OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Juana Gallo

Juana Gallo és una pel·lícula dramàtica mexicana de 1961, escrita i dirigida per Miguel Zacarías, fotografiada per Gabriel Figueroa i protagonitzada per María Félix, Jorge Mistral i Luis Aguilar, participant en el 2n Festival Internacional de Cinema de Moscou.

## Argument

Una pagesa de nom Ángela, en assabentar-se de l'assassinat del seu pare i el seu promès en un intent per portar-los de lleva, s'aixeca en armes contra el govern federal, ajusticiant Ordóñez i als altres dels assassins dels seus sers estimats. Ángela, que comença a ser coneguda com a “Juana Gallo”, aconsegueix el suport de tot el poble; inclusivament d'alguns federals que passen a defensar la seva causa contra el govern colpista del traïdor i assassí Victoriano Huerta. Aquesta tibant situació es convertiria en la batalla de Zacatecas.

## Curiositats

* La pel·lícula pren el nom d'un personatge pintoresc de la ciutat de Zacatecas, Ángela Ramos Aguilar, sobrenomenada Juana Gallo, que era una humil venedora de tacos, que en estat etílic solia contar històries com a revolucionària, sense que en realitat ella hagi format part del moviment de la Revolució Mexicana. Les referències a Pancho Villa i Felipe Ángeles van ser omeses, deixant únicament a Huerta, Francisco I. Madero i Venustiano Carranza.

## Repartiment

* María Félix... Ángela Ramos Juana Gallo
* Jorge Mistral... Capitán Guillermo Velarde
* Luis Aguilar... Coronel Arturo Ceballos Rico
* Christiane Martel... Ninón
* Ignacio López Tarso... Pioquinto
* Rita Macedo... mujer famélica
* René Cardona... Capitán Esquivel
* Noé Murayama... Coronel Ordóñez
* Marina Camacho... la chica de Arturo
* José Alfredo Jiménez... Nabor, el caporal
* Sonia Infante... no acreditada
* Amado Mauricio Corro... Cordetin de órdenes

## Referències

* ↑ «2nd Moscow International Film Festival (1961)». MIFF. Arxivat de l'original el 16 de gener de 2013. [Consulta: 18 novembre 2012].
* ↑ La verdadera Juana Gallo, Raul Osorio a infocajeme.com

## Enllaços externs

* Juana Gallo a YouTube
# Kemal Reis

Kemal Reis (Gal·lípoli ? - ?, 1511) fou un corsari i almirall turc nascut a Gal·lípoli però originari de Karaman. Fou l'introductor del canó de llarg abast a l'armada otomana.
El 1470 va participar en la campanya d'Aghriboz (Eubea) a les ordres de Mahmut Paixà Angelovitx i es va establir a l'illa. Es va dedicar a la corsa a la mar Mediterrània occidental i es va fer un nom en aquesta feina i el 1495 Baiazet II el va agafar al servei de l'estat junt amb el seu nebot Piri Reis.
El 1496 va derrotar els cavallers de Rodes que havien atacat una flota sota el seu comandament. El 1499 va participar en la campanya d'Aynabakhti (Naupacte) a les ordes de l'almirall Küçük Davud Pasha, on va manar un dels dos grans vaixells de la flota (l'altre el manava Burak Reis); la seva tasca era ajudar al beglerbegi de Rumèlia, Kodja Mustafà Pasha, que assetjava la fortalesa per terra, impedint l'arribada d'ajut venecià; a la batalla de l'illa Sapienza el 28 de juliol de 1499, Burak Reis fou atacat per error pels venecians i encara que va aconseguir incendiar les naus atacants es va enfonsar amb la seva nau (l'illa de Sapienza fiu rebatejada des de llavors com Burak Reis); Kemal Reis, que era en realitat l'objectiu dels venecians, va poder agafar posicions a la costa i impedir el desembarcament venecià. En els mesos següents va derrotar diversos cops als venecians de manera limitada, i va destacar en la conquesta de Naupacte i després de Modon, Koron i Navarino.
El 1501 va retornar a la corsa a la Mediterrània occidental i també a la central i va tornar a Istanbul a la tardor amb un botí considerable i molts presoners entre els quals el duc de Catanzaro del que va demanar un rescat de 5000 peces d'or. Va seguir exercint la corsa en els anys següents sempre al servei de l'estat i el seu sou fou elevat dues vegades. El 1511 la seva nau va naufragar per una tempesta i va morir.

