OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sisó menut

El sisó menut(Heterotetrax humilis) és una espècie de gran ocell de la família dels otídids (Otididae) que habita zones estepàries amb arbres o arbusts d'Etiòpia i Somàlia.

## Taxonomia

Aquesta espècie era inclosa fins fa poc al gènere Eupodotis, del qual van ser separada arran treballs genètics recents

## Referències

* ↑ «Sisó menut». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15/11/2023(català)
* ↑ Josep del Hoyo i J. Nigel. Illustrated checklist of the birds of the world. Vol.1, Non passerines. Lynx Edicions, 2014. ISBN 978-84-96553-94-1
* ↑ C Pitra, D Lieckfeldt, S Frahnert et J Fickel. 2002. Phylogenetic relationships and ancestral areas of the bustards (Gruiformes: Otididae), inferred from mitochondrial DNA and nuclear intron sequences. Molecular Phylogenetics and Evolution 23: 63–74.
* ↑ O Broders, T Osborne et M Wink. 2003. A mtDNA phylogeny of bustards (family Otididae) based on nucleotide sequences of the cytochrome b-gene. Journal für Ornithologie. 144, 176-185
# Curos de Palékastro

El curos de Palékastro (en grec Κούρος του Παλαικάστρου, Kouros tou Palekastrou) és una estàtua criselefantina del període minoic tardà que es descobrí entre 1987 i 1990 en l'excavació arqueològica de Rusólakos, prop de Palékastro, a l'extrem est de l'illa grega de Creta. Es conserva en el Museu Arqueològic de Sitia.

## Descripció

El curos de Palékastro no s'ha conservat íntegrament: hi ha parts del tronc i de la cara de la estatueta que s'han perdut. Es va trencar en diverses peces que es trobaren a l'«edifici 5» del jaciment arqueològic de Rusólakos i als voltants. L'estatueta es va crear incorporant petites peces d'or, d'ivori d'hipopòtam i fusta, amb color blau egipci. El cap és de serpentinita i els ulls de quars. A causa dels valuosos materials amb què és fet, la mà d'obra i la postura de la figura, es creu que el curos de Palékastro és una estatueta d'alguna deïtat. La figura fa 54 cm d'alt i té una amplària de 18,5 cm. Té, també, visibles marques de cremades. Deu ser del s. XV ae, de l'edat del bronze i del període minoic tardà.
Les cames de la figura es trobaren enfront d'una paret de l'habitació 2 de l'edifici 5, que s'interpreta com un santuari i on aparegueren una àmfora i dues copes. Les altres parts de l'estatueta, com el tors, el cap, els ulls, la meitat davantera dels peus i les restes de la base eren a l'entrada a la sala 1 del mateix edifici, una platea oberta situada al nord-oest de l'edifici 1.
Les primeres parts del curos es trobaren el 28 d'abril de 1987 a la platea, incloent el tors i un braç. Les cames aparegueren el 1990 en l'anomenat santuari. Les campanyes d'excavació, les dirigiren els arqueòlegs Hugh Sackett i Alexander MacGillivray, que investigaren el lloc des de 1986 fins a 2003, quan començaren noves excavacions en un altre punt del jaciment.

## Referències

* ↑ MacGillivray, Alexander y Sacket, Hugh (2010): "Palaikastro", en Cline, Eric H. (ed.): The Oxford Handbook of the Bronze Age Aegean. Oxford University Press.
* ↑ MacGillivray, Alexander y Sacket, Hugh (1992): "Palaikastro", en Myers, Wilson; Myers, Eleanor Emlen; Cadogan, Gerald; Gifford, John A. (eds.): The Aerial Atlas of Ancient Crete. University of California Press, Berkeley.
* ↑ Moak, Mark (2000): "The Palaikastro Kouros", en British School at Athens Studies, 6.
* 1 2 «J. A. MacGillivray, J. M. Driessen, L. H. Sackett (edd.): The Palaikastro Kouros. A Minoan Chryselephantine Statuette and its Aegean Bronze Age Context. Pp. 195, ills, pls. London: The British School at Athens, 2000. Cased, £35. ISBN 0-904887-35-9.». Cambridge. [Consulta: 22 setembre 2018].
* ↑ «The Palaikastro Kouros». Odysseus. [Consulta: 22 setembre 2018].
* ↑ «The ROM ‘Minoan' Goddess: The Minoan Relations». ROM. [Consulta: 16 agost 2018].
* ↑ MacGillivray, Alexander; Driessen, Jan y Sacket, Hugh (2000): "The Palaikastro Kouros: A Minoan Chryselephantine Statuette and Its Aegean Bronze Age Context", en British School at Athens Studies. Band 6.
# Frank Hughes

