OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Assó Visconti

Assó Visconti (en italià: Azzone Visconti) (Ferrara, Senyoriu de Milà 1302 - Milà 1339) fou el senyor de Milà entre 1329 i 1339. És considerat com el fundador de l'Estat de Milà, que posteriorment va esdevenir el ducat de Milà.

## Orígens familiars

Va néixer el 7 de desembre de 1302 a la ciutat de Ferrara, sent l'únic mascle legítim del senyor Galeàs I Visconti i Beatriu d'Este. Fou net per línia paterna de Mateu I Visconti i Bonacosa Borri, i per línia materna d'Opizzo II d'Este i Giacoma Fieschi.

## Senyor de Piacenza

El 1322 fou nomenat senyor de la ciutat de Piacenza juntament amb la seva mare, havent però de fugir l'octubre del mateix any a conseqüència d'una revolta ciutadana. El 1325 va prendre part en la victoriosa batalla d'Altopascio contra els güelfs, sent però posteriorment fet presoner a la presó de la fortalesa de Monza.

## Senyor de Milà

El 1327 va succeir al seu pare com a senyor de Milà, però per a refermar la seva posició l'any 1329 va comprar el títol de vicari imperial de Milà per 60.000 florins a l'emperador Lluís IV de Baviera, en oposició als dictats del papa, el qual reclamava el dret de realitzar aquests nomenaments. Assó va pagar solament 12.000 florins de la quantitat total promesa aprofitant-se del caràcter feble de l'emperador, que va ser incapaç de forçar el noble italià a pagar el total del deute. Així mateix, el 1330 va expirar l'amenaça d'excomunió que havia caigut sobre tota la família Visconti des dels temps del seu avi Mateu I Visconti, i el 15 de març fou nomenat Senyor vitalici de Milà.
L'agost de 1331 es va aliar amb Teodor I de Montferrat contra el rei Robert I de Nàpols amb la intenció d'apoderar-se de les possessions d'aquest al nord-oest de la península Itàlica. El 1332 va conquerir Bèrgam i Pizzighettone, el 1335 Lodi, Crema, Vercelli, Cremona i altres territoris de la Llombardia que havien estat cedits als Estats Pontificis pels seus anteriors amos.
Durant la guerra de Venècia contra Verona, Assó va donar suport a Venècia, cosa que el va fer enemistar profundament amb la família della Scala, que governava a Verona. Per a venjar-se, el senyor de Verona va incitar a Lodrisi Visconti a apoderar-se del Senyoriu de Milà, i aquest va acudir amb un exèrcit mercenari per conquerir el Senyoriu. Assó no va poder acudir a la batalla a conseqüència d'un terrible atac de gota, encapçalant l'exèrcit milanès el seu oncle Lluc Visconti. Aquest fou vencedor de la important batalla de Parabiago, ocorreguda el 20 de febrer de 1339, en la qual Lodrisi fou empresonat.

## Núpcies i mort

Es casà l'1 d'octubre de 1333 a la ciutat de Milà amb Caterina de Savoia-Vaud, filla de Lluís II de Vaud i Isabel de Châlon. D'aquesta unió no tingueren fills.
Assó va morir el 16 d'agost de 1339 per l'agraugement de la seva malaltia, sent enterrat a l'església de Sant Gotard de la ciutat de Milà. Sense descendents coneguts fou succeït pel seu oncle Lluc Visconti.

## Referències

* ↑ Altres informacions apunten 125.000 florins Storia di Milano
# Bartolomé de Guibelalde

Bartolomé de Guibelalde (Lizartza, 1788 - Bilbao, 1852) va ser un militar basc i comandant de l'exèrcit carlista durant la Primera Guerra Carlina.
Va començar a servir en l'exèrcit espanyol en la divisió del general Francisco Javier Mina a la guerra del Francès i va continuar en l'exèrcit, ascendint al grau de coronel amb l'ocupació de tinent coronel.
Va ser Mariscal de Camp i Comandant General de Guipúscoa durant la Primera Guerra Carlina al servei de Carles Maria Isidre de Borbó. Va tenir una actuació preponderant en la presa de Bergara i en el setge de Getaria, i va participar en la victòria a la batalla d'Oriamendi.
Va tornar alguns anys després del Conveni de Bergara, al que no es va acollir, morint a Bilbao el 1852 sense haver rehabilitat el seu grau militar.

