OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ramon (V) de Tolosa

Ramon (V) de Tolosa (mort vers 978 o 979), va ser comte de Tolosa, Albi, Carcí, i Nimes (vers 972-978). El comtat de Carcí que havia caigut en mans dels vescomtes torna a aparèixer en mans de la casa de Tolosa des de vers 964 en indivisió amb la branca de Roergue. No està ben establert si va succeir al seu pare Ramon (IV) de Tolosa abans del 972 o al fill d'aquest (i per tant el seu germà) Hug de Tolosa després del 972.

## Biografia

Vers el 975 Ramon (V) hauria cedit el comtat d'Albí al seu fill Ponç o Ponç Ramon.
La Vita Fulcranni esmenta a un "comitem Tholosanum" del que no esmenta el nom que va repudiar a la seva esposa i es va casar amb una segona esposa que havia estat repudiada abans pel seu marit. Devic i Vaisette situen aquest fet el 975 i (donat que no consideraven l'existència de Ramon (IV) i Ramon (VI) atribueixen aquest fet a Guillem III Tallaferro però no hi ha constància que la segona esposa de Guillem Tallaferro, Emma de Provença, hagués estat casada abans. Em canvi, Adelaida d'Anjou havia estat casada amb Esteve de Brioude i com que no consta la mort d'aquest, podia haver estat repudiada.

## Matrimoni i fills

S'hauria casat vers 975 (potser en segones noces, segons l'anterior) amb Adelaida d'Anjou (també anomenada Blanca), filla de Folc II el Bo, comte d'Anjou i de Gerberga. Adelaida es va casar després de quedar vídua, amb Lluís l'Indolent, que fou coronat rei el juny del 979 amb 12 anys i després fou el rei Lluís V de França. Es va casar per quarta vegada (984/986) amb Guillem II l'Alliberador comte d'Arle i marquès de Provença. Encara es podria haver casat una cinquena vegada abans de 1016 amb Otó Guillem comte de Mâcon i de Nevers del qual la segona esposa apareix esmentada com Adelaida i el pape Benet VIII s'hi referix com a "domnæ Adeleidi comitissæ cognomento Blanchæ" en un document de 1016, però no diu que estiguin casats i el fet que fos molt més gran que el seu marit (uns 60 anys ella i uns 50 ell) planteja dubtes. Hauria mort el 1026 a Mâcon. No hi ha explicació pel seu doble nom d'Adelaida i Blanca.
Va deixar dos fills:
* Guillem dit Tallaferro (vers 970/975- setembre de 1037) comte de Tolosa, Carcí, i Nimes vers 979-1037.
* Ponç de Tolosa, comte d'Albi
* Lietgarda

## Referències

* ↑ mort assassinat vers el 972/979; el Còdex de Roda diu mort "in Garazo")
* ↑ Histoire Générale de Languedoc, 3a edició, volum III, pàg. 174
* ↑ Crònica de Saint-Pierre du Puy
* ↑ s'haurien casat el 980 o 982 a Vieux-Brioude a l'Alt Loire i el mateix dia van rebre el títol de reis d'Aquitània; es van divorciar el 984; les fomts d'aquest matrimoni l'esmenten sempre amb el nom de Blanca, sense donar el seu origen
* ↑ Historia Francorum, que altre cop l'esmenta amb el mom de Blanca però als diplomes apareix com Adelais ("Adalaiz comitissa" o "Adalax comitissa"

## Vegeu també

* Llista dels comtes de Tolosa.
# Ramon II de Tolosa

Ramón II (861-923), comte de Tolosa, de Carcí, Nimes i l'Albí, i temporalment comte de Roergue.

## Orígens familiars

Va ser el fill gran de Odó I de Tolosa i Garsenda d'Albi, comtessa d'Albi, filla d'Ermengol d'Albi,

## Vida

El 886, a la mort de Bernat Plantapilosa, el seu pare Odó I rebia del rei el comtat de Tolosa, mentre Ramon va rebre l'administració dels comtats de Nimes i l'Albí, el primer per delegació i el segon per herència materna. El 898, el seu pare el va fer comte de Roergue. Vuit anys més tard, el 906, Ermengol, germà de Ramon, va rebre del seu pare el comtat de Roergue i els va fer a tots dos, comtes de Tolosa. A la mort de Odó el 918, el comtat de Tolosa va quedar en mans de Ramon, mentre que Ermengol va rebre Roergue, i el comtats de Nimes, Albi i Carcí van quedar indivisos. Ramon també va heretar del seu pare el títol de duc o marquès de Septimània. Va morir el 923.