## Bibliografia

* H. A. Von Burski, Kemal Reis, Ein Beitrag zir Geschochte des türkischen Flotte, Bonn 1928.
# Khàlid ibn al-Walid

Khàlid ibn al-Walid ibn al-Mughira al-Makhzumí al-Quraixí (àrab: خالد بن الوليد بن المغيرة المخزومي القرشي, Ḫālid b. al-Walīd b. al-Muḡīra al-Maẖzūmī al-Quraxī), també conegut senzillament com a Khàlid ibn al-Walid (mort el 642) fou un general àrab del primer període de les conquestes islàmiques. S'hauria convertit a l'islam el 627 o 629, després de combatre Mahoma a Úhud, i va participar en la campanya de Muta i a la conquesta de la Meca (ambdues el 629/630). El 630 va conquerir Dúmat al-Jandal (al-Jawf) i va fer presoner al senyor local Al-Ukàydir. El 631 va dirigir una delegació als Banu-l-Hàrith del Iemen per convertir-los a la nova religió. Quan va esclatar la ridda (632), el primer califa Abu-Bakr as-Siddiq el va enviar contra els rebels; després va dirigir els musulmans en la lluita contra Musàylima a la Yamama. El 633 va ser enviat amb un exèrcit de 18.000 voluntaris per a conquerir l'Iraq i Abu-Bakr as-Siddiq el va cridar per comandar les tropes que estaven duent a terme la conquesta musulmana de Síria. El 634, el nou califa, Úmar ibn al-Khattab, el va destituir del seu comandament, però va seguir lluitant a Síria sota les ordes d'Abu-Ubayda ibn al-Jarrah, que feia campanyes frontereres contra els romans d'Orient, completant la Conquesta musulmana de Síria. Va romandre actiu en aquest front fins a la seva mort a Homs. El seu fill Abd-ar-Rahman ibn Khàlid fou governador d'Homs i la Jazira per compte del califa Muàwiya I, que finalment el va fer matar. Un net de Khàlid (fill d'Abd-ar-Rahman) anomenat Khàlid ibn Abd-ar-Rahman ibn Khàlid, apareix esmentat com a general el 668/669.

## Referències

* ↑ Kaegi (2003):p.231
* ↑ Bukay, David. From Muhammad to Bin Laden (en anglès). Transaction Publishers, 2011, p. 96. ISBN 1412809134.
* ↑ «Ukaydir b. ʿAbd al-Malik». A: Enciclopèdia de l'Islam (en anglès). vol.X. 2a ed.. P. Bearman, Th. Bianquis, C.E. Bosworth, E. van Donzel, W.P. Heinrichs, p. 845-846. ISBN 9789004161214.
* ↑ ibn Jarir at-Tabarí, Muhàmmad. The History of al-Tabari (en anglès). SUNY Press, 1986, p. Vol. 2, p. 554. ISBN 0-87395-921-3.
* ↑ ibn Jarir at-Tabarí, 1993, p. 121.
* ↑ ibn Jarir at-Tabarí, 1993, p. xviii.
* ↑ Tucker, Spencer C. Battles that Changed History (en anglès). ABC-CLIO, 2010, p. 93. ISBN 1598844296.
* ↑ Riḍā, Muḥammad. Othman ibn Affan, the third Caliph (en anglès). Dar al-Kotob al-Ilmiyah, 1999, p. 135. ISBN 2745125044.

## Bibliografia

* ibn Jarir at-Tabarí, Muhàmmad. The Chanllenge to the Empires (en anglès). SUNY Press, 1993. ISBN 0791496848.
* Kaegi, Walter E. Heraclius, Emperor of Byzantium (en anglès). Cambridge University Press, 2003. ISBN 0521814596.
* Sebeos, Histoire d'Heraclius, traducció al francès de F. Macler, París 1904.
# Ferriz I de Liçana

Ferriz I de Liçana (? - ~1135 o 1136?) va ser un cavaller del llinatge aragonès dels Liçana. Segons la llegenda, fou un dels nobles revoltats que foren decapitats pel rei Ramir II d'Aragó a la Campana de Huesca. Lluità a la batalla d'Alcoraz (1096). Es desconeixen dades sobre els seus orígens familiars, així com sobre el seu matrimoni i descendents.