## Referències

* ↑ «Registros sacramentales». Parroquia de Santa Catalina, en Lizartza.
* ↑ (castellà)Pablo de Gorosabel, Diccionario histórico-geográfico-descriptivo de los pueblos, valles, p.295
* ↑ (castellà) Antonio Pirala, Historia de la guerra civil: y de los partidos liberal y carlista

## Enllaços externs

* Auñamendi Eusko Entziklopedia, Bartolomé de Guibelalde
# Batalla d'Asculum

Batalla d'Asculum té aquests significats:
* La batalla d'Asculum (279 aC) en les guerres pírriques.
* La batalla d'Asculum (209 aC) en la Segona Guerra Púnica.
* La batalla d'Asculum (89 aC) en la guerra social.
# Batalla de Cowpens

La batalla de Cowpens va ser un enfrontament entre les forces colonials americanes, sota el comandament del general de brigada Daniel Morgan, i les forces britàniques, sota el comandament de Sir Banastre Tarleton, que va tenir lloc el 17 de gener de 1781. Les forces de Tarleton, de 1.100 britànics de l'exèrcit reial van ser enviades contra 2.000 homes sota les ordres de Morgan. Les forces colonials van envoltar de la força de Tarleton i van sofrir només 12 morts i 61 ferits. Tarleton va ser un dels prop de 160 soldats britànics que van escapar.
Una petita força de l'Exèrcit Continental, sota el comandament del general de brigada Daniel Morgan, havia marxat cap a l'oest del riu Catawba per tal abastir-se de provisions i elevar la moral dels simpatitzants colonials locals. Els britànics havien rebut informes erronis segons els quals l'exèrcit de Morgan planejava atacar l'important fort estratègic de Ninety Six, a mans dels americans lleials a la corona britànica i situat a l'oest de les Carolinas. Els britànics van considerar l'exèrcit de Morgan com una amenaça per al flanc esquerre. El general Charles Cornwallis va enviar el tinent coronel Sir Banastre Tarleton, comandant de la cavalleria i els dragons, a derrotar les tropes de Morgan. Sabent que l'exèrcit de Morgan no era Ninety Six, Tarleton, reforçat pels reforços britànics, es va llançar a la recerca d'un destacament americà.
Morgan va decidir fer una parada propera al riu Broad. Va escollir una posició en dos turons baixos en boscos oberts, a l'espera que l'agressiu Tarleton faria un assalt sense cap mena de pausa, per tal d'idear un pla més complex. Va desplegar el seu exèrcit en tres línies principals. L'exèrcit de Tarleton, després d'un marxa extenuant, va arribar al camp desnodrit i fortament fatigat. Tarleton va atacar immediatament; no obstant això, la defensa en profunditat nord-americana va absorbir l'impacte de l'atac britànic. Les línies britàniques van perdre la seva cohesió a mesura que es van apressar després de la retirada dels nord-americans. Quan l'exèrcit de Morgan anà a l'ofensiva, va envair completament la força de Tarleton.
La batalla va ser un punt d'inflexió en la reconquesta nord-americana de Carolina del Sud a mans dels britànics. La brigada de Tarleton va ser eliminada com una efectiva força de combat, i, juntament amb la derrota britànica a King's Mountain en el cantó nord-oest de Carolina del Sud, aquesta acció va obligar Cornwallis a perseguir el principal exèrcit sud-americà a Carolina del Nord. Cornwallis va ser finalment derrotat al setge de Yorktown a Virgínia l'octubre de 1781.

## Referències

* ↑ Babits, 1998, p. 142.

## Bibliografia

* Babits, Lawrence E. A Devil of a Whipping: The Battle of Cowpens (en anglès). Chapel Hill: University of North Carolina Press, 1998. ISBN 0-8078-2434-8.
# Batalla de Governolo

La batalla de Governolo de 28 d'agost de 1397 fou un dels combats entre la lliga de prínceps italians i els Visconti.