## Núpcies i descendents

Ramon es va casar Guinidilda de Barcelona, filla de Guifré el Pilós, amb la qual va tenir un únic fill i hereu:
* Ramon III de Tolosa, comte de Tolosa (923-~950)

## Notes

* ↑ No hi ha proves que el fill l'hagués tingut amb una hipotètica segons esposa de la casa de Narbona

## Referències

* Genealogia a Fundació per la Genealogia Medieval

## Vegeu també

* Llista dels comtes de Tolosa.
# Ramon Riera i Guardiola

Ramon Riera i Guardiola (Sant Andreu de Palomar, 1876 - Barcelona, 1955) fou un empresari i polític barceloní vinculat al carlisme, soci de Foment del Treball Nacional i de la Societat Econòmica Barcelonesa d'Amics del País.

## Biografia

Membre actiu de la Junta Directiva del Cercle Tradicionalista de Sant Andreu, fou regidor jaumista a l'Ajuntament de Barcelona a les eleccions municipals de 1911. Era un catòlic força devot i va endegar diverses campanyes contra l'anticlericalisme promogut pels regidors del Partit Republicà Radical. El 1917 fou comptador de la Junta Regional de Catalunya de la Comunió Tradicionalista.
Quan es produí el cop d'estat del 18 de juliol de 1936 era cap de la Prefectura Regional Tradicionalista de Catalunya. Durant el Congrés Eucarístic Internacional celebrat a Barcelona el 1952 va rebre un diploma del bisbe Gregorio Modrego Casaus.
El seu fill Joan Riera i Bartra (1913-2013) va lluitar amb els Requetès durant la Guerra Civil espanyola i el va succeir en els negocis.

## Referències

* ↑ Isidre Molas Els senadors carlins de Catalunya (1901-1922), Universitat Autònoma de Barcelona
* ↑ Julià Cèlia Canyelles. Els governs de la ciutat de Barcelona (1875-1930). Ajuntament de Barcelona, 2013, p.244. ISBN 978-84-9850-461-3.
* ↑ «Joan Riera Bartra». geneanet.org. Javier Mascaró.
* ↑ «JUAN RIERA BARTRA». Requetés. De las trincheras al olvido. Fundación Ignacio Larramendi.
* ↑ Templo. El propagador de la devoción a San José, portavoz espiritual de devotos de San José y del Templo Expiatorio de la Sagrada Familia, gener 1965, p. 2.
# Ramon Vilaplana i Forcada

Ramon Vilaplana i Forcada († Vic, 24 de juliol de 1936) fou un empresari i polític català, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.
Era fill de Josep Vilaplana i Pujolar, cap del somatent de Vic i el seu primer alcalde durant el franquisme (1939-1940). Fou elegit diputat com a regionalista independent pel districte de Vic a les eleccions generals espanyoles de 1920, desplaçant al carlí Bartomeu Trias i Comas, qui tenia el vistiplau de la direcció de la Lliga Regionalista. A les eleccions generals espanyoles de 1923 fou derrotat per Albert Rusiñol i Prats.
El 24 de juliol de 1934 fou segrestat de casa seva al carrer de la Ramada de Vic, juntament amb el seu germà Joaquim Vilaplana i Forcada, vicari de Sentfores, i el seu cunyat Conrad Puigrefagut, gran propietari de la zona. Fou dut amb el seu germà a la presó i l'endemà aparegueren ambdós morts darrere la fàbrica de can Marnet (coneguda com la Sibèria). El seu cunyat fou dut a Tona i d'allí al Pla de la Marfa, on després de matar-lo a cops cremaren el seu cos en unes garberes.

## Referències

* ↑ Xavier Tornafoch. Catalanisme, carlisme i republicanisme a Vic (1899-1909). Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2002, p.141.
* ↑ Isidre Molas Els senadors carlins de Catalunya (1901-1923) Ed. Universitat de Barcelona, p.21
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Ramon d'Abadal i Calderó. Dietari de guerra, exili i retorn, 1936-1940. Publicacions de l'Abadia de MOntserrat, 2001, p.107.
# Rasclet emmascarat

El rasclet emmascarat (Amaurornis cinerea) és una espècie d'ocell de la família dels ràl·lids (Rallidae) que habita pantans i vegetació de ribera amb vegetació flotant a la Península Malaia, illes de la Sonda, Filipines, Carolines, Palau, Sulawesi i petites illes d'al voltant, Moluques, Nova Guinea, arxipèlag D'Entrecasteaux, arxipèlag de Bismarck, illes Salomó, Vanuatu, Nova Caledònia, Fiji, Samoa, i nord d'Austràlia.