## Bibliografia

* (castellà) Jerónimo Zurita: Anales de la Corona de Aragón (Ed. 1562-1580)
# Filotes (general)

Filotes o Filotas (en llatí Philotas, en grec antic Φιλώτας) fou un general macedoni, fill de Parmenió, i un dels generals macedonis més distingits. Ja era amic d'Alexandre el Gran abans de pujar al tron, segons Plutarc, i va participar en l'expedició del conqueridor contra els tracis, tribal·lis i contra el rei Glàucies d'Il·líria.
Va organitzar l'exèrcit que va anar a Àsia amb el càrrec d'hiparc, i va ser el comandant dels έται̂ροι (Companys), la cavalleria macedònia nativa, rang que era probablement el segon després del seu pare. Va conservar aquest comandament fins a la victòria sobre Darios III de Pèrsia, i encara sovint va rebre comandaments complementaris. Es va destacar a la batalla del Grànic, a la batalla de Gaugamela, als setges de Milet i Halicarnàs, i al pas de les Portes Perses (Pylae Persicae). L'amistat amb Alexandre semblava forta tot i que el rei havia estat informat del llenguatge sediciós utilitzat pel general contra ell. Quan Alexandre va anar cap a Bactriana l'any 330 aC, va deixar a Filotes endarrere per rendir honor fúnebres al seu germà Nicànor, mentre el rei perseguia a Bessos de Bactriana; al cap de poc Filotes es va reunir amb el rei i junts van arribar a Drangiana.
Un complot contra el rei havia estat organitzat per un macedoni de nom Dimnos, però no se'n coneix l'extensió ni la naturalesa. Filotes es va assabentar de la conspiració per un personatge de nom Cebalí (Cebalinus) i va tardar dos dies a informar al rei. Aquest, assabentat que havia trigat tant de temps, es va enfurismar, i Cràter d'Orèstia i altres enemics de Filotes van convèncer el rei que no hauria tardat tant si ell mateix no hi hagués estat implicat. Alexandre va fer detenir a Filotes i l'endemà el va portar davant l'assemblea de l'exèrcit macedoni i el va acusar personalment, i a més va implicar al seu pare Parmenió en la conjura, tot i que no hi havia cap prova ni contra l'un ni contra l'altre. Dimnos es va suïcidar i un altre conspirador, Nicòmac, no va donar el nom de Filotes entre els implicats. Però a la nit es va obtenir una confessió de Filotes sota tortura, on encara que va negar haver participat en el complot de Dimnos, va admetre que havia parlat amb el seu pare d'una possible traïció; noves tortures el van portar a confessar, segurament sense ser veritat, la implicació en la conjura de Dimnos; portat altre cop davant l'assemblea de l'exèrcit va ser condemnat a mort i va morir lapidat segons el costum macedoni.
Aquests fets només els narra amb detall Quint Curci Ruf i com que no se saben les seves fonts no es pot assegurar la culpabilitat o innocència de Filotes, encara que la segona opció és la més probable, ja que tot fa pensar en una maquinació dels seus rivals i enemics. Probablement Filotes estava en desacord en el camí iniciat per Alexandre després de la mort de Darios, però cap prova existeix de la seva implicació en un complot.

## Referències

* ↑ 2.Philotas a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 328-329
# Francesc Pedrol i Pascual

Francesc Pedrol i Pascual (Tarragona, 12 de desembre de 1920 - Tarragona, 6 de febrer de 2019) va ser un pescador català, últim supervivent tarragoní de la Lleva del Biberó que va participar en la batalla de l'Ebre de la Guerra Civil espanyola.
Originari del barri d'El Serrallo de Tarragona, treballà de pescador tota la vida des de la mort del seu pare quan ell tenia només 11 anys. El 28 d'abril de 1938, amb 17 anys, quan quedava poc perquè s'acabés la Guerra Civil, el van cridar per anar al front a defensar el bàndol republicà, prop del riu Ebre. Allí, va treballar de portalliteres i després de fuseller. Va ser ferit i posteriorment va tornar al front. Després de la guerra no va ser represaliat però va haver de fer un any de servei militar. Posteriorment va seguir fent de pescador al Serrallo.
Va morir el 6 de febrer de 2019 a l'edat de 98 anys.

