OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Anna Garcia Garay

Anna Garcia Garay (Sabadell, 1972) és una poetessa catalana. Ha participat en projectes literaris col·lectius de l'Associació de Relataires en Català (ARC) com a primer llibre de poemes, Tensant el vers i Garbuix de contes.

## Trajectòria

L'any 2006 guanyà el primer Premi de Poesia Miquel Martí i Pol del Principat d'Andorra amb el poema «Desfent camins», i el 2007 quedà finalista en el certamen Gat Literari de Torelló amb el recull de poemes Funambulismes a la corda fluixa de la nit. El 2009 guanyà el tercer premi del concurs e-Poemes convocat per La Vanguardia amb el poema «Beatus ille», i l'any 2010 quedà entre els set finalistes del IX Premi de Poesia de Sant Cugat a la memòria de Gabriel Ferrater amb el recull poètic Tot allò que vaig voler dir-te.
El 2011, dins dels Premis Ciutat d'Igualada de Creació Artística, guanyà el XVII Premi de Poesia Joan Llacuna amb l'obra Assassins de margarides, guardó que feu possible la publicació del seu primer llibre al març de 2012 i, el mateix any, obtingué l'onzè Premi de Poesia de Sant Cugat a la memòria de Gabriel Ferrater amb Els mots encreuats. L'any 2019, guanyà el Premi Màrius Torres amb el poemari Dietari del buit, escrit arran de ser operada per primera vegada a la seva vida i «pensar en el buit físic que m'havien deixat a dins».

## Poesia

* Assassins de margarides (Viena Edicions, 2012)
* Els mots encreuats (Edicions 62, 2012)
* Dietari del buit (Pagès Editors, 2020)

## Referències

* ↑ «Tensant el vers». Editorial Meteora, 2011.
* ↑ «Garcia Garay, Anna». Qui és qui a les lletres catalanes. Generalitat de Catalunya, 28-05-2014.
* ↑ «Anna Garcia Garay guanya el Ferrater». El Punt Avui, 12-04-2027, pàg. 42.
* ↑ Merigó, Toni «Ganan poetas de la blogosfera» (pdf) (en castellà). La Vanguardia, 14-06-2009, pàg. 6.
* ↑ «Anna Garcia Garay guanya el Ferrater». El Punt Avui, 27-04-2012.
* ↑ Notícia de l'Ajuntament d'Igualada"
* ↑ Assassins de margarides. Viena Edicions, 2012. ISBN 978-848330-689-5.
* ↑ «Anna Garcia guanya amb Els mots encreuats l'XI Premi de Poesia de Sant Cugat a la memòria de Ferrater». 3/24. Televisió de Catalunya, 27-04-2012.
* ↑ «Anna Garcia Garay guanya l'onzè premi Gabriel Ferrater de poesia». Ara, 26-04-2012.
* ↑ «El periodista Jordi Romeu guanya el Premi Vallverdú d'assaig i Anna Garcia el Màrius Torres de Poesia». CCMA, 15-11-2019. [Consulta: 16 novembre 2019].

## Enllaços externs

* an →← na - Bloc de l'autora.
* Brou. «Violència de gènere» (vídeo).
# .asia

.asia és un domini de primer nivell genèric d'Internet proposat per l'organització DotAsia, amb el registre per ser operat finalment per Afilias. El domini Àsia es va presentar al públic a través d'un llançament complet que va implicar un procés multifase Sunrise i Landrush del 9 d'octubre de 2007 al 12 de març de 2008. Va estar disponible per primera vegada. base de registre -come-first-served el 26 de març de 2008. El 2013, hi ha més de 455.000 dominis .asia registrats a 155 països.
El domini de primer nivell territorial existent, .as està reservat per la Samoa Americana, tot i que admet llocs estrangers.