## Taxonomia

Classificat tradicionalment al gènere Porzana, va ser traslladat a Amaurornis, arran Slikas et al. 2002 i en època més propera al monotípic gènere Poliolimnas Sharpe, 1893 arran Garcia-R et al. 2020

## Referències

* ↑ Handbook of the Birds of the World and BirdLife International (2022). Handbook of the Birds of the World and BirdLife International digital checklist of the birds of the world. Version 7
* ↑ B Slikas, SL Olson i RC Fleischer. 2002. Rapid, independent evolution of flightlessness in four species of Pacific Island rails (Rallidae): an analysis based on mitochondrial sequence data. Journal of Avian Biology 33: 5–14
* ↑ F Gill, D Donsker et P Rasmussen (Eds). 2023. IOC World Bird List (v13.2). doi : 10.14344/IOC.ML.13.2.
* ↑ JC García-R, EM Lemmon, AR Lemmon i N French. 2020. Phylogenomic reconstruction sheds light on new relationships and timescale of rails (Aves: Rallidae) evolution. Diversity 12: 70.
# Regne d'Efutu

El regne d'Efutu fou un regne històric i avui dia un regne tradicional del poble guan futu al sud-oest de la moderna Ghana.
El regne va ser fundat vers el 1400 a la zona de Winneba pels guans, aborígens de Ghana, juntament amb un altre estat germà, l'estat de Guafo (Eguafo). La llegenda fins i tot diu que un dels primers reis de Fetu era un gran menjador de crancs que abundaven a les zones baixes pantanoses al voltant dels turons de la present Cape Coast. Un segle i mig després una part de la població d'aquest regne, anomenat Futu, va marxar i es va establir al nord de Cape Coast i l'assentament es va dir Kotokuraba (Rierol dels Crancs), creixent amb l'ajut de Futu. El cranc fou l'emblema tradicional d'aquests pobles. Amb el temps un altre conjunt de cabanes va sorgir a prop de la platja, que es va convertir en actiu centre comercial, on es van intercanviar sal i altres productes bàsics. Aquest nou establiment es coneixia com a Gwa o Igwa (Oguaa) i va créixer ràpidament la població arran de l'afluència de la gent de Efutu. Quan W. J. Mueller va ser capellà a la fortalesa danesa, Fredrickdborg, des de 1661-1669, el rei de Fetu es deia Aduafo i era un poderós governant que era temut i honorat pel seu poble.
En 1693, el regne Fetu va ser derrotat per les forces aliades d'Assin i Asebu. El Efutuhene Nana Essifie Kuma va transferir la seva capital de Efutu a Oguaa. En arribar, els nous immigrants es van establir en tres àrees diferents, a saber. Bentsil, l'àrea de les terres altes darrere del castell de nova construcció; Nkum, el terreny en pendent, a la riba oest del corrent per sota Bentsil; i Intsin, el terreny elevat a la banda est del corrent. Llavors el regne d'Oguaa va passar a ser més important que el vell regne d'Efutu que no obstant va subsistir com a tributari i encara forma un regne tradicional.

## Reis

* ? - 1666 Aduafo
* 1666 - 1712 Ghartey I
* 1712 - 1749 Bortse Komfo Amu
* 1750 - 1784 Ghartey II
* 1784 - 1815 Ayireba Gyateh
* 1815 - 1816 Bondzie Quaye (1st time)
* 1817 - 1820 Ghartey III (1st time)
* 1820 - 1828 Bondzie Quaye (2nd time)
* 1828 - 1857 Ghartey III (2nd time)
* 1858 - 1872 Henry Acquah I
* 1872 - 1897 Robert J. Kwame Gyateh Akyeampong Ghartey IV (Gyateh Kuma)
* 1898 - 1909 George Acquah II (primera vegada)
* 1909 - 1914 Regència
* 1914 - 1916 George Acquah II (segona vegada)
* 1916 - 1919 Regència
* 1919 - 1941 Ayirebe Acquah III (primera vegada)
* 1941 - 1946 Regència
* 1946 Ayirebe Acquah III (segona vegada)
* 1946 - 1977 Ghartey V
* 1977 Ayirebe Acquah IV (primera vegada)
* 1978 - 1985 Bondzie-abe III
* 1985 - 1993 Ayirebe Acquah IV (segona vegada)
* 1993 Ayirebe Acquah V
* 1993 - 1994 Ghartey VI
* 1994 - 1996 Regency
* 1996 - Neenyi Ghartey VII