## Antecedents

En 30 de març de 1397 Joan Galeàs Visconti va entrar en guerra amb Màntua, encarregant a Jacopo dal Verme atacat en direcció a Borgoforte, a la que va posar setge, i Ugolotto Biancardo en direcció a Verona, enviant les provisions pel riu Po i a Alberico da Barbiano en direcció a Pisa per impedir reforços florentins. Després de devastar el territori, Biancardo es va dirigir a Mantua. Francesc I Gonzaga, capità del poble de Màntua, després de l'entrada al serrallo de Màntua dels milanesos s'havia refugiat a Governolo on quedà assetjat, mentre la flota del duc de Milà estava estacionada al Po, i va demanar ajuda als prínceps italians, responent a la crida la República de Florència, Bolonya, que va enviar Giovanni Bentivoglio, Ímola a Ugo di Montfort, Ravenna i Faenza a Pandolfo III Malatesta, i Pàdua a Carlo I Malatesta, que seria el comandant de l'exèrcit.
En 14 de juliol Jacopo dal Verme va cremar un dels ponts, i la flota milanesa va fer fugir l'aliada, cremant el serrallo i arribant a les portes de la ciutat. Gonzaga va demanar ajut a la República de Venècia, que va aportar set galeres i molts vaixells.

## Batalla

Carlo I Malatesta amb les tropes aliades va creuar el Po a Bondeno i va atacar l'armada de Ugolotto Biancardo, derrotant-lo i aconseguint entrar a Governolo, on va arribar també el duc de Màntua i van lluitar derrotant Biancardo. Mentrestant els Ferraresos i Mantovans van atacar els seus vaixells els dels milanesos posar-los en fugida.

## Conseqüències

Després d'aquests esdeveniments, l'exèrcit principal de Jacopo dal Verme, acampats al serrallo de Màntua, va entrar en pànic a causa de les dues derrotes infligides pels aliats, va abandonar el menjar i l'equipatge i va fugir, caient en mans dels guanyadors, a més d'equipatge i els aliments, més de dos mil cavalls, i cinquanta naus armades, i Gonzaga va recuperar Borgoforte i Mellora.
Després de la derrota d'Ugolotto Biancardo a Governolo, Visconti el cridà per atacar la Lliga antivisconti, derrotant-los a la batalla de Borgoforte, i un cop arribats a les portes de Màntua va signar un armistici.

## Referències

* ↑ Muratori, 1740, p. 222.
* ↑ Rio, Alexis-François. Leonardo da Vinci e la sua scuola (en italià). Francesco Sanvito, 1857, p. 244.
* ↑ Muratori, 1740, p. 223.
* ↑ Muratori, 1740, p. 223-224.
* ↑ Muratori, 1740, p. 225.
* ↑ Muratori, 1740, p. 230-232.
* ↑ Verci, 1790, p. 234.
* ↑ Muratori, 1740, p. 163.
* ↑ Verci, 1790, p. 233.
* ↑ Muratori, 1740, p. 237.

## Bibliografia

* Muratori, Lodovico Antonio. Delle antichità estensi continuazione, o sia parte seconda, composta, e dedicata all'altezza serenissima di Francesco III duca di Modena, Reggio, Mirandola (en italià). Stamperia ducale, 1740.
* Verci, Giovanni Battista. Storia Della Marca Trivigiana e Veronese (en italià). vol.17. Presso Giacomo Storti, 1790.
# Batalla de Gra

La batalla de Gra va ser un fet d'armes que es va produir als voltants del poble de Gra, un petit nucli agregat al municipi de Torrefeta i Florejacs, a la Segarra, el dia 12 de juny de 1837 en el curs de l'anomenada Expedició Reial, durant la Primera Guerra carlina.

## Antecedents

L'Expedició Reial, organitzada pel pretendent al tron d'Espanya Carles Maria Isidre de Borbó, tenia la finalitat d'arribar a Madrid des del nord creuant la península. Estava constituïda per les millors tropes de l'exèrcit carlí.
Els 16 batallons d'infanteria i els 4 esquadrons de cavalleria sortiren d'Estella el 15 de maig en direcció a l'Alt Aragó, amb la intenció de passar seguidament a Catalunya. El 20 de maig van travessar el riu Aragó, arribant a Osca l'endemà, vencent les tropes liberals del general Miguel María Iribarren, que va morir poc després, i el 27 van arribar a Barbastre, on van vèncer les forces del general Oráa el 2 de juny, i aquest els encalçà de nou en la travessa del Cinca.

## Batalla

Tot i disposar de bones posicions sobre les forces del general cristí Ramon de Meer, l'artilleria cristina els atacà amb duresa i l'ala dreta dels carlins defensada pel capitost Ros d'Eroles s'esfondrà davant els atacs de Diego de León y Navarrete i la cavalleria de José Concha. Tanmateix, Pirala refereix com a causa de la derrota les dissensions entre diferents membres de l'Estat Major carlí. La derrota els provocà unes 400 baixes (unes 2.000 segons Pirala) i hagueren de continuar en direcció a Biosca.