## Referències

* ↑ «'.asia ' va estar disponible per ordre de registre el 26 de març de 2008». dot.asia.
* ↑ «L'any 2013, hi ha més de 455.000 dominis .Asia registrats». 5years.asia. Arxivat de l'original el 2022-03-28. [Consulta: 11 novembre 2024].
Domini de primer nivell genèric :
Actuals :
Proposats :
Llista de dominis de primer nivell territorial :
# Ca l'Apotecari (Vilanova de Bellpuig)

Ca l'Apotecari és un monument del municipi de Vilanova de Bellpuig (Pla d'Urgell) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Al carrer Dr. Gassol de Vilanova de Bellpuig es conserva una casa senyorial desfigurada per addicions posteriors, i amb els seus interiors alterats per l'adequació dels ambients propis com a Caixa d'Estalvis. L'edifici integra en realitat dos cossos d'edificació diferents, tal com s'evidencia en la composició i el nivell desigual de la façana. Així, mentre el cos dret duu en una finestra la data de 1792, l'edificació contigua, que emfatitza més el caràcter senyorial, presenta trets que defineixen una cronologia anterior.
El parament del conjunt és de grans carreus ben escairats i les obertures són allindanades, amb una distribució diferent a cada un dels cossos. El de mà esquerra, que sembla ésser el nucli originari del casal, consta de planta i dos pisos. Al nivell de l'ingrés s'integra una porxada que es desenvolupa en els baixos de les cases contigües. Les obertures es distribueixen de forma simètrica, dues a cada pis, tenen un emmarcament motllurat i són coronades per un trencaaigües, que en les del primer pis integra un arc conopial.
En resum, es tracta d'un conjunt heterogeni que aplega elements ben propis d'edificis civils d'època moderna (XVI-XVIII), si bé molt desfigurats, especialment en les parts baixes.

## Història

Aquesta casa pertanyia al cabaler de Cal Gassol del Talladell i era apotecari, pel que tenia la part esquerra de l'edifici dedicat a farmàcia i consultori. El farmacèutic va morir a la guerra i en no tenir descendència la seva esposa na Conxita va deixar la casa i les terres a l'església, que la va emprar com a rectoria.

## Referències

* 1 2 3 4 «Ca l'Apotecari». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2013].
# Montero

Montero és una ciutat de Bolívia i també la capital de la província d'Obispo Santistevan al Departament de Santa Cruz. Situada al cor agroindustrial de Bolívia, a 50 km de la ciutat de Santa Cruz de la Sierra, és la major capital provincial del país amb 109.518 habitants segons el Cens INE 2012.
És la segona ciutat més poblada del Departament de Santa Cruz, sobrepassada per Santa Cruz de la Sierra i succeïda per Warnes.
Coneguda per la seva indústria sucrera, aquesta ciutat és el centre agrícola i canyer on funciona Ingenio Azucarero "Guabirá ", major productor de sucre i alcohol del país.
Per la llei del 4 de desembre de 1912 se li va donar el nom de Montero, en reconeixement a l'actuació delcoronel Marceliano Montero durant la Guerra de la Independència i la batalla d'Ingavi. Avui Montero té el títol de ciutat per disposició de la Llei del 3 de desembre de 1986.
Amb un intens comerç i activitat bancària, aquesta ciutat està situada a 17º20 'de latitud sud i a 63º23' de longitud oest, i a una altitud de 298 msnm. L'àrea urbana té una superfície aproximada de 19 km². La seva temperatura mitjana anual és de 24,5 °C amb classificació climàtica de tipus subhumit sec. Juliol és el seu mes més fred de l'any i desembre el mes més càlid. Montero també es caracteritza per tenir un creixement poblacional més elevat que qualsevol altra ciutat de la província de Santa Cruz.

## Referències

* ↑ «Censo INE» (en español). Instituto Nacional de Estadística. Arxivat de l'original el 2014-11-07. [Consulta: 19 maig 2019].
# Guo Xun

    En aquest nom xinès, el cognom és Guo.
Guo Xun ( - 75 dC) xinès tradicional: 郭恂, xinès simplificat: 郭恂; Wade-Giles: Kuo Hsün, va ser un oficial militar sota la Dinastia Han Oriental de la història xinesa. Va ser un general associat de Ban Chao, mentre ell i Ban Chao hi foren enviats a les regions occidentals per a una expedició diplomàtica de Dou Gu. En el 75 EC, va ser mort juntament amb Chen Mu pels rebels dels estats de Yanqi i Qiuci.