## Referències

* ↑ D. A. Sutherland, “State Emblem of the Gold Coast”, 1952 pàg 67
* ↑ James Erskine Graham, The Daily Graphic de 21 de febrer de 2006 i 30 de desembre de 2005
# Revista Valenciana d'Etnologia

La Revista Valenciana d'Etnologia, és una publicació de periodicitat anual editada per la Diputació de València, que començà la seua trajectòria l'any 2006. La revista es planteja com una nova publicació de la mà del Museu valencià d'etnologia i del Servei d'Investigació d'Etnologia i Cultura Tradicional (SIECT), àrea de recerca del propi museu.
L'objectiu fonamental de la publicació és visualitzar treballs d'investigació d'etnologia i antropologia. D'aquesta manera la publicació, de caràcter més o menys anual, s'afegiria a les poques revistes dins del territori valencià que estan centrades en la difusió monogràfica de recerques en l'àmbit de l'etnologia i l'antropologia, com són: Afers (publicada pel Departament de Sociologia i Antropologia Social de la Universitat de València), la Revista Valenciana de Folklore (publicada pel Grup Alacant de recerca folklòrica) o Caramella i El Setiet.
La revista s'estructura en un dossier al voltant d'un tema específic, ampliat per una part miscel·lània en què s'arrepleguen articles de temàtiques diverses, difícilment ajustables a la del dossier. A més, per concloure la revista, s'hi afegeixen dos seccions que tenen caràcter fix, una dedicada a autors clàssics de l'antropologia, i una altra que tracta de visualitzar els fons bibliogràfics del Museu.
S'inicià la seua publicació l'any 2006, i des d'aleshores se n'han publicat nou números:
| Núm | Any | Dossier | Observacions |
| 1 | 2006 | Museus valencians i etnologia. | |
| 2 | 2007 | L'exòtic quotidià. | |
| 3 | 2008 | Etnologia i Patrimoni. | |
| 4 | 2009 | Antropologia visual. | |
| 5 | 2010 | La democratització del patrimoni. | Aquest número no presenta l'estructura típica de la revista, però s'esmenta per a indicar la seua temàtica global el títol del primer artícle |
| 6 | 2011 | Àfrica, etnografia tradicional i altres. | |
| 7 | 2012 | Digitalització del patrimoni. | |
| 8 | 2016 | | Sense dossier, ni miscel·lània distingibles. |
| 9 | 2017 | Patrimoni, memòria i conflicte. | |
La revista publica tant articles en català, com en castellà i en anglés.
L'any 2009, la revista estava al lloc 10 del rànquing nacional de publicacions científiques d'Antropologia.

## Referències

* 1 2 «Revista valenciana d'etnologia - Dialnet» (en castellà). [Consulta: 22 juny 2018].
* 1 2 Sistema Regional de Información en Línea para Revistas Científicas de América Latina, el Caribe. «Latindex», 17-02-1997. Arxivat de l'original el 2018-06-22. [Consulta: 22 juny 2018].
* 1 2 Press, Europa «El Museu Valencià d'Etnologia, anfitrión de las primeras Jornadas de Revistas Españolas de Antropología» (en castellà). europapress.es, 28-10-2009.
* ↑ «Editorial». Revista Valenciana d'Etnologia, 2006.
* ↑ Año 2006, Número 1. Dialnet
* ↑ Año 2007, Número 2. Dialnet
* ↑ Año 2008, Número 3. Dialnet
* ↑ Año 2009, Número 4. Dialnet
* ↑ Año 2010, Número 5. Dialnet
* ↑ Año 2011, Número 6. Dialnet
* ↑ Año 2012, Número 7. Dialnet
* ↑ Año 2016, Número 8. Dialnet
# Riu d'Enclar

El riu d'Enclar és un riu del Principat d'Andorra. És un afluent, per l'esquerra, del riu Valira. Té el seu origen a la Serra d'Enclar a una altitud d'entre 2.406 i 2.317 metres entre el Pic d'Ós i el Pic d'Enclar. S'uneix al riu Valira prop de Santa Coloma d'Andorra.
El riu i la seva conca es van formar per la fusió d'una antiga glacera.
Fa el límit de les parròquies andorranes de Sant Julià de Lòria i d'Andorra la Vella.