## Conseqüències

La batalla de Gra va ser la primera derrota seriosa dels legitimistes de l'Expedició Reial després de la seva victòria a la batalla de Barbastre. Finalment, creuà l'Ebre per Xerta perseguida per les tropes liberals, atacant Castelló, i acabant sent derrotats a la batalla de Xiva. Tanmateix, després d'obtenir una brillant victòria a Villar de los Navarros sobre un exèrcit isabelí, l'expedició va seguir sense trobar grans obstacles fins a les portes de Madrid. En una decisió militar que generaria grans debats entre els historiadors, els carlins no van realitzar cap intent d'ocupar la capital, iniciant la retirada als territoris des d'on havien sortit.

## Referències

* 1 2 Lichnowsky, 1942, p. 95.
* ↑ «Miguel María Iribarren» (en castellà). Auñamendi Eusko Entziklopedia. [Consulta: 21 agost 2015].
* 1 2 «La Expedición Real» (en castellà). Episodios de la I Guerra Carlista en Aragon. Gran Enciclopedia Aragonesa. Arxivat de l'original el 2021-02-11. [Consulta: 21 agost 2015].
* ↑ Gonzalo Morón, Fermín; de Ramón Carbonell, Ignacio. Revista de España, de Indias y del extrangero (en castellà). Volum 7. Imprenta de Alegria y Charlain, 1846, p. 11.
* ↑ Pirala, 1842, p. 132.
* ↑ Pirala, 1842, p. 145.
* ↑ Pirala, 1842, p. 152.

## Bibliografia

* Lichnowsky, Félix. Recuerdos de la guerra carlista. Madrid: Espasa-Calpe, S.A., 1942.
* Pirala, Antonio. Historia de la guerra civil: y de los partidos liberal y carlista (en castellà). Volum 4. F. de P. Mellado y ca., cargo de D. Chaulie, 1869, p. 132.
# Batalla de Mezőkeresztes

La batalla de Mezőkeresztes fou un enfrontament militar entre otomans i hongaresos prop de la ciutat de Mezőkeresztes, el 26 d'octubre de 1596.

## Antecedents

Mehmet II havia ocupat Eger i les forces imperials enviades en ajut d'aquesta ciutat, van arribar tard i ara volien intentar reprendre el castell; després d'alguns dubtes aquestes tropes van decidir entaular batalla amb els otomans. Manaven els imperials l'arxiduc Maximilià; el príncep de Transsilvània Segimon Bathory estava també allí amb les seves forces; això sumava en total uns 50.000 homes. Els otomans era més o menys el doble, però tècnicament els europeus eren superiors sobretot per l'artilleria, que era més potent.

## Batalla

El 22 i 25 d'octubre es van produir xocs preliminars i la batalla va començar el dia 26 després del migdia. Els imperials van dominar la situació i els otomans van iniciar la retirada però es va ordenar la persecució i llavors la superioritat otomana es va imposar i van aconseguir la victòria.

## Conseqüències

Malgrat aquesta victòria, els otomans van adonar-se per primera vegada de la superioritat dels equips militars occidentals sobre les armes otomanes. Aquesta batalla va ser la primera significativa a Europa central entre un gran exèrcit cristià i l'exèrcit turc otomà després de la batalla de Mohács. No obstant això, els austríacs van reconquerir Győr i Komarom el 1598 i la guerra entre Valàquia i els otomans va continuar fins a finals del 1599, quan Miquel no va poder continuar la guerra a causa del poc suport dels seus aliats.
Tot i la bona posició de Mehmet III al final de la batalla no la va saber explotar i els imperials tampoc podien fer res, i l'estat de guerra va durar uns anys. En aquest temps alguns timars no van comparèixer i altres van deixar de pagar i molts timariotes van veure els seus dominis confiscats (uns 550); els desposseïts es van unir als rebels djalalis i van crear problemes a l'estat otomà.