## Referències

* ↑ Crespigny, Rafe de. A Biographical Dictionary of Later Han to the Three Kingdoms (23-220 AD) (en anglès). BRILL, 2006-12-01, p. 292. ISBN 978-90-474-1184-0.
# Ca l'Idílio

Ca l'Idílio és un edifici del municipi d'Esparreguera (Baix Llobregat) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un habitatge que fa xamfrà, estructurat en planta baixa i dos pisos. Està fet amb maó després arrebossat. Destaquen els esgrafiats geomètrics a tota la façana així com l'encoixinat de pedra que emmarca una columneta adossada a la cantonada.
A la planta baixa i sobre la porta d'accés es troben les inicials de l'antic propietari (A.C.). Al seu costat i sobre d'una finestra també hi figura la data de 1899. Les obertures de la planta baixa són finestres enreixades, mentre que les dels pisos superiors són balcons de ferro forjat. Les obertures són allandades, disposades de forma regular i emmarcades per pilastres amb capitells corintis que alhora suporten mènsules que aguanten el balcó del pis superior.
L'últim pis està rematat per una cornisa, sustentada per mènsules decorades amb motius geomètrics, i forats de ventilació. A sobre, al terrat, hi ha un balcó balustrat.

## Referències

* 1 2 3 «Ca l'Idílio». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 febrer 2015].
# Atotaixodansa

atotaixodansa és una associació de dansa contemporània formada per amateurs creada a Barcelona l'any 2021.
En el context de la pandèmia de la COVID-19, un grup de participants del projecte Barris en dansa d'Álvaro de la Peña va fundar l'associació amb la intenció de continuar amb el mateix esperit d'obrir la dansa contemporània a qualsevol persona independentment de la seva formació i les seves capacitats. El 2021 es va presentar l'obra Kalinka… dirigida per Mònica Muntaner. L'any següent, Gent del dilluns, gent del divendres, codirigida per Inés Boza i Viviane Calvitti; i en 2023, De tot Kos, de Jordi Cortés. Atotaixodansa és una entitat estable de Can Felipa, a on desenvolupa tallers de formació en dansa i fa divulgació entre tota mena de públics. Des de la seva fundació, és particularment activa en les col·laboracions amb l'escena de la música contemporània improvisada a Barcelona.

## Referències

* ↑ «Atotaixodansa». La Caldera, 2021. [Consulta: 23 desembre 2023].
* ↑ «Kalinka... Atotaixodansa». GRAF, 2021. Arxivat de l'original el 2023-12-23. [Consulta: 23 desembre 2023].
* ↑ «De tot Kos». Dansacat. Associació de Professionals de la Dansa de Catalunya, 2023. [Consulta: 23 desembre 2023].
* ↑ «Vores i Ales. Art a tocar.». La Cultura No Val Res, 2023. [Consulta: 24 desembre 2023].
* ↑ Casero, Luis López «Sonobacter. Una entidad híbrida para escuchar bacterias». Master en Arte Sonoro. Universitat de Barcelona., 2021.
* ↑ Vicente, Eduardo de. «Un festival raro, raro, raro...» (en castellà), 11-03-2021. [Consulta: 24 desembre 2023].
# Moiraïta

La moiraïta és un mineral de la classe dels sulfurs.

## Característiques

La moiraïta és una sulfosal de fórmula química Pb₁₂Sb₈As₈S₃₆. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional en el mes d’agost de l'any 2024, i encara resta pendent de publicació. Cristal·litza en el sistema triclínic.
Segons la classificació de Nickel-Strunz pertany a «02.HC: Sulfosals de l'arquetip SnS, amb només Pb». Les mostres que van servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troben conservades a les col·leccions mineralògiques del Museu Canadenc de la Natura, al Quebec (Canadà), amb el número de catàleg: 12169, i a les col·leccions mineralògiques del departament mineralògic-petrogràfic del Museu d'Història Natural de Viena (Àustria), amb el número de catàleg: O 311.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a Madoc, localitat del municipi de Centre Hastings, al comtat de Hastings (Ontàrio, Canadà). Aquest indret és l'únic de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Moiraite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 15 novembre 2024].
* 1 2 Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 81». European Journal of Mineralogy, 36, 5, 21-10-2024, pàg. 917–923. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-36-917-2024 [Consulta: 15 novembre 2024].
* ↑ «Strunz-mindat (2024) Classification - With only Pb». Mindat. [Consulta: 15 novembre 2024].
# Òxid d'etilè

