OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pacte de Neutralitat

El Pacte de Neutralitat Soviètico-japonès (日ソ中立条約, , Nisso Chūritsu Jōyaku) va ser un tractat de pau signat el 13 d'abril de 1941 que va posar fi a la guerra no declarada entre Japó i la Unió Soviètica que havia començat uns anys abans.

## Història

Des d'inicis de la dècada de 1930 es van anar succeint nombrosos conflictes en la frontera entre el govern titella japonès de Mantxukuo i la Unió Soviètica, encara que aquests es van veure estabilitzats després del triomf del mariscal soviètic Zhúkov a la batalla de Khalkhin Gol de 1939. La gran victòria soviètica impulsà els japonesos a cercar un tractat amb els soviètics per tal d'evitat conflictes en el futur, tenint en compte la gran superioritat militar de l'Exèrcit Roig.
Aquest Tractat va ser signat a Moscou el 13 d'abril de 1941 entre el Ministre d'Afers Exteriors Viacheslav Molotov i Yōsuke Matsuoka, Ministre d'Afers Exteriors japonès. En la part fonamental del tractat s'establia la neutralitat dels dos països en cas de guerra entre un d'ells amb un altre país, per un termini de cinc anys. També s'establia la integritat territorial de Mongòlia i Mantxukuo.
Durant el curs de la Segona Guerra Mundial, el 1941, Japó va considerar trencar aquest pacte, una vegada iniciada per part de l'Alemanya Nazi la invasió a la Unió Soviètica ("Operació Barbarrossa"). El fet no declarar la guerra a l'URSS, va permetre al Japó portar a terme la seva "campanya del Pacífic" en comptes de la seva estratègia del nord. Al seu torn va permetre a Stalin traslladar les seves tropes de Sibèria al Front Oriental, específicament a la batalla de Moscou, una vegada que va tenir la seguretat de no ser atacat per l'orient. Aquesta informació decisiva la va proporcionar l'espia sovièic Richard Sorge.
El 5 d'abril de 1945, la Unió Soviètica informà al Govern del Japó que denunciava el tractat i per tant, deixava de tenir validesa per als soviètics. Tanmateix, pressionat per l'ambaixador japonès a Moscou, Naotake Sato, Molotov confirma que malgrat tot, el Pacte tindria vigència fins a l'abril de 1946. Quatre mesos després, l'URSS declarava la guerra a l'Imperi del Japó, i portant a terme la "Operació Tempesta d' Agost", donant per trencat el pacte.

## Referències

* ↑ James W. Morley(1980); The Fateful Choice: Japan's Advance into Southeast Asia, 1939- 1941. Columbia University Press. pág. 18
* ↑ Soviet-Japanese Neutrality Pact (en anglès). Avalon Project at Yale University, 13/4/1941.
* ↑ Declaration Regarding Mongolia (Avalon Project at Yale University)
* ↑ Denunciation of the neutrality pact (Avalon Project at Yale University)
* ↑ Tsuyoshi Hasegawa (2005), Racing the Enemy: Stalin, Truman, and the Surrender of Japan, Harvard University Press, pp. 46-7.

## Enllaços externs

* El Pacte de Neutralitat Arxivat 2006-05-07 a Wayback Machine., a la pàgina web de la Universitat Yale
# Payen de Corbeil

Payen de Corbeil era vescomte de Corbeil era fill del vescomte Gilbert II. Payen va participar en la batalla de Muret. Entre març de 1221 i maig de 1224 abraçà la regla de Jean de Matha i deixa el vescomtat en mans del seu fill Gui.

## Referències

* LES VICOMTES DE CORBEIL sous Louis VIII ET SES succESSEURS per J. DEPOIN
# País Perplex

