OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Makhan

Makhan fou una població o oasi situat al sud del riu Jihun (el modern Amudarià). No apareix fins al segle xiv i era el centre de les terres de la tribu turca dels sanjuri.
Ali de Yadz esmenta una plaça anomenada Makhan propera a Merv que podria ser un error per Majan, el gran suburbi occidental de Merv. No obstant Yaqut al-Hamawí esmenta una població de nom Makhan propera a Merv.
Tamerlà, quan anava errant i havia fugit de Coràsmia cap al sud del riu Jihun, fou fet presoner per un destacament de turcomongols Ja'un-i Qurban i quan fou alliberat va obtenir cavalls que li va facilitar Mubarak Shah Sanjari, cap dels sanjari, que dominaven la regio de Makhan, probablement cap al nord o nord-oest de Merv (1363). El 1366 quan Tamerlà va haver d'evacuar Karshi davant les forces del seu rival Amir Husayn, va decidir anar a territori de la tribu sanjuri per deixar allí el material pesat i va abandonar Karshi cap a Makhan, si bé aviat va retornar i va recuperar Karshi per sorpresa. Quan uns mesos després Tamerlà va abandonar Bukharà davant Musa Taychi'ut, es va retirar a Makhan amb Mubarak Shah Sanjari; allí es va reagrupar amb algunes de les seves forces disperses. Quan va decidir tornar, va deixar a la seva família (especialment el fill Jahangir ibn Timur) a Makhan; Mubarak Shah Sanjuri (Sunjari) seria el preceptor de Jahangir. Timur i els seus homes va passar a Taixkent el hivern de 1367-1368, hivern que fou extraordinàriament sever, però la família de Timur estava quasi tota a Makhan (i alguns a Merv). A l'arribada de Tamerlà a Xahrisabz el 1368, va donar ordres al seu fill Muhammad Jahangir ibn Timur de abandonar Makhan i anar amb la família cap a Kish
En la campanya contra els Ja'un-i Qurban i cap al Gurgan i Astarabad, Tamerlà va passar Makhan (1382). Hi va tornar a passar deu anys després en el inici de la campanya dels Cinc Anys, quan anava cap al Mazanderan. El 1393 va anar allí, amb intenció de reunir-se amb Tamerlà més a l'oest, el príncep Shah Rukh. Afectat per un problema als ulls, va fer lentament el viatge però a Makhan es va restablir. El 1401 Tuman Agha, esposa de Timur, fou cridada per aquest i va sortir de Samarcanda i va anar a Bukharà; va travessar el riu Jihun a Amuye, va arribar a Makhan, i seguidament va passar el desert de Bigen fins a Mashad (el desert havia d'estar a l'oest de Merv).

## Referències

* ↑ The lands of the eastern caliphate : Mesopotamia, Persia and Central Asia from the Moslem conquest to the time of Timur, per Guy Le Strange (1854-1933)
* ↑ Charles Stewart, An autobiographic relat of the life of emperor Timur
* ↑ Yazdi Sharaf al-Din Ali, Zafarnama, Trad. al francès de Petis de la Croix sota el títol “Histoire de Timur Bec”, II, 37
* ↑ Ibid, III, 18
# Amíntor

Segons la mitologia grega, Amíntor (en grec antic: Ἀμύντορ) va ser un rei dels dòlops.
Es va casar amb Cleobula (o Hipodàmia, o Alcímede) i va ser pare de Fènix, rei d'Eleó, a Beòcia i d'Astidamia. Tenia una concubina anomenada Clícia o també Ftia, i la seva esposa, gelosa, va demanar a Fènix que la seduís. Assabentat d'això, Amíntor va cegar al seu fill. Una altra tradició diu que Ftia, la concubina, havia intentat seduir el jove, i al no aconseguir-ho el va calumniar i Amíntor el va cegar. Fènix es va refugiar a la casa de Peleu, que el va acompanyar a veure al centaure Quiró i aquest li va tornar la vista. Peleu li va encomanar al seu fill Aquil·les i el va fer rei dels dòlops.
Amíntor va voler impedir que Hèracles entrés en els seus dominis, però l'heroi el va matar quan s'enfrontaven.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 198. ISBN 9788496061972.
* ↑ Parramon i Blasco, Jordi. Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 18. ISBN 8429741461.
# Iveta Šranková

Iveta Šranková (Zlaté Moravce, 1 d'octubre de 1963) va ser una jugadora d'hoquei sobre herba eslovaca que va competir sota la bandera de Txecoslovàquia durant la dècada de 1970.
El 1980 va prendre part en els Jocs Olímpics de Moscou, on guanyà la medalla de plata en la competició d'hoquei sobre herba.