L'òxid d'etilè o oxirà és un compost orgànic amb fórmula química C 2H 4O. És un èter cíclic (és a dir, consta d'un alcà amb un àtom d'oxigen enllaçat a dos àtoms de carboni de l'alcà formant un anell) i un gas incolor inflamable a temperatura ambient, fa olor dolça i és l'epòxid més senzill. Per la seva estructura particular participa fàcilment en moltes reaccions d'addició, per exemple obrint el seu anell i polimeritzant fàcilment. L'òxid d'etilè és isomèric amb acetaldehid i amb alcohol vinílic
Tot i ser una matèria primera vital amb moltes aplicacions, també és una substància molt perillosa, és inflamable, carcinogènic, mutagènic, irritant i un gas anestèsic. Es produeix industrialment per oxidació de l'etilè. Es fa servir com component principal en les armes termobàriques com a líquid refrigerant.
El primer a informar de l'òxid d'etilè va ser el químic Charles-Adolphe Wurtz, que l'any 1859 el va preparar tractant 2-cloroetanol amb hidròxid de potassi:
    Cl–CH₂CH₂–OH + KOH → (CH₂CH₂)O + KCl + H₂O.

## Referències

* ↑ McKetta, John J. and Cunningham, William A.. Encyclopedia of Chemical Processing and Design. 20. CRC Press, 1984, p. 309. ISBN 0-8247-2470-4.
* ↑ Rebsdat, Siegfried and Mayer, Dieter (2005) "Ethylene Oxide" in Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry Wiley-VCH, Weinheim, doi:10.1002/14356007.a10_117
* ↑ Wurtz, A. «Sur l'oxyde d'éthylène». Comptes rendus, 48, 1859, pàg. 101–105.
* ↑ «Part I. Structure and properties of ethylene oxide. Features of the reactivity of ethylene oxide and the structure of its molecules». A: Zimakov, P.V. and Dyment, O. H.. Ethylene oxide. Khimiya, 1967, p. 15–17.

## Vegeu també

* Accident petroquímic de la Canonja de 2020

## Enllaços externs

* EOSA Promoting the safe use of Ethylene Oxide for Sterilization
* WebBook page for C2H4O
# Ca l'Isidre (Ivorra)

Ca l'Isidre és un edifici al municipi d'Ivorra (la Segarra) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es tracta d'un edifici de grans dimensions format per planta baixa, primer pis i golfes, realitzat amb carreus força regulars de mitjanes dimensions, els quals encara conserven restes d'un antic arrebossat superficial.
A la planta baixa hi ha el portal d'ingrés, format per un arc de mig punt adovellat, actualment molt malmès a causa de l'erosió de la pedra, on a la clau de l'arc encara són patents les restes del que hauria pogut ser un escut o signe heràldic, del qual només en queda un relleu sense cap forma concreta. Al costat esquerre hi ha un pas cobert, els murs del qual estan realitzats amb paredat i amb carreus més o menys regulars en algun sector, delimitat per un arc a cada extrem, un rebaixat i l'altre més arrodonit, presentant al seu interior un doble nivell, un de més alt amb un embigat de fusta i un de més baix acabat amb volta.
A la primera planta hi ha dues obertures, una finestra situada damunt del portal d'ingrés de mitjanes dimensions, i un balcó damunt el pas cobert. A les golfes hi han observar algunes obertures de petites dimensions.

## Referències

* 1 2 3 4 «Ca l'Isidre». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Attention bandits !

Attention bandits ! és una pel·lícula francesa dirigida per Claude Lelouch estrenada el 1987.

