particulars. El Consell Comarcal va començar aquell mateix any les obres de rehabilitació –que no es van aturar fins al desembre de 2002- i hi va traslladar la seva seu a la primeria del mes de gener de 1993.
L'obra de rehabilitació més important ha estat el canvi progressiu de tots els forjats de l'edifici (biques, terres i sostres). També es va refer la teulada i es van substituir els voladissos de la façana principal. Es van obrir diversos lluernaris per fer arribar la llum a les diferents dependències i es va construir una escala principal que dona accés a totes les plantes. També va caler arreglar els arcs, les fusteries i les guixeries del saló lateral (sala de plens) i la galeria posterior.
A més de ser seu del Consell Comarcal de l'Alt Penedès, Can Freixedas acull també la seu del Consorci de Promoció Turística de l'Alt Penedès i l'Oficina del Departament d'Acció Social i Ciutadania de la Generalitat de Catalunya, que estan situats als baixos de l'edifici.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Cal Freixedas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2015].

## Enllaços externs

* Cal Freixedes, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Marc Juli Filip

Marc Juli Filip o Marc Juli Sever Filip (o Felip) (en llatí Marcus Iulius Severus Filipus) era fill de l'emperador Filip l'Àrab (Filip I).
Tenia set anys quan el seu pare va ser proclamat emperador l'any 244, el qual el va nomenar immediatament cèsar. Tres anys després va ser nomenat cònsol amb només 10 anys, i va ser reconegut com a august amb el nom de Filip II, compartint la púrpura imperial amb el seu pare. Nomenat altre cop cònsol el 248, l'any en què es van celebrar els Jocs Seculars per commemorar el mil·lenari de Roma. La tardor del 249 va ser assassinat a Roma per la guàrdia pretoriana en conèixer la derrota del seu pare (segons Aureli Víctor) o va morir en la batalla de Verona (segons Zòsim) quan tenia uns 11 o 12 anys.
No se sap res de la vida d'aquest noi a part de la característica de què no reia mai, cosa que el seu pare considerava un mèrit. Uns bufons el van cridar a l'escenari durant els jocs, i ell va apartar la cara amb fàstic. El nom de Sever se li dona a algunes monedes trobades a Pamfília i derivaria de la seva mare Otacília Severa. Víctor l'anomena Gai Juli Saturní Filip però aquest nom no té confirmació de cap medalla o moneda ni de cap altra autor.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0003.001/281?page=root;rgn=full+text;size=100;view=image;q1=PhilippusSmith,+William+(editor).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+biography+and+mythology.+Vol.+III.++Boston:+Little,+Brown+&+Comp.,+1867,+p. 273. ]
# Lex Metilia

La Lex Metilia va ser una antiga llei romana proposada pel tribú de la plebs Marc Metili l'any 217 aC quan eren cònsols Gneu Servili Gemin i Gai Flamini.
La llei es va pensar per afavorir Marc Minuci Rufus, magister equitum de Quint Fabi Màxim, nomenat dictador en la guerra contra els cartaginesos, quan a la batalla del llac Trasimè el cònsol Gai Flamini va ser derrotat. Però el senat desconfiava del dictador que portava una estratègia molt pausada (se l'anomenà amb el malnom de "lent" o "mandrós"). El senat va cridar Fabi Màxim a Roma amb l'excusa d'una celebració religiosa i al marxar va ordenar a Rufus no combatre en la seva absència, però Minuci Rufus no el va obeir. El poble afavoria la política radical de Rufus i no aprovava les tàctiques cautes de Fabi Màxim. En haver desobeït, Fabi Màxim havia de castigar el magister equitum, el seu subordinat, i la llei es va establir per tal de salvar Rufus, al que es va nomenar vice-dictador junt amb el dictador, i se li conferien les seves mateixes facultats. Quan més tard Rufus va ser derrotat el va salvar Fabi Màxim, i des d'aquell moment va acceptar les ordes del seu superior i la llei va quedar obsoleta.

## Referències

* ↑ Puente y Franco, Antonio de. Historia de las leyes, plebiscitos y senadoconsultos más notables des de la fundación de Roma hasta Justiniano. Madrid: Imprenta de Vicente de Lalama, 1840, p. 116-117 [Consulta: 14 abril 2022].
# El Montsant

El Montsant és una serra situada a la comarca del Priorat, en els termes municipals de la Morera de Montsant, Cabassers, Ulldemolins, Cornudella de Montsant, la Vilella Alta, la Vilella Baixa, la Bisbal de Montsant, la Figuera i Margalef. Forma part de la serralada Prelitoral i ocupa una extensió d'uns 135 km². Els cims principals són la Roca Corbatera (1.162,8 m), el Piló dels Senyalets (1.107 m) i la Cogulla (1.062 m).
Està constituïda predominantment per conglomerats que formen cingles a la carena principal (serra Major), situada a la part meridional i alineada de SW a NE, acompanyats de margues que donen peu a nombroses balmes i coves. Al vessant nord, de relleu més suau, hi ha nombrosos barrancs que desguassen al riu de Montsant.
El Montsant acull diverses ermites de llarga tradició, com la de la Mare de Déu del Montsant, Santa Magdalena, Sant Bartomeu (d'estil romànic) i Sant Joan del Codolar, entre moltes altres, i al seu peu es troba la històrica cartoixa d'Escaladei, fundada al segle xii.

## Vegetació

El paisatge vegetal del Montsant es compon d'una vegetació mediterrània, amb una certa influència submediterrània i eurosiberiana. Les formacions arbustives dominants es reparteixen entre els carrascars i els alzinars. També a les parts superiors de la serra, en llocs humits, apareixen les rouredes de roure de fulla petita.
A les parts seques, també predominen les garrigues i les brolles, acompanyades de pi blanc. A les zones enlairades, també es troben petites pinedes de pinassa o de pi roig.
També hi són presents avellaners, grèvols o teixos. A les roques de les cingles, hi ha una diversa vegetació rupícola i al riu Montsant es desenvolupa un magnífic bosc de ribera amb àlbers, freixes i salzes.

## Fauna

Es troben mamífers com la geneta, el gat fer i la fura. Els penya-segats són el territori de cria de rapinyaires com el falcó pelegrí, l'àliga cuabarrada, l'àliga daurada i el duc. Rèptils, amfibis i peixos hi són també freqüents. Entre els invertebrats, cal destacar el cranc de riu autòcton i la fauna cavernícola endèmica.

## Protecció

Des del 2002, una part significativa forma part del Parc Natural del Montsant.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya

## Bibliografia

* Cabré Puig, Antoni. El Montsant : circuits i excursions per fer a peu. Valls: Cossetània, 1999 (Azimut (Cossetània); 2). ISBN 8489890218.
* Ferré Masip, Rafael. Serra de Montsant : guia itinerària. Reus: Edicions del Centre de Lectura, 1999 (Assaig (Centre de Lectura (Reus, Catalunya)); 64). ISBN 8487873286.

## Enllaços externs

* Parc Natural de la Serra de Montsant.
* Web de Turisme del Consell Comarcal del Priorat Arxivat 2007-10-27 a Wayback Machine..
* Mapa GPS del Montsant, Prades, La Mussara.