País Perplex, subtitulat Notes sobre la ideologia valenciana, és un assaig escrit per Josep Vicent Marquès en 1973, que guanyà el Premi Joan Fuster d'assaig en els II Premis Octubre, i que fou publicat en 1974 en el número 17 de la sèrie "la unitat" de l'editorial Tres i Quatre.
El llibre analitza la societat valenciana i, explicant allò que l'autor qualifica de "deformacions" de la mentalitat col·lectiva valenciana (com el folklorisme), arriba a la conclusió que estes actituds amagarien darrere un conflicte nacional, que en última instància justificaria l'aparició del nacionalisme valencià. En el llibre també s'analitzen i critiquen els discursos alternatius a la valencianitat subordinada a la idea d'Espanya. És un dels primers treballs on s'esmenen les tesis de Joan Fuster per a plantejar la possibilitat que els valencians foren, només, valencians.
Entre els conceptes que el llibre va introduir, es troba el de fosca consciència per a definir un sentiment valencianista primari, ocult i prepolític que es manifestaria en un orgull hortofructícola i una veneració per l'estètica folklòrica, i que a vegades seria utilitzat per a enfosquir una presa de consciència cívica i crítica.
En 1979 aparegué una edició ampliada, amb un nou capítol que analitzava la batalla de València que aleshores s'estava portant a terme. Marquès hi aborda la qüestió nacional valenciana des d'una òptica distanciada de l'historicisme i el cientifisme hegemònic en la generació universitària dels anys 1960 i 70 a la qual ell pertanyia. Des de postures pròximes a l'internacionalisme proletari, Marquès analitza les errades del nacionalisme d'arrel fusteriana, i alhora planteja tímidament la possibilitat d'un nacionalisme valencià que, fugint de cofoismes propis del discurs blaver, deixara de costat part del discurs políticament catalanista per a fer-se comprendre per sectors de la població amb fosca consciència.

## Referències

* ↑ País Perplex article de Lluís Martínez Bernaches a El Punt Avui del 4 de febrer de 2012
* 1 2 "La burguesía valenciana no tiene personalidad" entrevista a Josep Vicent Marquès a El País del 22 d'abril de 2001 (castellà)
* ↑ El català en els mitjans de comunicació: situació actual i perspectives pg. 193
* 1 2 3 Franch 1988, p. 21
* 1 2 Franch 1988, p. 22
* ↑ Franch 1988, p. 65

## Bibliografia

* Franch, Vicent. Document 88. València: Edicions 3i4, 1988. ISBN 84-7502-227-8.
# Folc Bertran de Provença

Folc Bertran I o Bertran I de Provença, nascut probablement el 1014, mort el 27 d'abril de 1051, fou comte de Provença de 1018 a la seva mort. Era fill de Guillem II, comte de Provença, i de Gerberga de Borgonya.
Va dirigir Provença en indivís amb el seu germà gran Guillem III de Provença a partir de 1018 i amb el seu més jove germà Guifré o Jofré I el més tard a partir de 1032. Després de la mort de Guillem, va prendre el títol de marquès, assolint així el cap de la dinastia.

## Biografia

El seu pare havia estat mort al setge de Fòs el 1018, i va heretar del comtat de Provença en indivisió amb els seus dos germans, Guillem i Jofré o Guifré I, així com un cosí, Guillem III. El castell de Fos va ser reprès el 1020, però la família de Fos l'acabarà recuperant. Altres senyors es van revoltar, i van saquejar terres que anteriorment els comtes havien donat a Cluny i la seva àvia Adelaida d'Anjou va apel·lar a un fill del seu primer matrimoni, el comte Guillem III de Tolosa, que va intervenir a Provença des de l'abril del 1021. El papa va intervenir igualment, amenaçant els rebels d'excomunió. L'abril 1023, tots els senyors provençals s'havien sotmès.
El 1030, el comte Folc Bertran va haver de combatre de nou els senyors dels Baus i de Fos. Al capdavant de l'ost comtal, composta pels vescomtes de Marsella i alguns senyors dels Alps, els combats es van lliyuar altre cop sobre les ribes de l'estany de Bèrra on el príncep aconseguí derrotar els seus vassalls rebels. La pau just acabava de tornar el 1032, quan el seu senyor feudal Rodolf III de Borgonya va morir. Va seguir un període convuls de lluita entre els pretendents, l'emperador Conrad el Sàlic i Eudes II de Blois, que va morir el 1037. Al final d'aquesta guerra, el comtat de Provença va esdevenir un feu imperial, però de fet independent.
Aquests diferents atzars no li van impedir de dotar les abadies: una donació de 1018 el cita al costat dels seus germans, de la seva mare Gerberga i de la seva àvia Adelaida d'Anjou. Guillem III de Tolosa va morir en aquest temps, i en tres altres donacions, de 1030, de 1037 i de 1040, no el citen més que amb el seu germà el comte Jofré o Guifré I. Una carta de 1044 li assenyala la possessió del castell de Forcalquier, que serà més tard el centre del comtat tingut pels seus descendents.