## Argument

Un truà enriquit, Simon Verini, anomenat l'Expert, s'ha retirat del món de l'hampa i porta una vida tranquil·la al costat de la seva dona i de la seva filla, «la princesa». Però es deixa persuadir per un jove bandit, Mozart, de reprendre la feina que li confia a Simon Verini el botí d'un atracament a Cartier. Però la transacció va malament: la seva dona és morta davant seu i és acusat del robatori. Simon es troba a la presó per a 10 anys, després haver tingut tanmateix temps de confiar la seva filla, Marie-Sophie, a un col·legi suís. Quan surt, no té més que una idea present: venjar-se..A la sortida de presó, troba la filla, que s'acaba assabentant de la veritat sobre les seves activitats...

## Repartiment

* Jean Yanne: l'expert (Simon Verini)
* Marie-Sophie L.: la princesa
* Patrick Bruel: Mozart
* Charles Gérard: Tonton
* Corinne Marchand: la santa
* Hélène Surgère
* Edwige Navarro
* Françoise Bette
* Jean-Claude Bourbault
* Christine Barbelivien
* Jean-Michel Dupuis
* Olivier Cruveiller
* Xavier Maly
* Anouchka
* Gunilla Karlzen
* Eugène Berthier
* Raoul Billerey
* Michel Amphoux
* Mireille Audibert
* Hervé Briaux
* Eric Denize
* Bernard Freyd
* Jean-Claude Frissung
* Jean-Jacques Lagarde
* Jean-Claude Leguay
* Martine Lelouch
* Alain Ollivier
* Dimitri Radochevitch
* Bernard Spiegel
* Catherine Wilkening

## Referències

* ↑ «Atention bandits». Télerama. Arxivat de l'original el 2016-08-15. [Consulta: 16 juliol 2016].
* ↑ «Atention bandits». Allociné.
# Dino Ibáñez

Dino Ibáñez, nom d'artista de Josep Maria Ibáñez i Lledós (Barcelona, 1950), és un escenògraf català. Format en l'àmbit de l'arquitectura i el disseny industrial, des de 1978 vinculat al món del teatre, havent dissenyat espais escènics per a diverses companyies: L'Om-Imprebís, Els Joglars, El Tricicle, La Clota, La Cubana, La Iguana, Pep Bou, Manel Barceló i d'altres.
Del 1986 al 1992 va treballar com a director tècnic del Centre Dramàtic de la Generalitat de Catalunya. Des del 1992 treballa com a consultor escènic independent (Dino Ibáñez & Associats) i des del 1998 ve impartint classes sobre espai teatral i espai escènic, primer a l'Institut del Teatre de Barcelona i, actualment a l'Escola Superior d'Art Dramàtic de les Illes Balears. És membre de l'Associació d'Escenògrafs de Catalunya i delegat espanyol a la Comissió Tecnològica i d'Arquitectura de l'Organització Internacional d'Escenògrafs, Tècnics i Arquitectes de Teatre.

## Referències

* 1 2 Mas i Vives, Joan (ed.). «Josep Maria Ibáñez i Lledós». A: Diccionari del teatre a les Illes Balears. Vol 1: A-O. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, p. 355-356.
# Pilar Tous i Forrellad

Pilar Tous i Forrellad (Sabadell, 1899 - Barcelona, 20 de novembre de 1993) va ser una poetessa i assagista catalana.
Va publicar poemes de caràcter popular destacant Vergeret d'abril (1934), Figures i paisatge (1943), premiada amb la Flor Natural al Certamen Literari de Sabadell l'any anterior, i Medalles (1951). També va publicar una biografia de la poetessa sabadellenca Agnès Armengol, que fou premiada amb el primer premi extraordinari als Jocs Florals celebrats a Sabadell el desembre de 1952.

## Obres publicades

* 1934: Vergeret d'abril
* 1943: Figures i paisatge
* 1951: Medalles
* 1957: Agnès Armengol

## Referències

* ↑ «Pilar Tous i Forrellad». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Esquela mortuòria» p. 38. La Vanguardia, 21-11-1993. [Consulta: 2 octubre 2020].
* ↑ Manent i Crexell, 1988, p. 37.

## Bibliografia

* Manent, Albert; Crexell, Joan. Bibliografia catalana dels anys més difícils (1939-1943). Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1988. ISBN 8472029379.
# Shaun White

Shaun White (San Diego, 3 de setembre de 1986) és un surfista de neu estatunidenc, un dels més destacats de la dècada del 2000.

