OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Oriol Paulo

Oriol Paulo (Barcelona, 1975) és un director de cinema i guionista català.

## Biografia

Oriol Paulo va estudiar comunicació audiovisual a la Universitat Pompeu Fabra i cinema a la Los Angeles Film School.
Com a guionista en televisió ha signat guions de pel·lícules com Ecos (2006) o Codi 60 (2011), una història inspirada en el conegut cas d'una assassina d'ancianes de Barcelona, però és més conegut pel seu treball en sèries com Majoria absoluta (2004) o El cor de la ciutat (2004-09). Actualment treballa en la segona temporada de la sèrie de TV3 Nit i dia.
En cinema, es va donar a conèixer com a co‐guionista al costat de Guillem Morales amb el thriller Els ulls de la Júlia, produïda per Guillermo del Toro, però ja havia fet diverses incursions en el setè art fins i tot dirigint alguns dels seus guions, com és el cas de McGuffin (1998, guionista i director), Tapes (2002, guionista i director) i Eve (2002, guionista i director).
L'any 2012 va dirigir i encarregar-se del guió de El cos amb el qual va ser nominat a la millor direcció novella en els premis Goya i va aconseguir el premi a millor pel·lícula en el Festival de Cinema Fantàstic de París. Al 2016 va firmar el guió de Segrest, de Mar Tarragona i l'any 2017 va escriure i dirigir Contratemps amb Mario Casas, Bàrbara Lennie i José Coronado com a protagonistes.

## Filmografia
### Televisió

| Any | Títol | Paper |
| 2020 | L'innocent | Director i guionista. |
| 2024 | La última noche en Tremor | Director i guionista. |

### Cinema

| Any | Títol | Paper |
| 2022 | Los renglones torcidos de Dios | Director i guionista |
| 2018 | Durant la tempesta | Director i guionista. |
| 2017 | Contratemps | Director i guionista. |
| 2016 | Segrest | Guionista. |
| 2012 | El cos | Director i guionista. |
| 2010 | Els ulls de la Júlia | Guionista |

### Curtmetratges

| Any | Títol | Paper |
| 2002 | Eve | Director i guionista. |
| 2002 | Tapes | Director i guionista. |
| 2001 | El fòrum | Director. |
| 1998 | McGuffin | Director i guionista. |

## Referències

* ↑ Martínez, Beatriz «ENTREVISTA | Oriol Paulo: "Me gusta acercarme a las miserias humanas"». , 04-01-2017 [Consulta: 17 abril 2017].
* ↑ «Ecos (TV) (2006)» (en castellà). [Consulta: 11 abril 2020].
* ↑ Hoycinema. «Biografía de Oriol Paulo - Personajes de cine». Hoycinema. Arxivat de l'original el 17 d'abril de 2017. [Consulta: 17 abril 2017].
* 1 2 «El cos - Pel·lícules». CCMA.cat, 17-04-2018. [Consulta: 21 abril 2020].
* ↑ «Oriol Paulo, director de 'El cuerpo': 'Es una historia de segundas oportunidades, el thriller hace el envoltorio más bonito'». [Consulta: 17 abril 2017].
* ↑ laRepúblicaCultural.es, Javi Álvarez - «Oriol Paulo compite con El cuerpo por el Goya al mejor director novel - LaRepúblicaCultural.es - Revista Digital». [Consulta: 17 abril 2017].
* ↑ Press, Europa «'El Cuerpo', mejor Película Festival Internacional de Cine Fantástico de París». , 26-11-2012 [Consulta: 17 abril 2017].
* ↑ , <http://www.aullidos.com/pelicula/10163/secuestro/>
* ↑ «Oriol Paulo: "Dirigir es manipular"». [Consulta: 17 abril 2017].
# Nicolás Lobato

Nicolás Lobato, va ser un escultor renaixentista segle xvi, nascut a Azuara, població a 60 quilòmetres de Saragossa.