Frank Hughes (Neligh, 14 de gener de 1881 - Rochester, 28 de juny de 1942) va ser un tirador estatunidenc que va competir a començaments del segle xx.
El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on va disputar dues proves del programa de tir. Guanyà la medalla d'or en la prova de la fossa olímpica per equips, formant equip amb Frederick Etchen, Samuel Sharman, William Silkworth, John Noel i Clarence Platt, i la de bronze en la prova individual de fossa.

## Referències

* ↑ «Frank Hughes Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 21 de desembre 2014. [Consulta: 10 setembre 2018].
# William von Wirén

William von Wirén (Kärdla, 11 de setembre de 1894 - Estocolm, 23 de novembre de 1956) va ser un regatista estonià que va competir durant la dècada de 1920.
Wirén va començar a navegar als 17 anys. En esclatar la Primera Guerra Mundial va ser cridat a servir a la marina de l'Imperi Rus, on va ser ascendit a guardiamarina i a tinent. En acabar la guerra i amb la independència d'Estònia, va treballar com a mariner i empresari. Durant la segona meitat de la dècada de 1920 es va unir al Club Nàutic d'Estònia i va començar a navegar en trineu de vela.
El 1928 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Amsterdam, on va guanyar la medalla de bronze en la regata de 6 metres del programa de vela, a bord del Tutti V, junt a Nikolai Vekšin, Eberhard Vogdt, Andreas Faehlmann i Georg Faehlmann.
Després del triomf olímpic es va centrar en la vela sobre gel, participant en diverses edicions del Campionat d'Europa de l'especialitat, on guanyà tres medalles d'or i dues de bronze.

## Referències

* ↑ admin. «Hiiumaa olümpiamedalist William von Wirén - Hiiu Leht» (en estonià), 16-11-2012. [Consulta: 5 octubre 2023].
* ↑ Zur 2. internationalen Eisseqelwoche in Riga, Revaler Bote, 17.02.1927
* ↑ «Olympedia – William von Wirén». [Consulta: 5 octubre 2023].
* ↑ Eesti jääpurjekate triumf Riias, Sõnumed, nr. 67, 23.03.1933, lk 1
* ↑ Eesti jääpurjekate wõidud Riias, Päewaleht, nr. 75, 17.03.1934, lk 6
* ↑ Eestile kolm kuldmedalil Angerburgis, Waba Maa, nr. 57, 11.03.1936, lk 4
# Sulfur de cadmi

El sulfur de cadmi és un compost inorgànic amb la fórmula CdS. És un sòlid groc. Es presenta a la natura amb dues estructures cristal·lines com els rars minerals greenockita i hawleyita, però és més prevalent comimpuresa en les menes de zinc, esfalerita i wurtzita, que són les principals fonts econòmiques de cadmi.

## Producció

Es pot preparar sulfur de cadmi per precipitació de les sals solules de cadmi(II) amb ió sulfur i en el passat s'havia fet servir per l'anàlisi inorgànica qualitativa.
La producció de pigments normalment implica precipitar el CdS.

## Aplicacions

El CdS es fa servir principalment com a pigment.
El CdS i el selenur de cadmi es fa servir per fabricar fotoresistències.
Es pot fer servir en alguns tipus de cèl·lules solars. El CdS va ser el primer semiconductor a usar-se.

## Biologia

El sulfur de cadmi de vegades s'associa a bacteris que redueixen el sulfat.