## Descendència

Es va casar amb Hildegarda, dita Eueza, i va tenir:
* Guillem Bertran († 1063/7), comte de Provença
* Jofré II († 1065), comte de Provença
* Gilberga, esposa de Bertran Rambald d'Aurenja

## Notes

* ↑ així l'anomenen els historiadors Florian Mazel i Martin Aurell entre altres
* ↑ Després de 1013, segons carta d'una donació a l'abadia de Sant Víctor de Marsella datada de 1013 on només el seu germà gran Guillem és mencionat: :Wilelmus comes Provincie coniugisque mea Girberga cum filio nostro Wilelmo.
* ↑ o abans del 1015, data presumpte del naixement del germà que el segueix, Jofré I de Provença

## Vegeu també

* Llista de comtes de Provença.

## Fonts

* Foundation for Medieval Genealogy: els comtes de Provence
* Jean Pierre Poly, La Provence et la Société Féodale 879-1166, París ISBN 2-04-007740-5
# Conrad Abelard Fontova i Planes

Conrad Abelard Fontova i Planes (Barcelona, 7 de juny de 1865 - Buenos Aires, 1923) fou un compositor i pianista català.
Fill de Lleó Fontova i Mareca, va estudiar piano i composició a Barcelona i Bèlgica. El 1888 va presentar la composició Àustria-Espanya i va guanyar la creu d’Isabel la Catòlica. El 1896 es va mudar a Buenos Aires on fundà i dirigí l’Instituto Musical León Fontova i Conservatorio Fontova.
Algunes de les seves obres més destacades son: La garsa, Seré papallona, L’emigrant i A la reconquista.

## Referències

* 1 2 3 «Conrad Abelard Fontova i Planes | enciclopedia.cat». [Consulta: 11 gener 2023].
* ↑ DadesCat. «Fontova i Planes, Conrad Abelard», 29-12-2019. [Consulta: 11 gener 2023].

## Bibliografia

* ALONSO, Celsa. «Anguerri Profitós, Jorge.», Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999-2002.
# Monticiano

Monticiano és una ciutat amb estatut de municipi al marge dret de la Val di Merse, província de Siena, a la regió de la Toscana a Itàlia. La ciutat es troba a la regió de Colline Metallifere, el principal i més extens sistema muntanyós dels Antiapenins toscans.
Dins del municipi es troben els Bagni di Petriolo, aïgues termals conegudes ja en l'època romana.

## Història

Les primeres mencions històriques del «Castell de Monticiano» daten de l'any 1171, quan estava sota la sobirania del bisbe de Volterra. Durant el període medieval, els boscos representaven un recurs important. No només proporcionen fusta, sinó també subministraments d'aliments, com la caça i les castanyes. L'agricultura va créixer ràpidament al voltant de Monticiano: s'hi conreava sobretot el blat. El 1266, a causa de la participació dels seus ciutadans en la batalla de Benevent (1266), va ser ocupada per les tropes de la república de Siena, que van destruir les muralles del castell. El 1554 va passar a formar part del Gran Ducat de Toscana. De 1629 a 1749 va ser un feu de la família Pannocchieschi.
El 1860, els seus 723 habitants d'aleshores van decidir per unanimitat unir-se al Regne d'Itàlia. Durant la Segona Guerra Mundial, partisans de la zona de Siena van començar organitzar-se des de Monticiano on van conduir les primeres operacions. Es recorda especialment la batalla nocturna entre els partisans i els alemanys entre el 3 i el 4 de juny de 1944, que va tenir lloc a la plaça central de la ciutat.

## Evolució demogràfica

* Gràfica d'evolució demogràfica de Monticiano entre 1861 i
* Font: ISTAT - Elaboració gràfica de Viquipèdia

## Persones

* Giordano Bruno Guerri (1950), historiador, editor i assagista

## Referències

* ↑ «Istituto Nazionale di Statistica (ISTAT)» (en italià).
# Mullaitivu

Mullaitivu (en tàmil: முல்லைத்தீவு, en singalès: මුලතිව්) és una petita ciutat costanera del litoral nord-oriental de Sri Lanka. És la capital del districte de Mullaitivu a la província del Nord de Sri Lanka. Sent un gran part assentament de pesca, la ciutat va créixer a principis del segle XX com a port de petits vaixells de navegació que transportaven béns entre Colombo i Jaffna. La ciutat té una oficina del Secretariat del Districte, moltes altres institucions governamentals i escoles situades dins i al voltant de l'àrea.
Fou una àrea controlada pels Tigres d'Alliberament de Tamil Eelam, que disposaven d'un gran base militar a la ciutat i ha estat el teatre de moltes batalles des de 1983 durant la Guerra civil de Sri Lanka. La ciutat va patir fortes destrosses i nombroses pèrdues de vides humanes arran del tsunami de l'oceà Índic del 2004.
L'Exèrcit de Sri Lanka va prendre el control de la ciutat el 25 de gener de 2009, després de lliurar la Batalla de Mullaitivu contra els Tigres d'Alliberament de Tamil Eelam.