## Obres

Va intervenir en la talla i fusteria del retaule de l'església del Reial Monestir de Santa Maria de Veruela, del municipi de Vera de Moncayo, (Saragossa). Va ser al pintor Jerónimo Vallejo, a qui se li havia encarregat les obres d'execució el retaule, el que amb data 8 de gener de 1541, alhora va contractar per a la realització de l'arquitectura a Nicolás Lobato i segons detalls d'aquest mateix contracte se sap que es va organitzar a la manera del retaule major de l'església parroquial de Valderrobres, que s'havia realitzat en col·laboració entre Jerónimo Vallejo, Bernardo Pérez i Nicolás Lobato. Del retaule de Veruela, a causa d'un incendi que va patir l'any 1844, solament es conserven algunes escultures, unes en col·leccions particulars i d'altres a la Diputació de Saragossa.
El 1542 va ser contractat, juntament amb Juan de Moreto i Esteban de Obray per tallar el cadirat del cor de la Basílica del Pilar. Lobato va ser l'encarregat de realitzar les mostres dels setials, per a la seva presentació i acceptació al capítol catedralici. El cadirat compost per 130 setials, va ser tallat en fusta de roure de Flandes. En aquesta obra, molt important dintre del renaixement aragonès, els relleus dels respatllers presenten a la seva majoria escenes de la vida de la Mare de Déu i de la passió de Crist, a més a més d'una rica ornamentació renaixentista composta per garlandes, grotescs i putti.
La seva última documentació el 1548, és la de l'execució del banc del retaule per a l'església de San Pedro de la població de Zuera.

## Referències

* ↑ Segons descripció de José María Quadrado a Recuerdos y Bellezas de España. Aragón /1844) p. 326
* ↑ Torra, Eduardo p. 43

## Bibliografia

* Torra, Eduardo. Guía para visitar los santuarios marianos de Aragón. Encuentro, 1996. ISBN 9788474903980.
# Fàcion

Fàcion (en llatí Phacium, en grec antic Φάκιον "Fákion") era una ciutat de Tessàlia al districte de Pelasgiotis, a la vora del Peneios.
Bràsides va passar per Fàkion l'any 424 aC. En el transcurs de la Segona guerra macedònica, l'any 198 aC, Filip V de Macedònia la va assolar, i el pretor romà Marc Bebi Tàmfil la va ocupar durant la guerra amb Antíoc III el Gran l'any 191 aC.

## Referències

* ↑ Alberich i Mariné, Joan (dir.); Cuartero i Iborra, Francesc J. (dir.). Diccionari Grec-Català. Enciclopèdia Catalana - Fundació Institut Cambó, 2015, p. 1781. ISBN 9788441224223.
* ↑ Mogens Herman Hansen & Thomas Heine Nielsen. «Thessaly and Adjacent Regions». A: An inventory of archaic and classical poleis. Nova York: Oxford University Press, 2004, p. 701. ISBN 0-19-814099-1.
* ↑ Tucídides, Història de la guerra del Peloponès, IV, 78
* ↑ Titus Livi, Ab Urbe Condita, XXXVI, 13
# Frédéric Blanchy

Gaston Frédéric Blanchy (Bordeus, 1 de juliol de 1868 - Bordeus, 1 d'octubre de 1944) va ser un regatista francès, que va competir a cavall del segle xix i el segle xx. El 1900 va prendre part en els Jocs Olímpics de París on participà en diferents proves del programa de vela. Guanyà dues medalles d'or en les dues curses de la categoria de 2 a 3 tones, formant equip amb William Exshaw i Jacques Le Lavasseur. La cursa de la classe oberta no la pogué finalitzar.

## Referències

* ↑ «Frédéric Blanchy Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 29 d’octubre 2013. [Consulta: 23 octubre 2015].
# Manitou Springs

Manitou Springs és una població dels Estats Units a l'Estat de Colorado. Segons el cens del 2000 tenia 4.980 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Manitou Springs tenia 4.980 habitants, 2.452 habitatges, i 1.255 famílies. La densitat de població era de 634,6 habitants per km².
Dels 2.452 habitatges en un 22% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 40,2% hi vivien parelles casades, en un 8,2% dones solteres, i en un 48,8% no eren unitats familiars. En el 38,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,03 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,73.
Per edats la població es repartia de la manera següent: un 18,6% tenia menys de 18 anys, un 7,2% entre 18 i 24, un 31,6% entre 25 i 44, un 32,2% de 45 a 60, i un 10,3% 65 anys o més.
L'edat mitjana era de 41 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 92,5 homes.
La renda mitjana per habitatge era de 40.514 $ i la renda mitjana per família de 57.260 $. Els homes tenien una renda mitjana de 39.102 $ mentre que les dones 24.286 $. La renda per capita de la població era de 24.492 $. Entorn del 4,7% de les famílies i el 7,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El diagrama següent mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Manitou Springs». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Manitou Springs». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 18 juliol 2010].
# Lei Sheng