## Referències

* ↑ Santi Pocino, Empremtes glacials, Treballs de la Societat catalana de Geografia 2001.
# Challenge de Mallorca femenina

La Challenge de Mallorca femenina és una competició ciclista espanyola que inaugura el circuit femení espanyol i creada el 2024. Es desenvolupa a l'illa de Mallorca a final del mes de gener i està formada per tres curses que també inicien el Calendari femení de l'UCI en categoria 1.1. Les tres curses són: el Trofeu Felanitx–Colònia de Sant Jordi, el Trofeu Palma i el Trofeu Binissalem-Andratx. És la versió femenina de la Challenge de Mallorca.

## Vencedors dels trofeus
### Trofeu Felanitx–Colònia de Sant Jordi

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 2024 | Noemi Rüegg | Arlenis Sierra Cañadilla | Chiara Consonni |

### Trofeu Palma

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 2024 | Magdeleine Vallieres | Ashleigh Moolman | Margarita Victoria García Cañellas |

### Trofeu Binissalem-Andratx

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 2024 | Eleonora Gasparrini | Noemi Rüegg | Nadia Quagliotto |

## Referències

* ↑ «Challenge Mallorca femenina: Recorrido, perfiles y equipos» (en castellà). ciclo21, 19-01-2024. [Consulta: 2 novembre 2024].
* ↑ «Análisis desde dentro de la Challenge Mallorca» (en castellà). lepuncheur, 31-01-2024. [Consulta: 2 novembre 2024].

## Vegeu també

* Challenge de Mallorca

### Enllaços externs

* Challenge de Mallorca femenina - Lloc web oficial
# Robert Moses

Robert Moses (18 desembre de 1888 a New Haven (Connecticut) - 29 juliol de 1981) és un urbanista americà, artesà de la renovació de Nova York entre 1930 i 1970. El seu pare fou un comerciant reputat i agent immobiliari.
Fa els seus estudis a la Universitat Yale i passa algun temps a Europa.
La seva obra principal és la modernització de New York. Fins i tot no havent estat mai escollit al consell municipal de la ciutat, es beneficia d'una gran influència dels anys 1930 als anys 1960.

## Els seus començaments

Entra a l'ajuntament de New York gràcies a Al Smith, i comença per crear el Jones Beach State Park.
Després aprofita les subvencions permeses pel New Deal per a finançar la seva campanya de modernització de New York per posar els seus plànols a l'obra.
Posa en marxa la segregació "invisible" construint un pont cap a Long Island (New York), no deixant passar els busos (utilitzats pels Negres) sinó només els cotxes dels Blancs.

## Notes i referències

* ↑ Florent Latrive/sota la direcció d'Emmanuel Pierrat, le livre noir de la censure, seuil, febrer de 2008, 347 p. (ISBN 978-2-02-094298-0)
Per a més informacions sobre la vida de Moses, l'historiador Robert Caro ha escrit una imponent obra The Power Broker: Robert Moses and the Fall of New York.
# Acció Catalana (1994-1997)

Acció Catalana (AC) fou un partit polític catalanista i sobiranista impulsat per Max Cahner. Entre els seus dirigents destacaren Antoni Vives, Josep Guitart i Eduard Sánchez. Creat arran d'una escissió de Convergència Democràtica de Catalunya, el 26 de maig de 1997 el partit signà un acord d'associació amb Esquerra Republicana de Catalunya.
En les eleccions locals de 1995 presentà candidatura a Tàrrega. En les eleccions locals de 1999 presentà candidatures a Sant Vicenç de Montalt i Alella.

## Referències

* ↑ «Mor als 76 anys Max Cahner, exconseller i gran impulsor de la cultura catalana». 324.cat, 14-10-2013. [Consulta: 14 octubre 2013].

## Bibliografia

* «Acció Catalana | enciclopedia.cat». [Consulta: 2 novembre 2024].
# Romanç d'Enees

El romanç d'Enees és una de les obres més importants de l'anomenada matèria de Roma medieval, on es recreaven amb codis nous les històries més importants de l'èpica grecollatina. Es tracta d'un poema francès d'uns 10000 versos octosíl·labs on es reprenen episodis de l'Eneida fent més èmfasi en les relacions amoroses del protagonista, especialment les centrades en Dido i Lavínia. La primera se centra en la passió que sent Enees i en l'amor no correspost de la cartaginesa, mentre que es presenta l'amor per Lavínia com més adient als codis del naixent amor cortès, essent la força que li permet dur a terme la seva missió i enfrontar-se al seu rival. Escrit al segle xii (al voltant de 1160 segons les atribucions dels manuscrits), va esdevenir una font d'inspiració per a la literatura cavalleresca posterior. Malgrat que la trama neix en Virgili, el tractament de l'amor correspon al model d'Ovidi, per exemple les metàfores beuen de les fonts romanes i es descriuen els símptomes de l'amor com una malaltia.