## Galeria

* Oficina de benestar, 2004
* Escola Mullaitivu Kallapadu GTM
* Tigres Tàmils carregant un vaixell a Mullaitivu, 2005
* Missió noruega de supervisió durant la treva, 2006

## Referències

* ↑ «Assessment of the Tsunami Recovery Implementation in Kilinochchi and Mullaitivu Districts» (pdf) (en anglès). Asian Development Bank. Arxivat de l'original el 24 de juny 2016. [Consulta: 8 gener 2016].
* ↑ «Last Tamil Tiger bastion 'taken'» (en anglès). BBC News, 25-01-2009. [Consulta: 30 juny 2017].
# Nazilli

Nazilli és la segona ciutat més gran de la Província d'Aydın a la Regió de l'Egeu de Turquia occidental, a 47 km a l'est de la ciutat d'Aydın, en la carretera a Denizli.

## Etimologia

Nazilli és un nom turc que ha evolucionat d'alguna manera de l'anterior nom (també turc) de Pazarköy (mercat). Segons la llegenda, el fill del governador d'Aydın en el període otomà, s'enamorà d'una dona jove de Pazarköy, però fou rebutjat pel pare de la noia. El jove, posteriorment, anomenà la ciutat Nazli Ili (La Casa de Nazli) en record de la seva estimada. El viatger del segle xvii, Evliya Çelebi sostenia que la ciutat s'anomenava així per la capritxositat ("naz") de les dones locals en aquesta rica ciutat. O podria haver estat el nom d'una família de turcs oghuz que es va instal·lar aquí.

## Història

Aquesta gent feia teixits i així plantaven cotó en aquella zona per a aquest propòsit. Els turcs oghuz foren succeïts pel Beylik turc de Menteşe-oğlu (el 1280) i els d'Aydın-oğlu.
En 1390 Baiazet I incorporà l'àrea a l'Imperi Otomà. En aquell temps, la ciutat comprenia dos pobles, Cuma Yeri (Plaça de Divendres) i Pazarköy (Mercat de dia feiner). La ciutat, posteriorment, seria només coneguda com a Nazliköy. El 1402 Tamerlà derrotà Baiazet a la batalla d'Ankara i prengué el control de la regió egea, tornant l'àrea de Nazilli a la família dels Aydın-oğlu. Fou ràpidament recuperada per als otomans per part del sultà Murat II.
Durant la Guerra d'Independència Turca la ciutat de Nazili fou ocupada per forces gregues i fou alliberada el 5 de setembre de 1922.

## Geografia

Nazilli es troba a la vora del Büyük Menderes, el riu més gran de la regió egea, i bona part del districte es troba a la vall del Menderes, plena d'arbres cítrics, olives i figues així com cotó, blat i altres collites.
Nazilli avui és una ciutat gran i rica amb una població de 109,800 persones (segons el cens de 2007). La ciutat té un cert nombre d'hospitals, instituts, i alguns edificis de facultats de la Universitat Adnan Menderes, incloent-hi una escola de negocis i economia. El centre de la ciutat vella és ordenat i atractiu amb carrers decorats amb arbres de bergamota.

## Enllaços externs

* Informació local Arxivat 2007-11-18 a Wayback Machine. (turc)

## Vegeu també

* Harpasa
# Niu Jin

    En aquest nom xinès, el cognom és Niu.
Niu Jin :
| Xinès tradicional: | Xinès tradicional: | 牛金 |
| Xinès simplificat: | Xinès simplificat: | 牛金 |
Niu Jin va ser un general militar servint sota el senyor de la guerra Cao Cao durant el període de la tardana Dinastia Han Oriental de la història xinesa. Ell va continuar servint a l'estat de Cao Wei durant el període dels Tres Regnes.