## Referències

* ↑ «Iveta Šranková Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 14 de novembre 2012. [Consulta: 16 juny 2019].

## Bibliografia

* Kolář, František,. Kdo byl kdo : naši olympionici. 1. vyd. Praga: Libri, 1999. ISBN 808598377X.
# Manuel Fernández de Castro y Suero

Manuel Fernández de Castro y Suero (Madrid, 25 d'abril de 1825 – Madrid, 3 de març de 1895) va ser un enginyer de mines espanyol, conegut principalment pels seus estudis sobre geologia de l'illa de Cuba. Va realitzar recerques en temes molt diversos, des de millores en les línies de ferrocarril per a prevenció d'accidents fins a estudis sobre fòssils i prospeccions mineres. Va contribuir així mateix a la realització del mapa geològic d'Espanya.

## Biografia

Va realitzar la seva formació acadèmica a l'Escola de Mines (Espanya), llicenciant-se molt jove com a enginyer de mines. En 1859 va viatjar a Cuba i en 1861 a Santo Domingo. En 1861 va ser un dels membres fundadors de la Reial Acadèmia de Ciències Mèdiques, Físiques i Naturals de l'Havana. En 1869 va formar part de la Junta Superior Facultativa de Mines amb seu en Madrid. L'any 1872 va tornar a Espanya, on va prendre possessió d'una plaça en la Junta Superior Facultativa de Mineria. En 1879 va ser escollit senador del parlament espanyol per la província de Santa Clara (Cuba) en representació del partit conservador, sent reelegit en 4 ocasions fins a 1890.

## Obra

Va realitzar diferents estudis sobre nombrosos temes, entre ells prospecció minera, aigües subterrànies i paleontologia, interessant-se per la recol·lecció i estudi de fòssils. Algunes de les seves publicacions més importants són:
* La electricidad y los caminos de hierro, 1857.
* De la existencia de grandes mamíferos fósiles en la Isla de Cuba. La Habana, 1864.
* El Myomorphus cubensis; nuevo subgénero del Megalonyx. La Habana, 1870.
* Estudios sobre los huracanes ocurridos en la Isla de Cuba durante el mes de octubre de 1870. Madrid, 1871.
* Aetobatis Poeyii, Nueva especie fósil procedente de la Isla de Cuba. La Habana, 1874.
* Pruebas paleontológicas de que la Isla de Cuba ha estado unida al continente americano y breve idea de su constitución geológica. La Habana, 1884.

## Referències

* ↑ Álvarez Conde, José: Historia de la Geología, Mineralogía y Paleontología de Cuba. Junta Nacional de Arqueología y Etnología. Editorial Lex, La Habana, 1957.
* ↑ I. Rábano: Casiano de Prado y Manuel Fernández de Castro: relación epistolar entre 1859 y 1866. Arxivat 2014-12-13 a Wayback Machine. Boletín geológico y minero, Vol 117, No 3 (2006)
* ↑ Real Academis de la Historia. «Manuel Fernández de Castro Suero».
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Biografía del Ecmo Sr Manuel Fernández de Castro y Suero (1825 - 1895)
# Manuel de Sárraga Gómez

Manuel de Sárraga Gómez (València, 1943) és un advocat i polític centrista català. Com a parlamentari fou membre de la Comissió dels Vint que redactà l'avantprojecte d'Estatut d'Autonomia de Catalunya de 1979. Casat amb dos fills, el seu germà és Àlex de Sárraga.

## Trajectòria personal i empresarial

Nascut a València l'any 1943, viu a Lleida. Estudià professorat mercantil, es llicencià en Dret i fou censor jurat de Comptes. Fou gerent de l'empresa Estació d'Autobusos de Lleida SA i conseller de diverses empreses entre d'elles Gas Lleida. Fou també secretari del Col·legi Oficial de Titulats Mercantils, delegat de l'Institut de Censors Jurats i de l'Associació Espanyola d'Assessors Fiscals.