## Bibliografia

* Enciclopèdia de l'Islam, VI, 1023
# Batalla de la Todolella

La batalla de la Todolella fou una de les batalles de la Guerra de Successió Espanyola

## Antecedents

Després de l'expulsió dels francesos d'Alemanya, Itàlia i els Països Baixos, l'acció de la guerra passà a la península Ibèrica. El 1706, el general portuguès Marquês das Minas va envair Castella des de Portugal, arribant, fins i tot, a prendre Madrid, però aquesta fou recuperada per un exèrcit comandat per Felip de Borbó i pel duc de Berwick. El 1707, el comte de Galway va fer un altre intent de prendre Madrid, però el duc de Berwick el derrotà a la batalla d'Almansa el 25 d'abril; a partir d'aleshores, la guerra a la península va desenvolupar-se en tot un seguit d'escaramusses sense cap resultat decisiu. El 1710, els aliats van dirigir una ofensiva a la península Ibèrica, en la qual el comte de Stanhope, després de vèncer a la batalla de Monte de Torrero, es va aturar deu dies per restablir les institucions a l'Aragó.

## La batalla

La batalla suposà la victòria maulet en sagnant batalla al pont del riu Cantavella, en la que els botiflers de Morella ixeren a rebutjar els miquelets, però foren rebutjats en inferioritat numèrica.

## Conseqüències

comte de Stanhope va aconseguir arribar a Madrid juntament amb Carles d'Àustria, però fou obligat a rendir-se a Brihuega quan arribaren reforços de França. A partir d'aleshores, però, l'aliança antiborbònica va començar a desfer-se.

## Referències

* ↑ Francesc Carreras i Candi, Francisco Figueras Pacheco, Carlos Sarthou y Carreres, José Martinez Aloy. Geografia general del reino de Valencia (en castellà). Volum 2. Francesch Carreras y Candi, Francisco Figueras Pacheco, Carlos Sarthou y Carreres, José Martinez Aloy, Francesch Carreras y Candi, Francisco Figueras Pacheco, Carlos Sarthou y Carreres, José Martinez Aloy, p. 711.
* ↑ (castellà) Carlos E. Corona Barratech i José A. Armillas Vicente, La España de las reformas: hasta el final del reinado de Carlos IV Arxivat 2014-01-09 a Wayback Machine., v.2, p.254
# Batalló Dimitrov

El Batalló Dimitrov va ser una unitat militar integrada en les Brigades Internacionals durant la Guerra Civil espanyola. Va ser el batalló número 18 i el seu nom es deu a Gueorgui Dimitrov, un apassionat i gran defensor búlgar del Front Popular en la Segona República Espanyola.
Es va formar amb exiliats dels Balcans el desembre de 1936. Al principi l'integraven 800 voluntaris, incloent prop de 160 grecs. A partir del 31 de gener de 1937, va formar part de la XV Brigada Internacional, on es trobaven enquadrades també dues altres unitats que es van fer especialment famoses: el Batalló Britànic i el Batalló Abraham Lincoln. Van lluitar primer en la batalla del Jarama el febrer del 1937, patint una gran quantitat de baixes.
El 20 de setembre de 1937 el batalló es va traslladar a la 45a Divisió Internacional de la reserva, on va ser reconstituït. El 13 de febrer de 1938, va formar part de la 129a Brigada Internacional tot just creada, que s'havia format amb les restes d'altres batallons integrats per centreeuropeus. Va romandre fins a la seva desmobilització el 5 d'octubre de 1938. El seu últim comandant, Josef Pavel, va arribar a ser ministre en el gabinet format per Alexander Dubček durant la Primavera de Praga el 1968.

## Referències

* 1 2 Beevor (2006) pàg. 210
* ↑ Thomas (2001) pàg. 574
* ↑ Thomas (2001) pàg. 926

## Bibliografia

* Hugh Thomas, The Spanish Civil War, 4a Rev. Ed. 2001 (anglès)
* Antony Beevor, The Battle for Spain, 2006 (anglès)
# Batalló Mackenzie-Papineau

El Batalló Mackenzie-Papineau, també coneguts com a Mac-Paps, va ser una unitat de voluntaris canadencs que va combatre formant part de les Brigades Internacionals en defensa de la Segona República Espanyola durant la Guerra Civil. El nom volia honorar els líders de la rebel·lió del 1837 al Canadà William Lyon Mackenzie (de l'Alt Canadà) i Louis-Joseph Papineau (del Baix Canadà).
El nombre de membres va ser, segons xifres pròpies dels arxius de la unitat, de 1.448, dels quals van morir 721 en combat, sent per tant Canadà el segon país en proporció de voluntaris aportats a les Brigades sobre la població total, després de França.