## Biografia

Niu va participar-hi en la batalla de Jiangling, durant la qual es va oferir com a voluntari per dirigir una cavalleria de 300 homes per així atacar a l'enemic, però únicament aconseguí ser salvat per Cao Ren quan ell es va veure encerclat per l'enemic. En Niu va continuar treballant sota les ordres de Cao Ren durant la batalla de l'Illa Mitjana en contra de Wu Oriental, però ells van ser derrotats una altra vegada.
Anys després, en el 231, ell participà en un contraatac contra les de forces invasores de Shu Han i assolí una victòria front la unitat de Zhuge Liang, perseguint-la fins al mont Qi. En el 234, ell va derrotar clarament en el camp de batalla al general de Shu Han Ma Dai, i va decidir escapçar a milers d'enemics capturats. En el 238, ell va seguir a Sima Yi en la seva campanya contra Gongsun Yuan, i va ser promogut a General de la Rereguarda.
Això no obstant, els seus èxits durant els seus últims anys només el van aportar l'arrest per ordre dels Sima, i conseqüentment se li va ordenar de suïcidar-se bevent verí.

## En la ficció

En la novel·la històrica del Romanç dels Tres Regnes de Luo Guanzhong, es diu que Niu era un dels subordinats de Cao Ren. Ell perseguiria a Gan Ning de tornada a Yiling durant la batalla de Jiangling, però va ser envoltat pels reforços dirigits per Zhou Yu, i finalment derrotat. Niu llavors es va reorganitzar i planejà un ataca nocturn sobre el campament de Zhou, però a la fi va ser derrotat novament, patint grans baixes.

## Vegeu també

* Llista de persones relacionades amb els Tres Regnes

## Referències

* Chen Shou. Registres dels Tres Regnes, Capítol 9, Biografia de Cao Ren.
# Octave Lapize

Octave Lapize (14è districte de París, 24 d'octubre de 1887 - Toul, 14 de juliol de 1917) fou un ciclista francès que va competir a començaments del segle XX.

## Biografia

Ciclista francès, fou conegut principalment per la seva victòria al Tour de França de 1910 i per la medalla de bronze als Jocs Olímpics de Londres 1908 a la prova dels 100 quilòmetres. A més a més fou tres vegades guanyador de la Paris-Roubaix, del Campionat de França en ruta i de la París-Brussel·les.
Pilot de combat de l'aviació de l'exèrcit francès, Lapize morí el dia nacional de França de 1917, en plena I Guerra Mundial quan el seu avió fou abatut a Verdun.
Dalt del Coll del Tourmalet hi ha una estàtua seva en homenatge a ser el primer ciclista a haver assolit el coll l'any 1910, en primera edició que el Tour de França passava pels Pirineus.

## Palmarès

* 1907
** Campió de França en ruta amateur
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Bèlgica amateur
* 1908
** als Jocs Olímpics de Londres (100 km. en línia).
* 1909
** 1r a la París-Roubaix
* 1910
** 1r al Tour de França i vencedor de 4 etapes
** 1r a la París-Roubaix
* 1911
** Campió de França en ruta
** 1r a la París-Roubaix
** 1r a la París-Tours
** 1r a la París-Brussel·les
* 1912
** Campió de França en ruta
** 1r a la París-Brussel·les
** 1r als Sis dies de Brussel·les, amb René Vandenberghe
** Vencedor d'una etapa al Tour de França
* 1913
** Campió de França en ruta
** 1r a la París-Brussel·les
* 1914
** Vencedor d'una etapa al Tour de França

### Resultats al Tour de França

* 1909. Abandona (5a etapa)
* 1910. 1r de la classificació general. Vencedor de 4 etapes
* 1911. Abandona (4a etapa)
* 1912. Abandona (9a etapa). Vencedor d'una etapa
* 1913. Abandona (3a etapa)
* 1914. Abandona (10a etapa). Vencedor d'una etapa

## Referències

* ↑ «Olympedia – Octave Lapize». [Consulta: 2 desembre 2023].
* ↑ «Olympians Who Were Killed or Missing in Action or Died as a Result of War». Sports Reference. Arxivat de l'original el 17 abril 2020. [Consulta: 3 agost 2015].
* ↑ Thierry Jouve. «Octave,le Géant, inauguré». ladepeche.fr: La Depeche du Midi, 30-06-1999. [Consulta: 31 juliol 2016].
* ↑ «Tourmalet : l'hommage au géant». larepubliquedespyrenees.fr: La République des Pyrénées, 22-07-2010. [Consulta: 31 juliol 2016].