## Referències

* ↑ «A la guerra, els que guanyen també perden». TV3, 17-11-2018. [Consulta: 10 febrer 2019].
* ↑ «Me enviaron en autostop a la batalla del Ebro», 24-07-2018. [Consulta: 6 febrer 2019].
* ↑ «Francesc Pedrol: adiós al último superviviente de TGN de la Lleva del Biberó». La Vanguardia. [Consulta: 6 febrer 2019].
* ↑ NacióDigital. «Mor Francesc Pedrol, l'últim supervivent de la Lleva del Biberó | NacióDigital». [Consulta: 6 febrer 2019].
# Francesc Suriol i Solé

Francesc Suriol i Solé (La Granada, 2 de febrer de 1919 - Sant Boi de Llobregat, 24 de febrer de 1999) fou un futbolista català de la dècada de 1940.

## Trajectòria

L'any 1926, amb set anys, es traslladà a Sant Boi de Llobregat. Ingressà al FC Santboià, i arribà a disputar dos amistosos amb el FC Barcelona, però l'esclat de la guerra civil aturà la seva carrera. Va combatre a la batalla de l'Ebre al bàndol republicà i passà dos anys i sis mesos a la presó abans de ser alliberat. Després de la guerra jugà a la Gimnàstica de Felanitx i al Santboià. El 1942 fitxà pel RCD Espanyol, jugant cedit al Reus Deportiu. Durant la temporada 1942-43 ingressà al RCD Espanyol, que l'incorporà davant la lesió del mig centre Iraburu. El 21 de febrer de 1943 disputà el seu únic partit a primera divisió, amb una victòria sobre el Granada per 2 a 1. Retornà al Reus Deportiu el 1943, i dos anys més tard passà a la UE Sants. Acabà els seus anys com a futbolista al CF Gavà, la UE Vic i al FC Santboià.
Un cop retirat inicià una llarga etapa de 32 anys a les banquetes catalanes, dirigint equips com l'FC Santboià, CE Manresa, CF Gavà o CF Vilanova. També fou president del FC Santboià en dues etapes (1964-66 i 1971-75).

## Referències

* 1 2 3 4 5 Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Francesc Suriol: el granadenc que va jugar a Primera Divisió». eixdiari.cat, 03-04-2014. [Consulta: 9 abril 2017].
* ↑ «El Barcelona con debuts». Mundo Deportivo, 12-02-1938. [Consulta: 9 abril 2017].
* ↑ «Gimnàstica de Felanitx, 1941». arc mediterrani, 15-08-2014. [Consulta: 9 abril 2017].
* ↑ «Valores regionales». Mundo Deportivo, 17-01-1943. [Consulta: 9 abril 2017].
* ↑ «Ojeando el coto». Mundo Deportivo, 08-07-1943. [Consulta: 9 abril 2017].
* ↑ «En la calle Galileo». Mundo Deportivo, 17-02-1945. [Consulta: 9 abril 2017].
* ↑ «Jugadors del Gavà». CF Gavà. Arxivat de l'original el 2017-09-06. [Consulta: 9 abril 2017].
* ↑ «Noticias en pocas lineas». Mundo Deportivo, 20-09-1947. [Consulta: 9 abril 2017].
* ↑ «Entrenadores». CF Gavà. [Consulta: 9 abril 2017].
* ↑ «Césped con crespón negro». CIHEFE, Cuadernos de Fútbol, num. 53, ISSN 1989-6379, 01-04-2014. [Consulta: 9 abril 2017].

## Enllaços externs

* Francesc Suriol i Solé a BDFutbol
# Fred Copeman

Fred Copeman OBE (Wangford, Suffolk, 1907 - Londres, 1983) va ser un voluntari anglès de les Brigades Internacionals durant la Guerra Civil espanyola, on comandà el Batalló Britànic i manifestà una actitud heroica durant la batalla del Jarama, batalla en la qual fou ferit diverses vegades.
També és un home notable per la seva tasca organitzadora de les defenses antiaèries de Londres durant la Segona Guerra Mundial, actuació per la qual rebé l'Orde de l'Imperi Britànic l'any 1948.
# Frederic Miquel del Palatinat-Zweibrücken

Frederic Miquel del Palatinat-Zweibrücken (Ribeauvillé, 27 de febrer de 1724 - Schwetzingen, 15 d'agost de 1767) va ser un membre de la casa dels Wittelsbach. Fill del comte palatí Cristià III del Palatinat-Zweibrücken i de la comtessa Carolina de Nassau-Saarbrücken. Va ser pare del rei Maximilià I Josep de Baviera.