## Trajectòria política

A les eleccions generals espanyoles de 1977 i 1979 encapçalà la candidatura fou elegit diputat per la província de Lleida dins els llistes de la Unió de Centre Democràtic (UCD). El 1978 com parlamentari representant del seu partit fou membre de la Comissió dels Vint que redactà al parador de Sau les Masies de Roda l'avantprojecte d'Estatut d'Autonomia de Catalunya de 1979.
Serà reelegit a les 1979. Fou vocal de la Comissió de Pressupostos al Congrés dels Diputats. Compaginà la seva tasca parlamentària amb la d'assessor del Ministre d'Economia i Hisenda, Jaime García Añoveros. La derrota electoral, en les eleccions generals del 28 d'octubre del 1982 provocà la pèrdua del seu escó de diputat.
Serà Secretari general de Centristes de Catalunya-UCD (1981-1982) i membre del Comitè Executiu estatal de la UCD (1980-1982), feu costat a Adolfo Suàrez en la crisi interna que el portà a la desaparició del partit el 1982. Donarà suport la formació del Centro Democrático Social CDS i membre del Comitè estatal. Es presentà encapçalant de llista del CDS a Lleida en les eleccions generals, però no aconseguí ser elegit. La retirada política d'Alfonso Suárez la quasi desaparició del CDS, el portà abandonà la militància política i i es dedicà a exercir d'advocat en el bufet Betriu Casas Sárraga. També ha participat en la redacció de la Carta de Ciutadania de Lleida.

## Referències

* ↑ Article d'Andreu Mayayo "Els parlamentaris (i la parlamentària) de la Comissió dels vint" al Monogràfic "Vint anys de l'Estatut d'autonomia de Catalunya. Balanç i perspectives" Revista "Idees" Barcelona 1999
* ↑ «Membres del bufet». Arxivat de l'original el 2013-06-24. [Consulta: 13 desembre 2009].
* ↑ «Carta de la Ciutadania». Arxivat de l'original el 2010-12-18. [Consulta: 13 desembre 2009].

## Enllaços externs

* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* Diputats elegits el 1977 a La Vanguardia, 17-6-1977
* Notícies sobre Manuel de Sárraga a El País
# Liudmila Frolova

Liudmila Frolova (rus: Людми́ла Вале́рьевна Фроло́ва) (29 de juliol de 1953) va ser una jugadora d'hoquei sobre herba soviètica que va competir durant les dècades de 1970 i 1980.
El 1980 va prendre part en els Jocs Olímpics de Moscou, on guanyà la medalla de bronze en la competició d'hoquei sobre herba.

## Referències

* ↑ «Lyudmila Frolova Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2020. [Consulta: 19 juliol 2019].
# Mosaic de selva i sabana del Congo Occidental

El mosaic de selva i sabana del Congo Occidental és una ecoregió de l'ecozona afrotropical, definida per WWF, que s'estén per Gabon, la República del Congo, la República Democràtica del Congo i Angola.

## Descripció

És una ecoregió de sabana que ocupa 413.500 quilòmetres quadrats des del sud de Gabon, passant pel sud de la República del Congo i l'oest de la República Democràtica del Congo, fins al nord d'Angola. Un petit enclavament al centre de Gabon també pertany a aquesta ecoregió.
Limita al nord amb la selva de terres baixes del Congo nord-occidental, al nord-est amb la selva pantanosa del Congo occidental, la selva pantanosa del Congo Oriental i la selva de terres baixes del Congo central, a l'est amb el mosaic de selva i sabana del Congo Meridional, al sud i sud-est amb els boscos de miombo d'Angola, i a l'oest amb la boscos i sabana de l'Escarp d'Angola, el manglar d'Àfrica Central i la selva costanera equatorial atlàntica.

## Estat de conservació

En perill crític.

## Enllaços externs

* Western Congolian forest-savanna mosaic (World Wildlife Fund)
* Western Congolian forest-savanna mosaic (National Geographic)
# Selva de terres baixes del Congo central

La selva de terres baixes del Congo central és una ecoregió dins de la República Democràtica del Congo. És una àrea remota, inaccessible de bosc i sotabosc humit dens arrelat en terres baixes, i inundables en la Cuvette Centrale o regió de la Conca del Riu Congo que resta al sud de l'arc del Riu Congo. L'ecozona té una superfície de 414.800 km².