Lei Sheng (en xinès: 雷声; pinyin: Léi Shēng; Tianjin, 7 de març de 1984) és un esgrimista olímpic xinès.
Lei va guanyar la medalla de bronze al Campionat Mundial d'Esgrima de 2006. També va competir als Jocs Olímpics de Beijing 2008. Als Jocs Olímpics de Londres 2012, va guanyar la medalla d'or en floret individual masculí amb una puntuació de 15-13.

## Referències

* ↑ «Olympic results». Arxivat de l'original el 2010-05-11. [Consulta: 23 abril 2017].
* ↑ «London 2012 Olympics: Xina's Lei Sheng claims foil gold as Europeans fall». [Consulta: 4 agost 2012].
# Raymond Kreder

Raymond Kreder (Zevenhuizen-Moerkapelle, 26 de novembre de 1989) és un ciclista neerlandès, professional des del 2010 fins al 2024. El seu germà Michel i el seu cosí Wesley també són ciclistes professionals.
En el seu palmarès destaca la victòria que a la Velothon Berlín de 2014.

## Palmarès en ruta

* 2006
** 1r a la París-Roubaix júnior
** Vencedor d'una etapa del Trofeu Centre Morbihan
* 2010
** Vencedor d'una etapa de la Cascade Classic
* 2012
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Noruega
* 2014
** 1r a la Velothon Berlín
** Vencedor d'una etapa del Tour de l'Ain
* 2018
** Vencedor d'una etapa al Tour de Tochigi
** Vencedor d'una etapa al Tour de Tailàndia
** Vencedor d'una etapa al Tour de Corea
* 2019
** 1r al Tour de Tochigi i vencedor d'una etapa
** Vencedor d'una etapa al Volta al Japó
** Vencedor d'una etapa al Tour de Corea
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Hokkaidō
* 2022
** Vencedor d'una etapa al Volta al Japó
** Vencedor d'una etapa al Tour de Taiwan

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2012. 172è de la classificació general

## Palmarès en pista

* 2009
** Campió dels Països Baixos en Derny
* 2010
** Campió dels Països Baixos en Puntuació
* 2013
** Campió dels Països Baixos en Puntuació

## Referències

* ↑ «Life after the WorldTour: Rein Taaramäe to begin second cycling career in Japan» (en anglès). cyclingnews, 14-10-2024. [Consulta: 1r novembre 2024].

## Enllaços externs

* Palmarès a sitiodeciclismo.net
* Palmarès a cyclebase.nl
* Palmarès a museociclismo.it
# José Mendes

José João Mendes Pimenta Costa (Guimarães, 24 de febrer de 1985) és un ciclista portuguès, professional des del 2008 fins al 2024. Ha corregut a l'equip Victoria Sports Pro Cycling. Del seu palmarès destaca el Campionat nacional en ruta de 2016 i 2019. El 2016 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Rio de Janeiro.

## Palmarès

* 2003
** Campió de Portugal júnior en contrarellotge
* 2005
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Portugal del Futur
* 2006
** Vencedor de 2 etapes a la Volta a Portugal del Futur
* 2007
** 1r a la Volta a Portugal del Futur i vencedor d'una etapa
* 2010
** Vencedor d'una etapa al Gran Premi Liberty Seguros
** Vencedor d'una etapa al Trofeu Joaquim Agostinho
* 2016
** Campió de Portugal en ruta
* 2019
** Campió de Portugal en ruta

### Resultats al Tour de França

* 2014. 124è de la classificació general
* 2015. 140è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2013. 22è de la classificació general
* 2016. 54è de la classificació general
* 2018. 83è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2017. 48è de la classificació general