## Guerra dels Set Anys

Frederic Miquel va ser Mariscal de camp del Palatinat, governador de Mannheim i finalment, el 1758, Mariscal de camp del Sacre Imperi Romanogermànic i comandant en cap de l'Exercit Imperial durant la Guerra dels Set Anys contra Frederic el Gran. Després de la batalla de Rossbach, va aconseguir tornar a aixecar l'exèrcit imperial batut, pel qual va rebre la Gran Creu de l'Ordre Militar Maria Teresa. A la tardor de 1758 va envair Saxònia, va prendre la fortalesa Sonnenstein i va assetjar Leipzig. L'any següent, Leipzig, Torgau, Wittenberg i Dresden van ser conquerides. Va protegir el mariscal Daun a la batalla de Maxen i va lluitar victoriós en la batalla de Strehlen. El 1761, va dimitir del càrrec i lliurà les tropes imperials al mariscal de camp Johann von Serbelloni. Després de la pau de Hubertusburg, Frederic Miquel va rebre el Comandament General a Bohèmia.

## Núpcies i descendents

Es va casar amb comtessa palatina Maria Francesca de Sulzbach, neta de l'elector del Palatinat Carles III Felip, de la qual tingué cinc fills:
* Carles August Cristià, (1746-1795). Duc de Zweibrücken.
* Clement August (1749-1750).
* Amàlia (1752-1828). Casada amb Frederic August I de Saxònia, elector i rei de Saxònia.
* Maria Anna (1753-1824). Casada con el duc Guillem de Baviera.
* Maximilià Josep (1756-1825). Rei de Baviera.
També va tenir de un fill il·legítim amb la seva amant Louise Cheveau:
* Carles Frederic d'Otting-Fünfstetten (1767-1834). Baró de Schönfeld (1813), Comte d'Otting i Fünfstetten (1817). La seva filla Lluïsa es va casar amb August von Senarclens de Grancy.

## Referències

* ↑ Jaromir Hirtenfeld: Der Militär-Maria-Theresien-Orden und seine Mitglieder, Kaiserliche Hof- und Staatsdruckerei, Wien 1857, p. 1728.

## Bibliografia

* Wilhelm Edler von Janko: Friedrich Michael (1.Art.). In: Allgemeine Deutsche Biographie (ADB). Band 7, Duncker & Humblot, Leipzig 1877, p. 627.
* Constantin von Wurzbach: Zweybrück-Birkenfeld, Friedrich Michael Pfalzgraf am Rhein. In: Biographisches Lexikon des Kaiserthums Oesterreich. Band 60. Verlag L. C. Zamarski, Wien 1891, p. 335 f.
* Richard Du Moulin Eckart: Pfalzgraf Friedrich Michael von Zweibrücken, Cotta, 1892
* Karl Theodor von Heigel: Friedrich Michael (2.Art.). In: Allgemeine Deutsche Biographie (ADB). Band 49, Duncker & Humblot, Leipzig 1904, p. 134–139.
* Artur Brabant: Das Heilige römische Reich teutscher Nation im Kampf mit Friedrich dem grossen, Paetel, 1911, p. 41 ff.
* Lebenslust und Frömmigkeit, Kurfürst Carl Theodor zwischen Barock und Aufklärung, Handbuch, 1999 ISBN 3-7917-1679-4 y Ausstellungskatalog ISBN 3-7917-1679-4
# Fíliades

Filíades (grec antic: Φιλιάδας, llatí: Philiadas) fou un poeta epigramàtic grec nadiu de Mègara que hauria viscut al segle v aC i segle iv aC. És conegut únicament pel seu epitafi als ciutadans de Tèspies caiguts a la batalla de les Termòpiles, preservat per Esteve de Bizanci i per Eustaci d'Epifania, i també consta a l'Antologia grega.

## Referències

* ↑ Philiadas a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 268
# Gai Paccià

Gai Paccià (en llatí Caius Paccianus) va ser un militar romà que tenia una gran semblança amb Marc Licini Cras Dives.
A la batalla de Carrhae, quan Cras fou derrotat completament pels parts, va ser fet presoner. Segons Plutarc, degut a la semblança esmentada, els parts el van vestir amb robes de dona i el va fan desfilar per mofar-se en la seva persona del general romà.