## Referències

* ↑ Egon Wiberg, Arnold Frederick Holleman (2001) Inorganic Chemistry, Elsevier ISBN 0123526515
* ↑ Fred Ibbotson (2007), The Chemical Analysis of Steel-Works' Materials,Read Books, ISBN 1406781134
* ↑ Hugh MacDonald Smith. High Performance Pigments. Wiley-VCH, 2002. ISBN 3527302042.
* ↑ Karl-Heinz Schulte-Schrepping, Magnus Piscator "Cadmium and Cadmium Compounds" in Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry, 2007 Wiley-VCH, Weinheim. doi:10.1002/14356007.a04 499
* ↑ H. Zhao et al, "The effect of impurities on the doping and VOC of CdTe/CdS thin film solar cells", Thin Solid Films, Vol. 517, No. 7 (2009) pp. 2365-2369, DOI:10.1016/j.tsf.2008.11.041
* ↑ P.K. Weimar, "The TFT a new thin-film transistor", Proc. IRE, Vol. 50, No. 6 (1962) pp. 1462-1469, DOI: 10.1109/JRPROC.1962.288190
* ↑ Larry L. Barton 1995 Sulfate reducing bacteria, Springer, ISBN 0306448572
* ↑ Sweeney, Rozamond Y.; Mao, Chuanbin; Gao, Xiaoxia; Burt, Justin L.; Belcher, Angela M.; Georgiou, George; Iverson, Brent L. «Bacterial Biosynthesis of Cadmium Sulfide Nanocrystals». Chemistry & Biology, 11, 11, 2004, pàg. 1553. DOI: 10.1016/j.chembiol.2004.08.022. PMID: 15556006.

## Enllaços externs

* Cadmium(II) sulphide information at Webelements
* IARC Monograph: "Cadmium and Cadmium Compounds" Arxivat 2005-10-15 a Wayback Machine. Last access November 2005.
* International Chemical Safety Card 0404
* National Pollutant Inventory - Cadmium and compounds Arxivat 2006-12-10 a Wayback Machine.
* Arxivat 2007-01-10 a Wayback Machine. Report by the Academy of Medical Sciences to the Chief Scientific Adviser, Ministry of Defence on the zinc cadmium sulphide dispersion trials undertaken in the United Kingdom between 1953 and 1964.
# Lluís de Valois

Lluís de Valois (1309-1328), fou un príncep capet que fou comte de Chartres i d'Alençon i senyor de Châteauneuf-en-Thymerais heretats del seu pare (1325). Es va il·lustrar a la batalla de Cassel amb el seu germà gran, el rei Felip VI de França dit de Felip VI de Valois.

## Biografia

Era el fill més jove de Carles I de Valois (1270-1325) i de la seva tercera esposa, Mafalda de Saint-Pol (1293-1358), filla de Guiu IV de Châtillon, comte de Saint Pol, gran boteller de França. Era nebot del rei Felip IV de França (1268-1314).
Fou emancipat el 1325, i va assistir a Reims, el 29 de maig de 1328, a la coronació del seu germà el rei Felip VI de França participant en el seu costat a la batalla de Cassel, el 23 d'agost de 1328.
Lluís de Valois així prometia una brillant carrera de les armes, però va morir prematurament a l'edat de 19 anys (2 de novembre de 1328), sense deixar posteritat. El seu germà, ara rei Felip VI de França dit de Felip VI de Valois va recollir la successió dels comtats però no els va reunir a la corona i els va cedir al seu germà Carles II el Magnànim (1329) comte de Perche.

## Referències

* ↑ Per carta del rei Carles IV, rei de França i de Navarra, donada a Fontainebleau el maig de 1325 - vegeu "Els Valois", de Patrick Van Kerrebrouck - 1990.
# Frank Moore (tirador)

Frank W. Moore va ser un tirador britànic que va competir a començaments del segle xx.
El 1908 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on guanyà una medalla d'or en la prova de fossa olímpica per equips. En aquests mateixos Jocs fou desè en la prova individual.

## Referències

* ↑ «Frank Moore Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 de desembre 2012. [Consulta: 6 maig 2016].
# Émile Jean-Fontaine

Émile Jean-Fontaine va ser un regatista francès, que va competir a cavall del segle xix i el segle xx. El 1900 va prendre part en els Jocs Olímpics de París on participà en diferents proves del programa de vela. Guanyà una medalla de bronze en la primera cursa de la categoria de 2 a 3 tones, junt a de Cottignon i Ferdinand Schlatter. La segona cursa d'aquesta mateixa modalitat no la pogué finalitzar, com tampoc la cursa de la classe oberta.