## Fauna

La zona ha estat investigada insuficientment pels zoòlegs, però és coneguda per albergar antílops, elefants de bosc i diversos primats, incloent el bonobo (Pan paniscus), el mico de De Brazza, Lophocebus i el goril·la de les terres baixes. Només hi ha un mamífer estrictament endèmic conegut, el mico Dryas (Cercopithecus dryas). Altres mamífers gairebé endèmics inclouen el mangabei de ventre taronja (Cercocebus chrysogaster), el bonobo (Pan paniscus, EN), l'okapi (Okapia johnstoni), el mico de l'aiguamoll d'Allen (Allenopithecus nigroviridis), la mangosta d'Angola (Crossarchus ansorgei), el colobus vermell de Thollon (Procolobus tholloni) i el la mona-llop (Cercopithecus wolfi).
Hi ha dos ocells que són quasi-endèmics en la regió el paó de Congo (Afropavo congensis, VU) i el Malimbus flavipes.

## Amenaces i conservació

El bosc roman en gran manera intacte, ja que la població humana es limita a petites comunitats que cacen i pesquen al llarg dels nombrosos rius que travessen aquesta regió remota i pantanosa. No obstant això, molts animals són vulnerables a la caça furtiva, i els seus moviments estan restringits per la xarxa de vies navegables. Mentrestant, el Parc Nacional de Salonga és una gran àrea protegida dins de la regió, un dels parcs nacionals més grans del món i el segon parc nacional de bosc tropical més gran del món.

## Cascs urbans i poblaments

La Conca Central és remota i escassament poblada, hi ha alguns mercats vora el riu i pobles com Ikela, però l'accés a aquesta zona és difícil (per canoa de tronc buidat) i / o costós (hi ha vies aèries prop del Parc de Salonga).

## Referències

* ↑ World Wildlife Fund. «Central Congolian lowland forests». WildWorld Ecoregion Profile. National Geographic Society, 2001. Arxivat de l'original el 2010-03-08.
* "Central Congolian lowland boscos". «Central Congolian lowland forests». Terrestrial Ecoregions. World Wildlife Fund. Fons de Flora i fauna mundial.
* Estudi detallat de Salonga Parc Nacional
* http://www.zoosociety.org/conservation/bonobo/bcbi/salonga.php Arxivat 2008-10-14 a Wayback Machine.
* http://www.eoearth.org/article/salonga_national_park,_República_Democràtica_de_Congo
# Mariano Miguel de Reynoso

Mariano Miguel de Reynoso Abril (Valladolid, 1796- 1863) fou un polític espanyol, el primer responsable del Ministeri de Foment d'Espanya del govern presidit per Juan Bravo Murillo, l'octubre de l'any 1851.
Nascut el 1799 al si d'una distingida família val·lisoletana, des de 1837 fins a 1846 va ocupar el càrrec de diputat a les Corts per Valladolid, per després convertir-se en Senador vitalici des de 1847 fins a la seva mort. Anteriorment va cursar els seus estudis a l'Acadèmia de Matemàtiques, a la Reial Acadèmia de Belles Arts de la Puríssima Concepció i també en la Milícia.
Va pertànyer a la Societat Econòmica d'Amics del País i a totes les societats val·lisoletanes de la primera meitat del segle xix, tant artístiques com culturals o polítiques. També va exercir el càrrec d'Alcalde de Valladolid i de president de la Diputació de Valladolid.

## Referències

* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Casimiro González García-Valladolid 2T.DATOS PARA LA HISTORIA BIOGRAFICA DE VALLADOLID (2 tomos, p. 814-815

## Bibliografia

* Juan Antonio Cano García Mariano Miguel de Reynoso. Trayectoria política de un moderado vallisoletano a Alcores: revista de historia contemporánea, ISSN 1886-8770, Nº. 9, 2010 (Referència a dialnet)
# Marie Dominique Luizet

Marie Dominique Luizet (1852 - 1930) fou una botànica francesa.