## Referències

* ↑ Plutarc de Queronea, «Crassus» Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. in Greek texts. traducció anglesa del grec antic de Vides paral·leles
# Gao Gan

    En aquest nom xinès, el cognom és Gao.
Gao Gan :
| Xinès tradicional: | Xinès tradicional: | 高幹 |
| Xinès simplificat: | Xinès simplificat: | 高干 |
Gao Gan (mort el 206 EC) va ser un governador de la Província de Bing durant el període de la tardana Dinastia Han Oriental de la història xinesa. Va ser un nebot del senyor de la guerra Yuan Shao i un cosí de Gao Rou. Després de la dissolució de la coalició contra Dong Zhuo, els senyors de la guerra de tot arreu de la Xina van tornar-hi als seus respectius territoris. Només llavors, Gao i Xun Chen persuadiren al senyor de la guerra Han Fu de renunciar la Província de Ji a Yuan Shao.
Després de la desastrosa derrota de Yuan Shao a la batalla de Guandu, Gao va dirigir un exèrcit per salvar Yuan i el va ajudar a retornar a la Província de Ji. Abans que Yuan morís, ell no trià succeir-lo, així que el germà major de Yuan, Yuan Cheng, dividí el seu territori entre els seus fills i parents: la Província de Ji va ser donada a Yuan Shang; la Província de Qing a Yuan Tan; la Província de You a Yuan Xi; la Província de Bing a Gao.
En el 204, Gao es va rendir a Cao Cao juntament amb els seus homes. Després de la mort de Yuan Tan en el 205, Cao va anar cap al nord per derrotar a la resta de la família Yuan. En el 206, Gao es va revoltar contra Cao Cao al Pas de Hu i va batallar contra els generals de Cao Li Dian i Yue Jin, però va ser derrotat i va perdre la Província de Bing. Després de la seva derrota, Gao va fugir al sud cap a la Província de Jing, però va ser interceptat per les forces de Cao en el camí i fou mort.

## Vegeu també

* Llista de persones dels Tres Regnes
# Garcia I de Castella

Garcia I de Castella, dit el de Les mans blanques (Burgos, 938 - Medinaceli, 995) fou comte de Castella (970-995).

## Orígens familiars

Fill de Ferran González i la seva primera muller Sança de Pamplona.

## Comte de Castella

Va seguir reconeixent la superioritat jurídica dels monarques lleonesos, encara que tindrà plena autonomia administrativa en el seu territori. Per plantar cara al perill musulmà que tenia a les seves fronteres, va ampliar la base social del comtat promulgant les ordenances sobre els cavallers villans de Castrojeriz, equiparant els cavallers villans amb els infantons. Així doncs, aquells camperols que desponien d'un cavall per a la guerra serien equiparats automàticament amb els nobles de segona classe.
Va donar suport a Ghàlib ibn Abd-ar-Rahman as-Siqlabí, que fou derrotat per Almansor en la batalla de Torrevicente.

## Núpcies i descendents

Vers el 965 es casà amb Ava de Ribagorça, filla de Ramon II de Ribagorça, amb la qual tingué:
* l'infant Sanç I Garcia de Castella (965-1017), comte de Castella
* l'infant Gonçal Garcia de Castella
* la infanta Major de Castella, (?-1035), casada amb Ramon IV de Pallars Jussà
* la infanta Urraca, (Benedictina) (?-1039)
* la infanta Elvira de Castella (?-1017), casada el 991 amb Beremund II de Lleó
* la infanta Toda de Castella (?-1031)
* la infanta Ònega de Castella, casada el 995 amb Almansor i el 1045 abadesa de Sant Salvador d'Ona

## Referències

* ↑ Martínez Díez, Gonzalo. El condado de Castilla, 711-1038: la historia frente a la leyenda (en castellà). vol.1. Marcial Pons Historia, 2005, p. 495. ISBN 8495379945.
* ↑ Martínez Díez, Gonzalo. El condado de Castilla, 711-1038: la historia frente a la leyenda (en castellà). vol.1. Marcial Pons Historia, 2005, p. 461. ISBN 8495379945.
# Garigliano

El Garigliano és un riu d'Itàlia. Se'l coneix també com Liri (nom que porta al començament). El seu nom antic fou Liris.
Aquest riu fou teatre de quatre batalles importants:
    En aquesta batalla, hi morí ofegat Piero de Mèdici, i passà el control de la família dels Mèdici a Giovanni de Mèdici, més tard papa Lleó X.

## Nota

* ↑ Col·loquis de la insigne ciutat de Tortosa, 1555, manuscrit del Pare Fidel Fita, p.90 Arxivat 2012-03-08 a Wayback Machine.

## Vegeu també

* Emirat del Garigliano.