## Enllaços externs

* Palmarès d'Octave Lapize a memoire-du-cyclisme.eu
# Belén Esteban Menéndez

Belén Esteban Menéndez (Madrid, 9 de novembre de 1973) és una col·laboradora de diversos programes de televisió espanyola. El seu salt als mitjans es va produir després de la ruptura de la seva relació sentimental amb el torero Jesulín de Ubrique, amb qui va tenir una filla, Andrea, més coneguda com a Andreita. Les disputes públiques amb el torero i la seva família (Humberto Janeiro, el pare, Carmen Bazán, la mare o la seva germana) li han reportat una gran notorietat en la premsa del cor espanyola. A més a més, Belén va presentar la retransmissió de les campanades de 2009 a Telecinco. Després de la seva separació, va començar a treballar com a col·laboradora de programes de cor. Des de llavors, Belén Esteban s'ha convertit en uns dels personatges més populars del panorama mediàtic espanyol. El 27 de juny del 2008 es va casar amb Fran, un amic de tota la vida, que fa de cambrer al barri de San Blas, a Madrid. La repercussió de Belén Esteban ha atiat molts a preguntar-se el perquè del seu èxit.
Brigitte Vasallo en proposa una biografia alternativa: "Belén Esteban és comunicadora, especialitzada en programes d'entreteniment. És líder d'audiència de de fa 20 anys."

## Vegeu també

* Ana Rosa Quintana Hortal

## Referències

* ↑ «Belén Esteban vs Ana Rosa» (en castellà). Diario Vasco, 29-07-2010. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ abc.es. «Personajes famosos: Belén Esteban» (en castellà).
* ↑ «L'enigma Belén Esteban: per què atreu l'ex de Jesulín a l'audiència». larazon.es, 12-10-2009. Arxivat de l'original el 2010-01-11. [Consulta: 3 gener 2010].
* ↑ Vasallo, Brigitte. Lenguaje inclusivo y exclusión de clase (en castellà). Barcelona: Larousse, 01-03-2021, p. 21. ISBN 978-84-18100-99-4.
# Osmaniye

Osmaniye és una petita ciutat a la regió de Çukurova (Turquia), capital de la Província d'Osmaniye.

## Història

Situada a la vora oriental de la plana de Çukurova en els contraforts de les Muntanyes de Nur, i porta entre Anatòlia i l'Orient Mitjà, Osmaniye es troba a la Ruta de la Seda, un lloc d'importància estratègica i ha estat un assentament per a diverses civilitzacions incloent-hi els hitites, perses i romans.
La primera presència islàmica en l'àrea va ser establerta pel califa abbàssida Harun ar-Raixid; tropes auxiliars del seu exèrcit foren els primers turcs que lluitaren a Anatòlia. En aquesta funció van tenir un paper determinant i després de la victòria turca sobre el romans d'Orient a Malazgird en 1071, van arribar diverses onades de conqueridors turcs. Les Muntanyes de Nur eren poblades per la tribu Ulaşlı dels turcmans.
Els Ulaşlı romangueren com a poder local durant el període de l'Imperi Otomà i estigueren implicats fins i tot en les revoltes djelali, durant un període d'incert domini otomà en el segle xvii. Finalment, el 1865 el general otomà Derviş Paşa va rebre l'encàrrec de dur la llei i l'ordre a Çukurova. Establí la seva seu als pobles de Dereobası, Fakıuşağı, Akyar i expulsà els Ulaşlı des de les muntanyes altes al poble de Hacıosmanlı. La zona, finalment, va esdevenir part de la província d'Osmaniye. La ciutat d'Osmaniye era formalment una governació de districte i entre el 1924 i el 1933 també fou la capital de la província. Tanmateix, la província va ser abolida i Osmaniye va passar a formar part de la província d'Adana, situació en la qual continuà fins al 1996

## Osmaniye avui

Avui Osmaniye és el centre d'una rica regió agrícola, ben irrigada pel sistema de rec provinent del riu Ceyhan i força coneguda pel conreu de cacauets.
La ciutat es troba només a 25 km de distància de la costa mediterrània de Dörtyol.

## Clima

Osmaniye té un clima mediterrani. Els estius hi són molt càlids i secs, mentre que els hiverns hi són frescos i humits.

## Llocs d'interès

Antigues ruïnes d'Osmaniye; Karatepe i Aslantaş.

## Enllaços externs

* (turc) Lloc web oficial del governador d'Osmaniye
* (turc) Lloc web oficial del municipi d'Osmaniye
* (anglès) Informació sobre el pronòstic del temps a Osmaniye Arxivat 2011-08-24 a Wayback Machine.