## Biografia

White va néixer el 3 de setembre de 1986 a la ciutat de San Diego, població situada a l'estat de Califòrnia, dels pares Cathy i Roger. Quan era jove, la seva mare era cambrera i el seu pare, que va créixer fent surf, treballava al departament d'aigua de San Clemente, Califòrnia. És el més jove de quatre fills. La seva ascendència inclou l'irlandès i l'italià. Va néixer amb una tetralogia de Fallot, un defecte cardíac congènit per al qual va requerir dues operacions a cor obert abans de l'edat d'un any. White va passar els seus primers anys muntant les muntanyes de San Bernardino del sud de Califòrnia amb la seva família. S'allotjaven en una furgoneta als aparcaments del complex turístic.

### Carrera esportiva

Especialista en la modalitat de migtub, va participar, als 19 anys, en els Jocs Olímpics d'Hivern de 2006 realitzats a Torí (Itàlia), on aconseguí guanyar la medalla d'or. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 2010 realitzats a Vancouver (Canadà) tornà a revalidar el títol olímpic, esdevenint el primer surfista en aconseguir-ho.
Al llarg de la seva carrera ha guanyat 12 medalles en els X Games (7 d'or, 4 de plata i 1 de bronze). El 2008 fou guardonat amb el premi de millor esportista alternatiu en els Premis Laureus World Sports.

## Referències

* 1 2 3 Official Site of Shaun White
* ↑ O'Shea, Sean. «Shaun White is set for more Olympic Gold in Canada». irishcentral.com.
* ↑ «Archived copy». Arxivat de l'original el 12 juny 2012.
# Morter d'infanteria Tipus 94 de 90 mm

El morter Tipus 94 de 90 mm era un morter d'infanteria japonès de canó llis introduït en 1935, utilitzat durant la Segona Guerra Mundial. La designació de la Tipus 94 venia donada per l'any en què va ser introduïda en el servei, l'any 2594 del Calendari Japonès, l'any 1934 del calendari gregorià.

## Disseny

Dotabt al Tipus 94 d'una base i bipode extremadament estables, un sistema de control de retrocés molt gran, un potent projectil, un llarg canó i una gran càrrega de pólvora per dotar a l'arma d'un gran abast. Els dissenyadors japonesos van dissenyar l'arma com a substitut per a peces d'artilleria que podien ser transportades a posicions remotes I allunyades de les posicions principals. Aquest era un gran i bon atribut per a un exèrcit que no disposava de molts vehicles de transport ni d'artilleria moderna que es pogués moure fàcilment.
El Tipus 94 disposava d'una distància efectiva de 3,8 km, disparant uns projectils de 5,22 kg. Aquesta distància efectiva era molt superior a la gran majoria de morters de l'època, que, a pesar del pes dels seus projectils, aquest morter va demostrar ser molt poderós comparat amb moltes altres armes de tipus similars. Per culpa de totes aquestes bones característiques, aquest morter era molt més pesant que altres similars, ja que, amb el tub més llarg, augmentava tant el pes com la precisió. L'arma podia disparar en angles d'entre +45° a +80°, i podia rotar sobre si mateix de -29,18° a +26,5°.

## Historial de combat

El Tipus 94 va ser utilitzat durant tota la campanya xinesa. En la campanya del Pacífic, va ser utilitzat per primera vegada contra les forces dels EUA a les Filipines, i més tard, en la batalla de Guadalcanal. Gràcies al seu gran pes, aquesta arma era utilitzada usualment contra posicions defensives en operacions defensives. Les forces japoneses acostumaven a transportar aquests pesants morters a diversos llocs de boscos i jungles en operacions defensives.

## Referències

* ↑ War Department Special Series No 25 Japanese Field Artillery October 1944
* ↑ George, John B. (Lt. Col), Shots Fired In Anger, NRA Press (1981), pp. 368-371

## Bibliografia

* TM E-30-480 at hyperwar.org
* http://www3.plala.or.jp/takihome/
* War Department Special Series No 25 Japanese Field Artillery October 1944

## Enllaços externs

* Shell diagram at Lonesentry.com