## Referències

* ↑ «Émile Jean-Fontaine Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d'abril 2020. [Consulta: 23 octubre 2015].
# Louis Blosse

Louis Blosse (Saint-Pouange, 18 de gener de 1753 - Mayenne, 27 d'octubre de 1793) fou un general de brigada de la Revolució Francesa, que va morir en una batalla durant la Revolta de La Vendée.

## Biografia militar

Va entrar en servei amb les tropes colonials el 15 de setembre de 1770, incorporat al regiment irlandès de Clare el 18 de gener de 1771, va realitzar les campanyes de 1771 i 1772 a l'Índia i va ser destituït 17 de juny de 1775. Es reincorpora al dipòsit de les colònies 17 de juliol després, anà al regiment de Guadalupe l'1 de desembre de 1.778, va ser nomenat lloctinent de caçadors l'abril de 1785 i capità al 109º infanteria el 16 de setembre de 1792 i es troba al capdavant de l'exèrcit de les "Côtes de Brest".
Va ser comandant temporal d'Ancenis quan els representants Merlí, Gillet i Cavaignac el van nomenar ajudant general de batalló en Juliol de 1793. Es va confirmar en aquest grau el 8 d'agost, va sortir de Nantes el dia 26, amb el general Canclaux i va fugir dels rebels vendeans. El 5 de setembre defensa el lloc de Sorinières i resta ferit lleu. El dia 13 va ser atacat pels vendeans al lloc del poble de Le Chêne i els va repel·lir. El dia 17 va participar en el combat Vertou i va ser promogut, el 30 de setembre de 1793, cap de brigada general ajudant.
El 6 d'octubre de 1793, va participar en la lluita Tiffauges i va rebre el 16 d'octubre de 1793, el rang de general de brigada provisional, juntament amb Marceau-Desgraviers. L'endemà, va guanyar amb els seus granaders la batalla de Cholet. Després d'aquesta victòria se li encarrega el 20 d'octubre, que desarmés el marge esquerre a Saint-Florent.
El 27 d'octubre de 1793, a la batalla d'Entrammes, va intentar en va reunir les tropes i, tot i que colpejat per una bala al cap, va voler defensar amb uns quants homes el pont de Château-Gontier i va morir allà amb la majoria dels seus companys.

## Fonts

* Jacques Charavay, Les Généraux morts pour la patrie: 1792-1871; notices biographiques, Paris, Société de l'histoire de la Révolution française, 1893.
* https://archive.org/stream/lesgenerauxmor00char/lesgenerauxmor00char_djvu.txt [archive]
* http://www.napoleon-series.org/research/frenchgenerals/c_frenchgenerals6.html [archive]
* La vendée patriote, 1793 - 1800 - volume 2 par Charles-Louis Chassin (page 554)
* https://archive.org/stream/lesgenerauxmor00char/lesgenerauxmor00char_djvu.txt [archive]
# Dabúyida

La dinastia dabúyida fou una dinastia d'ispahbads (caps militars) que va governar inicialment el Gilan i després la plana del Tabaristan; eren suposats descendents d'un rei sassànida i inicialment foren governadors sassànides que van esdevenir independents amb la invasió musulmana. El nom el van agafar del segon príncep de la dinastia Dabuya. La seva capital fou Fuman i van defensar el zoroastrisme.
Els dabúyides van governar de vers el 640 fins vers al 760. Malauradament no es coneix gairebé res de la seva història interna i el que se sap és mercès a l'historiador Ibn Isfandiyar. La dinastia es va iniciar al Gilan en el moment de confusió durant la invasió musulmana i la successió fou regular dins dels graus més pròxims. Vers el 712 amb Farrukhan I, es van estendre del Gilan cap a l'est ocupant les terres de la plana de Tabaristan mentre a les muntanyes governaven els karínides i els bawàndides. La capital es va fixar a Sari. El 716 van patir un seriós atac omeia organitzat pel governador d'Iraq Yazid ibn al-Muhàl·lab. El 749 va pujar al tron Khurshid II que va donar suport a Abu-Múslim i als abbàssides contra els omeies. També van ajudar a Abu-Múslim contra el rebel mazdaista Sunbadh, revoltat al Khurasan. No obstant el califa va decidir la conquesta del país i va enviar expedicions entre 758 i 760 fins que el van dominar. El darrer ispahbad, Khursid, va morir el 761, quan es va suïcidar a Daylam. La seva filla, de nom desconegut, fou una de les esposes del califa al-Mansur.