## Referències

* ↑ Aime Petit, Le Roman D'Enéas: édition Critique D'après Le Manuscrit B.N., Paris, Livre de Poche, 1997
* ↑ Krueger, Roberta L. (2011). "The Wound, the Knot, and the Book: Marie de France and Literary Traditions of Love in the Lais". Dins Logan Whalen. A Companion to Marie de France. BRILL. pp. 55–88. ISBN 9789004202177.
* ↑ Literatura europea dels orígens: introducció a la literatura romànica medieval, Editorial UOC, 2012

## Enllaços externs

* Fitxa de l'obra a la base de dades ARLIMA
# Saive

Saive (Saive-dilé-Blegneye en való) és un nucli del municipi belga de Blegny a la província de Lieja a la regió valona. Es troba a l'altiplà de Herve i és regat pel riu Julienne.

## Història

El nom prové del llatí silva o bosc i és de la mateixa etimologia del català selva. A l'inici era una clariana al mig del bosc que cobria tot el País d'Herve i del qual només romà l'Hertogenwald.
El primer esment escrit segur data de l'1 de setembre de 1279 quan el príncep-bisbe Joan d'Enghien va erigir la senyoria en parròquia de Sant Pere. La senyoria pertanyia a la casa de Jupille i de la jurisdicció d'Amercoeur, que depenia del principat de Lieja.
Diverses famílies nobles van querellar-se per a la possessió de la senyoria fins a la fi de l'antic règim. Durant la revolució francesa les tropes d'ambdós camps van pillardejar el poble. Fins a l'inici de la Primera Guerra Mundial va conèixer més d'un segle de pau i de relativa prosperitat.
Entre les dues guerres va reconstruir-se la posició fortificada de Lieja per a evitar – en va – una nova invasió alemanya. La caserna de Saive va tenir un paper important en aquest projecte. Molts belgues van fer el seu servei militar obligatori a Saive.
Durant la segona guerra mundial el poble va amagar molts resistents i sofrir de vegades de les represàlies alemanyes. Després de la guerra, el poble a poc a poc va evolucionar vers un dormitori de Lieja. Els ocupants francesos van transformar l'antiga senyoria en municipi a l'inici del segle xix que va romandre independent fins a l'1 de gener de 1977 quan va fusionar amb Blegny.

## Economia

Des de l'origen era un poble rural agricultural: fructicultura i bestiar. A l'inici del segle xvi va conèixer una certa industrialització quan va explotar-se breument una mina de carbó al lloc dit Saivelette. Uns tallers de fabricació de claus i de treball dels metalls van sobreviure fins a l'inici del segle xx.
La construcció d'un tramvia Lieja-Dalhem-'s-Gravenvoeren va desenclavar el nucli i va permetre a la població de treballar a les indústries de la vall del Mosa i la mina de Trembleur
La construcció de la caserna a Haute Saive als anys trenta del segle xx va desenvolupar l'economia local. Avui és un poble dormitori per a l'aglomeració de Lieja. El polígon industrial de Barchon, a la frontera septentrional del nucli i de l'autopista E40 continua creixent.

## Locs d'interès

* El castell de Méan
* El castell medieval
* El castell de La Motte o de Bellaire
* L'església de Sant Pere
* La caserna Quartier De Cuyper-Beniest

## Bibliografia

* Paul Bolland i Victor Counet, Blegny Autrefois: Barchon, Blegny-Trembleur, Housse, Mortier, Saint-Remy, Saive. Liège, Noir Dessin productions, 2011, 194 pàgines, ISBN 978-2873512378

## Referències i enllaços

             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Saive
* ↑ Ans al contrari, tots els altres nuclis de Blegny històricament feien part del País de Dalhem, integrat al ducat de Brabant
* ↑ Henri Joseph Barthélemi Del Vaux de Fouron, «Saive» z: Dictionnaire géographique de la province de Liège, volum 1, Lieja, Editorial Jeunehomme, 1841, 336-339