## Formació del Batalló

Encara que en un primer moment els pocs canadencs voluntaris es van integrar, sobretot, en el Batalló Lincoln de majoria nord-americana, el febrer de 1937 ja havien arribat uns 500 canadencs i van poder formar un nou batalló, integrat a la XV Brigada Internacional de la 35a Divisió. Els integrants procedien en la seva major part de la classe obrera, molt motivada després de la depressió del 1929. El Partit Comunista del Canadà va dirigir les operacions de captació. No obstant això, els seus integrants no solament eren afiliats al Partit Comunista, sinó també a sindicats no vinculats amb el comunisme i hi havia també altres persones no adscrites políticament. No obstant això, molts d'ells mantenien un nexe comú: eren d'origen europeu, sobretot finlandesos i ucraïnesos.
Quan el Govern del Canadà va resoldre el 1937 la il·legalitat de la participació de ciutadans del seu país en la guerra espanyola, seguint la doctrina del Comitè de No Intervenció, els reclutaments van continuar però per a tasques civils, com ara de metges o d'enginyers. No obstant això, van seguir arribant voluntaris que, per a obtenir el passaport, argumentaven motius falsos. Generalment, partien de les grans ciutats com Toronto o Montreal per a arribar als Estats Units i creuar l'Atlàntic fins a França, passant legal o il·legalment a Espanya.

## Trajectòria militar

Els primers combats de la unitat es van portar a terme durant la batalla del Jarama, on van obtenir alt renom. Després van participar en la batalla de Terol i en la de l'Ebre.
El govern del Canadà, conscient que ciutadans del seu país combatien a Espanya en contra de les decisions adoptada de no-intervenció, va negar l'entrada als brigadistes fins que el gener de 1939 va autoritzar el seu retorn. La Segona Guerra Mundial va fer que alguns veterans del Batalló reclamessin un reconeixement oficial al seu govern com els primers que es van enfrontar al feixisme i al nazisme emergents a Europa. No obstant això, mai han estat reconeguts oficialment.

## Enllaços externs

* Associació Amics dels Mac-Paps (anglès)
# Beverlo

Beverlo és un antic municipi de Bèlgica.
Durant l'antic règim pertanyia al «País de Ham» un feu del comtat de Loon i després al principat de Lieja. L'església depenia del capítol de Sant Lambert de Lieja. La reforma administrativa durant l'ocupació francesa (1795-1814) va fer-ne un municipi el 1795. Després de la desfeta francesa a Waterloo del 1815 va passar al Regne Unit dels Països Baixos i el 1830 (1839) a Bèlgica, a la província de Limburg. El 1835 s'hi va crear una caserna i camp militar, que més tard va esdevenir el municipi independent de Leopoldsburg. Durant la Segona Guerra Mundial el 12 de maig del 1944 va sofrir un bombardeig intensiu per les forces britàniques que haurien confós el poble amb el camp militar del mateix nom, on hi havia milers de soldats alemanys. A més dels danys materials, vuitanta civils hi van perdre la vida.
Té estació de ferrocarril i una connexió amb la xarxa de les vies navegables pel Canal de Beverlo, avui principalment utilitzat per a la navegació recreatiu. Beverlo va perdre la seva independència quan va fusionar amb Beringen el 1977. Des de la reforma de l'estat del 1980 fa part de la regió flamenca.
El nom d'origen franc significa bosc a un turó arenós (-lo) dels castors (bever). El primer esment escrit bueurlo data del 1186.

## Punts d'interès

* El port esportiu a finals del canal
* El Museu dels Baròmetres (col·lecció privada d'èquip meteorològic)
* La festa major el 14 i 15 d'agost
* Església de Lambert de Lieja (1784)

## Referències

             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Beverlo
* ↑ «Stad Beringen: Beverlo» (en neerlandès). Ajuntament de Beringen, s.d. Arxivat de l'original el 2017-02-15. [Consulta: 15 febrer 2017].
* ↑ «Het bombardement op Beverlo» (en neerlandès). Heemkunde Beverlo, s.d.
* ↑ «Beverlo» (en neerlandès). Agentschap Onroerend Erfgoed. [Consulta: 15 febrer 2017].
# Bilbi

Els bilbis (Macrotis) són un gènere de mamífers peramelemorfs de la família dels tilacòmids. Són marsupials omnívors que viuen al desert. Són membres de l'ordre dels peramelemorfs i estretament relacionats amb els bàndicuts. Abans de la colonització europea d'Austràlia n'hi havia dues espècies. Una d'elles s'extingí a la dècada del 1950, mentre que l'altra sobreviu però està amenaçada.

## Referències

* ↑ Entrada «Macrotis» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 8 octubre 2024].