## Llista de ispahbads

* Gil ibn Gilanshah Gawbara vers 640-660
* Dabuya ibn Gawbara 660-676
* Farrukhan I ibn Dabuya 712-728
* Dadburzmihr ibn Farrukhan I 728-741
* Farrukhan II ibn Farrukhan I 741-749
* Khurshid ibn Dadburzmihr 749-761

## Notes

* ↑ el regnat d'aquest príncep, anomenat el Gran, seria en realitat del 676 al 728
* ↑ Aquest rei tampoc va existir; a la mort de Dadburzmihr ibn Farrukhan el seu fill Khurshid era menor i va agafar la regéncia durant 8 anys el germà del difunt Saruya; els fills d'aquest van voler conservar el tron en perjudici del seu cosí però aquest, arribat a la majoria d'edat, vers 749, els va derrotar i va agafar el poder.
* ↑ No existint Khurshid I, aquest príncep passa a ser

## Bibliografia

* Rabino di Borgomale, Les dynasties de Manzandaran de l'an 50 ap- l'H. a l'an 1006 de l'H. (672 a 1597/1598) d'apres les chroniques locales, 1936
* Walker, A Catalogue of the Arab-sassanian coins in the British Museum, Londres, 1941
* Enciclopèdia Irànica: "Dabuyids"
# Anacridium aegyptium

Anacridium aegyptium, la llagosta egípcia, és una espècie d'insecte ortòpter pertanyent a la família Acrididae subfamília Cyrtacanthacridinae.
És present en la major part Europa, en l'ecozona afrotropical, l'ecozona paleàrtica oriental, l'Orient Pròxim i Àfrica del nord.
És una de les més grans llagostes europees. Els mascles adults atenyen 30-55 mm de llargària, mentre que les femelles arriben a mesurar entre 65-70 mm de llarg.
El seu cos és normalment de color gris, marró o verd oliva, amb antenes relativament curtes i robustes. Les tíbies de les seves potes posteriors són blaves, amb fèmurs tarongencs. Els fèmurs posteriors tenen unes característiques marques fosques. És fàcilment identificable també pels seus característics ulls amb ratlles verticals de color blanc i negre. El protòrax mostra una ratlla taronja en el dors i diverses petites taques blanques. Les ales són clares amb marques fosques.
Aquesta espècie és folívora, que s'alimenta essencialment de fulles. És una espècie solitària, inofensiva per als conreus. Els exemplars adults poden trobar-se principalment a l'agost i setembre en hàbitats calents i secs.
Després d'apariar-se, aquestes llagostes hivernen com a adults. La posta té lloc a la primavera sota la superfície del sòl i les nimfes apareixen a l'abril. Les nimfes tenen l'aspecte dels adults, llur color varia entre groc i verd brillant o ocre, i amb ales molt petites o absents en els primers temps de vida, fins que es desenvolupen gradualment després de cada muda. Tan sols l'adult té ales funcionals.

## Subespècies

* Anacridium aegyptium var. rubrispinum Bei-Bienko, 1948 = Anacridium rubrispinum Bei-Bienko, 1948

## Sinònims

* Acridium aegyptiums (Linneo, 1758)
* Acridium albidiferum (Walker, F., 1870)
* Acridium indecisum (Walker, F., 1870)
* Acridium lineola
* Acridium indecisum (Walker, F., 1870)
* Flamiruizia stuardoi Liebermann, 1943
* Gryllus aegyptium Linneo, 1764
* Gryllus lineola Fabricius, 1781
* Gryllus nubecula Thunberg, 1815
* Orthacanthacris aegyptia (Linneo, 1764)
# Ca la Madrona