## Epònims

Les següents espècies foren anomenades en honor seu:
* (Orchidaceae) Ophrys luizetii E.G.Camus
* (Orchidaceae) × Orchidactyla luizetiana (E.G.Camus) Borsos & Soó
* (Ranunculaceae) Ranunculus × luizetii Rouy
* (Saxifragaceae) Saxifraga luizetii Sennen
* (Saxifragaceae) Saxifraga luizetiana Emb. & Maire

## Rerferències

* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)
* ↑ Bull. Soc. Bot. France 38: 39, 43, hybr. 1891 (IK)
* ↑ Ann. Univ. Sci. Budapest. Rolando Eotvos, Sect. Biol. viii. 316. 1966 (IK)
* ↑ Bull. Soc. Bot. France 40: 215. 1893 (IK)
* ↑ Bull. Soc. Bot. France 73: 650. 1927 [1926 publ. 1927] ; et in Bol. Soc. Iber. 1928, 27: 71 (IK)
* ↑ Emberger & Maire in Bull. Soc. Sc. Nat. Maroc xi. Nos. 4-6, 99. 1931 (IK)

## Enllaços externs

* «Detall de l'autor» (HTML) (en anglès). Índex Internacional de Noms de Plantes. International Organization for Plant Information (IOPI).
# Marka

Marka o Merka o Merca (àrab: Merkah) és una ciutat de la costa oriental de Somàlia, a la regió històrica del Banadir (després Benadir), i capital de la moderna regió de Shabeellaha Hoose; és cap del districte que porta el seu nom. La distància fins a Mogadiscio, al nord-est, és d'uns 70 km.
Segons la tradició, la ciutat fou fundada al segle vii pel clan biimaal (o biyomaal) procedents d'Aràbia (potser del Iemen). Els àrabs, barrejats amb la població local, van assolir el control del comerç a la zona que van conservar en endavant. El cert és que la primera vegada que és esmentada fou vers el 943 (332 de l'hègira), per Al-Masudi, que diu que era un dels llocs habitats pels descendents de Kush, però sembla que la lectura és dubtosa, ja que l'enumera junt amb altres topònims de l'Àfrica occidental. Al-Idrisi l'associa al clan somali dels hawiye. Ibn Said (Abu-l-Fida) diu que era la capital dels hawiye i que els habitants eren musulmans.
No devia agafar importància fins al segle xviii, ja que les mesquites que es conserven són totes d'aquesta època com a molt aviat. No obstant això, la gran mesquita porta una inscripció dedicatòria referida al 1609, i una de Shaykh Uthman del 1560, i la tomba de l'edifici sembla més antiga que aquest mateix i la decoració de la pedra és similar a la de la mesquita de Kizimakazi a Zanzíbar, que està datada del 1107.
El 1888 els italians van agafar el control de Benadir de mans d'una companyia privada i van bloquejar els ports per als indígenes. Aquesta mesura va afectar greument el comerç dels locals amb les terres de l'interior; les caravanes es van reduir i el valor dels objectes es va disparar; la tradició oral encara recorda la inflació que el bloqueig va causar. Es va formar una aliança de clans en la qual van participar els biyamals o biyomaals, els tunnis, els gheledis, els wa’dans, els abgals, els shikhals i d'altres, i es va iniciar l'anomenada revolta de Benadir o també revolta dels biyomaal. La seva resistència va impedir la penetració italiana per dues dècades (1888-1908). La situació no es va normalitzar fins al 1910. Algun dels rebels que van participar en aquestes lluites i hi van morir tenen avui dia monuments dedicats a la ciutat.
Fins al 1991 fou lloc d'estiueig de ciutadans de Mogadiscio, però va ser danyada en la guerra civil (1990-1992). Generalment, va estar en mans dels clans locals que, després de la missió de l'ONU (1992-1995) per un temps van donar suport a Muhammad Fara Hassan, àlies Aydid (1995-1996), i al seu fill i successor; i el 2006 es van aliar a la Unió de Corts Islàmiques de Somàlia, fins a la derrota d'aquestes davant els etíops (darreria de desembre del 2006). El 2007 i 2008 estava altre cop en mans dels clans locals.

## Referències

* ↑ Al-Idrisi al primer clima, secció 6; i altres geògrafs àrabs
* ↑ Murudj, ed. Pellat
# Marquesat de Savona