## Referències

* ↑ «José Mendes “muito motivado” no projeto Victoria Sports Pro Cycling» (en portuguès de Portugal). [Consulta: 19 octubre 2023].
* ↑ «Olympedia – José Mendes». [Consulta: 19 octubre 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Gran Canal (Xina)

El Gran Canal de la Xina (xinès tradicional: 大運河, xinès simplificat: 大运河, pinyin: Dà Yùnhé), també conegut com el Gran Canal Beijing-Hangzhou (xinès tradicional: 京杭大運河, xinès simplificat: 京杭大运河, pinyin: Jīng Háng Dà Yùnhé), amb una longitud total de 1.776 km, és el canal navegable o riu artificial més llarg del món. Començant a Beijing, passa a través de Tianjin i les províncies de Hebei, Shandong, Jiangsu i Zhejiang fins a arribar a la ciutat de Ningbo. Les parts més antigues del canal daten del segle v aC, tot i que les diferents seccions es van combinar finalment durant la dinastia Sui, començant per l'Emperador Wen de Sui que va iniciar la construcció del Canal de Guangtong i el Canal de Shanyang, i l'Emperador Yang va connectar el nord i el sud.
Està declarat Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 2014.

## Referències

* ↑ Hutchinson's Encyclopedia Arxivat 2012-03-23 a Wayback Machine., Encarta. el 31 d'octubre del 2009.
* ↑ Chonglan Fu, Wenming Cao. Introduction to the Urban History of China (en anglès). Springer, 2019, p. 35. ISBN 9789811382079.
* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «The Grand Canal» (en anglès). [Consulta: 18 març 2021].

## Vegeu també

* Economia de la República Popular de la Xina.
* Enginyeria hidràulica.

## Enllaços externs

* La revitalització del Gran Canal (anglès).
# Selva i bruguerar de Madagascar

La regió de selva i bruguerar de Madagascar és una ecoregió inclosa a la llista Global 200 del WWF. Inclou les selves humides de Madagascar i cobreix tot l'est i el centre de l'illa. Està formada per tres ecoregions:
* Selva subhumida de Madagascar
* Selva de terres baixes de Madagascar
* Bruguerar de Madagascar

## Enllaços externs

* Madagascar Forests and Shrublands - A Global Ecoregion (World Wildlife Fund) (anglès)
# Boscos i sabana de l'Escarp d'Angola

La sabana del Gran Escarp d'Angola és una ecoregió de l'ecozona afrotropical, definida per WWF, que ocupa el Gran Escarp que separa l'altiplà centrafricà de la costa de l'oceà Atlàntic.

## Descripció

És una ecoregió de prat alpí que ocupa 74.400 quilòmetres quadrats al llarg de l'estreta franja de terra que va des de la costa atlàntica fins al cim del Gran Escarp, a més de 1000 msnm, entre els 6 i els 12° S.
Limita al nord amb el manglar d'Àfrica Central, al nord-est amb el mosaic de selva i sabana del Congo Occidental, al nord-oest amb l'oceà Atlàntic, al sud, sud-est i sud-oest amb els boscos de miombo d'Angola i al sud-est també amb el mosaic muntanyenc de selva i prada d'Angola.
El clima és tropical, amb pluges estivals.

## Flora

La vegetació és molt variada, encara que hi ha pocs estudis sobre la diversitat d'espècies. De nord a sud es distingeixen tres zones principals: un mosaic de selves de galeria i prades d'herba alta, entre 2 i 4 metres, amb manglars i pantans en la desembocadura dels rius principals, al nord del riu Cuanza; selva semicaducifòlia en els cims més alts de l'Escarp; i sabanes arbrades àrides i semiàrides al sud del Cuanza.