Ca la Madrona és un edifici del municipi de Navarcles (Bages) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És un habitatge bastit en paredat i arrebossat. El portal d'accés és adovellat i el finestral que té a sobre, també de pedra picada, és de llinda amb dues motllures de guardapols.
Hi ha un escut en l'espai situat entre el portal d'entrada, de mig punt i adovellat on s'hi conserva una llinda de 1643, i una finestra superior amb unes interessants motllures. La forma de l'escut recorda la tipologia suïssa o ogival. Està dividit en quatre espais: al superior dret hi ha representada una au, i a l'esquerra uns símbols de significat ambigu. A la part inferior hi ha representades 16 losanges mentre que a la dreta hi ha 5 barres. Totes aquestes representacions estan treballades en relleu. D'aquest escut no se n'ha pogut esbrinar el significat. Se sap que el carrer on està instal·lat fou un dels primers del poble, prop de l'església, i on s'hi trobaven les millors cases de Navarcles. La data de la llinda (1643) i la forma de l'escut fa suposar que sigui del segle xvii.
Originalment va ser una cas pairal propietat de la família Vintró. El 1962 Valentí Caellas en va impulsar la seva compra i es va convertir en el Casal Parroquial on s'hi va instal·lar una taula de ping-pong, futbolins i va ser la seu dels Ratpenats, els escoltes i el taller professional. El 1972 s'hi van fer obres per dotar la casa de sales de reunions i conferències que estan al servei de les entitats de l'església.

## Referències

* 1 2 3 4 «Ca la Madrona». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 febrer 2015].
* ↑ Ferrer Alòs, Llorenç. La Història de Navarcles : de quan era un mar fa milions d'anys a l'actualitat. Navarcles: Societat Coral Harmonia, 2010, p. 359.
# Ca n'Amat (Cabrils)

Ca n'Amat és una masia fortificada del municipi de Cabrils (Maresme) amb una torre de defensa declarada bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

És una masia catalogada del grup I, segons Bonet i Garí, ja que la disposició de les teulades és paral·lela a la façana principal. Conserva el portal dovellat i també les finestres gòtiques que declaren la seva època de mitjans del segle xiv. A l'interior, l'estructura de la casa té tres cossos perpendiculars a la façana i dos més com a celler, paral·lels, units amb arcs de pedra picada. L'entrada i la cuina conserven les característiques conegudes a les masies.
La torre de defensa quadrada és del segle xvi. Al Maresme hi ha torres d'una igual arquitectura que senyoregen en diferents municipis. Aquesta torre separada de la casa té tres plantes cobertes amb voltes i el terrat emmerletat. La porta era a l'altura del pis, però avui té un pont de comunicació. Actualment la planta baixa té una porta que no havia existit a la primera època. L'interior podria haver tingut diferents serveis, per a les necessitats inherents al seu ús de defensa.

## Història

Per un dret de patronat d'un benefici a la invocació de Santa Maria del Roser i de Sant Joan del 1618, se'n té notícia el 1736 per Bonaventura Amat -consta al llibre I Jus Patronatus de l'Arxiu Diocesà). Foren patrons des de 1734 Bartomeu Abellà i Josep Vehils. Les propietats de la masia amb l'extensió de les terres del Pla i del Mont-Cabrer eren importants, però el decaïment de la família ha fet canviar l'aspecte del casal.
Cabrils restà integrat al terme del veí castell de Vilassar. Fins al 1820 formà part del municipi del Vilassar de Dalt, quan passà a ser municipi independent. Aquesta torre respon als atacs dels pirates a la costa catalana durant el segle xvi.

## Referències

* 1 2 «Can Amat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 desembre 2012].
* 1 2 «Torre de Ca n'Amat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 desembre 2012].

## Enllaços externs

* «Can Amat». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
# Cabeces (Montagut i Oix)

Cabeces és una gran casa de Montagut i Oix (Garrotxa) declarada Bé Cultural d'Interès Nacional.

## Descripció

Cabesses és un gran casal situat a poca distància de l'església de Sant Miquel d'Hortmoier, dins la vall del mateix nom.
És de planta rectangular, amb ampli teulat a dues aigües i els vessants vers les façanes laterals. Disposa de baixos, planta habitatge i golfes. Els primers foren destinats a bestiar i sobresurten dues portes adovellades situades a les façanes de migdia i ponent. La porta d'accés a l'habitatge es troba a tramuntana.Està ple de nombroses i estilitzades espitlleres repartides per totes les seves façanes. Enganxats al mas hi ha diverses construccions de fàbrica molt posterior.

## Història

Fins ara no s'ha publicat cap data històrica que faci referència a aquest casal.

## Referències

* 1 2 3 «Cabeces». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 febrer 2019].