La Marca de Savona, després marquesat de Savona fou una antiga jurisdicció feudal a la península Itàlica; la marca formava part dels territoris originals d'Aleram, el fundador de la nissaga dels aleramici.
A la mort del seu net Bonifaci del Vasto, titulat marquès de Savona, el marquesat fou per un dels fills, Enric del Vasto o Enric I el Guerxo (o el Valerós) que potser va agafar el cognom Del Carreto (Enric I del Carreto). Enric I va ser aliat de l'emperador Frederic I Barba-roja i va rebre confirmació del feu per diploma de juliol de 1162
La branca del Carreto es va dividir a la seva mort vers el 1185 entre els seus dos fills Otó i Enric (II). Otó va rebre Savona i els feus paterns a l'est de la línia ideal que uneix Carcare i Alba (Piemont), i principalment el territori entre els dos rius Bormida. El territori d'Otó es perllongava cap al nord-est fins prop d'Acqui, on es trobaven els feus de Sessame, Bubbio, Cassinasco, Monastero Bormida i Ponti, Des de Ponti la frontera anava cap al sud al llarg de la vall del riu Bormida di Spigno, fins als castells de Dego, Carretto, i Cairo (Cairo-Montenotte). Enric II pel seu costat, va rebre la part occidental dels dominis paterns, una franja de territori que s'estenia gairebé des de Finale Ligure fins a Alba, passant per Osiglia, Millesimo, Clavesana i Novello, incloent Noli. El castell de Carcare, que dominava el pas del riu Bormida di Spigno, romania com a domini comú i assegurava uns peatges lucratius; el territori de Ligúria entre Vado Ligure i Noli (amb el castell de Segno) també romania comú, ja que era un centre comercial que dominava el comerç procedent dels vaixells que feien escala a la badia de Vado, els ingressos dels quals lucraven als marquesos.
Otó hauria estat realment qui va agafar el cognom Del Carretto del castell de Carretto prop de Cairo (Cairo-Montenotte). Otó va cedir ràpidament a la seva autonomia política: l'abril de 1191 va vendre per 1.500 lliures tots els béns i els drets feudals que tenia a Savona i els seus voltants. A continuació, Otó va cedir els drets sobre els seus dominis feudals a la Langhe a favor de la ciutat d'Asti (1209) en part, i la resta a la república de Gènova (1214), obtenint a canvi la restauració d'aquests béns com a vassall, per a si i pels seus hereus. D'ell descendeixen per exemple els Del Carretto de Ponti i Sessame.
Després del 1191 el títol merament nominal de "marquès de Savona" fou assignat al degà de la família sobirana dels Del Carretto marquesos de Finale i les branques derivades. Durant segles el cap de la família va conservar el títol sense cap valor. En canvi Gènova va procurar sempre que el títol no fou utilitzat perquè suposava una oposició jurídica al seu domini sobre Savona.

## Referències

* ↑ fidelem nostrum Henricum Guercium Savone marchionem a Giuseppe Manuel di San Giovanni, Dei marchesi del Vasto et degli antichi monasteri de SS. Vittore e Costanzo e di s. Antonio nel marchesato di Saluzzo, Editore Speirani e Tortone, Torino 1858, pàg. 68.
* 1 2 Ottone del Carretto, marchese di Savona - Dizionario Biografico Treccani, ad vocem
# Martes de Carnaval (pel·lícula)

Martes de Carnaval és una pel·lícula espanyola del 1991 dirigida per Fernando Bauluz i Pedro Carvajal y Urquijo, qui també és coguionista. Fou rodada a Santiago de Compostel·la i Os Ancares. Entre els protagonistes hi ha tres germans Molina. Ha estat traduïda al gallec.

## Argument

Un escriptor viu en un llogaret de Galícia, recentment divorciat, amb problemes amb l'alcohol i amb bloqueig creatiu. Recorda un dimarts de Carnaval de quan era jove on es projecten els seus odis sobre la seva ex-esposa, el seu editor i la seva assistenta.

## Repartiment

* Fernando Guillén - Escriptor
* Juan Diego - Editor
* Elisa Montés - Assistenta
* Laura Ponte - Vídua
* Ángela Molina - María del Campo (segona)
* Mónica Molina - María del Campo (primera)
* María Pujalte - Alba

## Reconeixements

Fernando Guillén va rebre el Fotogramas de Plata 1991 al millor actor de cinema.

## Referències

* ↑ Cadernos de cine a luzes.gal
* ↑ Pedro Carvajal y Urquijo estrena a la vez sus dos primeras películas, El País, 21 de juny de 1991
* ↑ Carmen Fernández Casanova (ed). Comerciantes Y Artesano, p. 253, Semata
* ↑ Cecilia Vera, Silvia Badariotti Cómo hacer cine, p. 175
* ↑ Marisa Paredes y Fernando Guillén, Fotogramas de Plata, ABC, 25 de febrer de 1992