## Fauna

Només s'ha estudiat detalladament l'avifauna.
Entre els mamífers destaquen, en les selves, l'elefant de selva (Loxodonta cyclotis), el duiquer fosc (Cephalophus dorsalis), el duiquer silvicultor (Cephalophus sylvicultor), el duiquer de front negre (Cephalophus nigrifrons), el diuquer blau (Cephalophus monticola), el hiemosc (Hyemoschus aquaticus), l'esquirol volador de Beecroft (Anomulurus beecrofti), l'esquirol gegant de Stanger (Protoxerus stangeri), el poto daurat (Arctocebus aureus), el poto de Bosman (Perodicticus potto) i el pangolí arborícola (Manis tricuspis); a les sabanes cal citar l'elefant de sabana (Loxodonta africana), l'antílop riberenc (Hippotragus equinus), el redunca comú (Redunca arundinum), el bushbuck (Tragelaphus scriptus) i l'eland del Cap (Taurotragus oryx). Per tota l'ecoregió es troba el búfal vermell (Syncerus caffer nanus).

## Endemismes

Hi ha dues espècies endèmiques de rèptils: el geco (Hemidactylus bayonii) i l'escurçó cec (Monopeltis luandae); i quatre de granotes: Hydrophylax parkerianus, Hyperolius punctulatus, Leptopelis jordani i Leptopelis marginatus.

## Estat de conservació

Vulnerable. L'impacte humà es limita a les zones densament poblades, com la capital d'Angola, Luanda. La conurbació metropolitana de Luanda està creixent ràpidament, juntament amb les vies de comunicació.

## Protecció

* Parc Nacional de Kissama
* Reserva Natural Integral de l'Ilhéu dos Pássaros

## Enllaços externs

* Angolan Scarp savanna and woodlands (World Wildlife Fund)
* Angolan scarp savanna and woodlands (National Geographic)
# Vernon Lomax Smith

Vernon Lomax Smith (Wichita, EUA 1927) és un economista i professor universitari estatunidenc guardonat amb el Premi del Banc de Suècia de Ciències Econòmiques en memòria d'Alfred Nobel l'any 2002.

## Biografia

Va néixer l'1 de gener de 1927 a la ciutat de Wichita, població situada a l'estat nord-americà de Kansas. Va estudiar enginyeria electrònica a l'Institut Tecnològic de Califòrnia (Caltech), on es graduà el 1949. Posteriorment cursà estudis de postgrau l'any 1952 a la Universitat de Kansas i el 1955 el doctorat en economia a la Universitat Harvard.
El 1955 inicià la seva activitat docent a la Universitat de Purdue i el 1961 es traslladà a la Universitat Stanford. Posteriorment fou professor l'any 1967 de la Universitat de Brown, el 1968 de Massachusetts, el 1972 del Center for Advanced Study in the Behavioral Sciences, el 1974 del Caltech, i a partir de 1976 de la Universitat d'Arizona, on actualment és professor emèrit.

## Recerca econòmica

Afectat de la síndrome d'Asperger, aquesta malaltia no l'hi ha impedit ser un especialista de l'economia experimental, les finances i la teoria del capital en els mercats.
L'any 2002 fou guardonat amb el Premi del Banc de Suècia de Ciències Econòmiques, juntament amb Daniel Kahneman, per establir l'experimentació com una eina d'anàlisi econòmica empírica, especialment en l'estudi dels mecanismes dels mercat alternatius "

## Enllaços externs

* (anglès) Pàgina personal Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* «Vernon Lomax Smith» (en anglès). The Nobel Prize. The Nobel Foundation.
# Romegueró

El romegueró, esbarzerola, barça (o barsa), barça bovina, barça bovinera, barça marina, esbarzer, albarzer, abatzer/batzer, esbarzer de riu, morera de rostoll (el fruit: mora de rostoll o mora de bou), romeguera (de rostoll), romera de rostoll (Rubus caesius) és una planta de la família de les rosàcies.

## Etimologia

Del llatí caesius (de color blau cel).

## Descripció

És una planta arbustiva, sarmentosa, de fins a 60 o 70 cm de llargada, de tiges febles i ajagudes, amb agullons prims i força drets. Fulles trifoliolades, amb els folíols ovats, verds pel revers, dentats, amb les dents molt irregulars. La floració s'esdevé entre el maig i l'agost, i les flors són blanques, d'uns 2 cm de diàmetre, reunides en corimbes (de 2 a 5) amb 5 pètals, 5 sèpals i nombrosos estams. Els fruits múltiples (com totes les mores) són una polidrupa, amb menys fruits que la móra d'esbarzer. No són comestibles, ja que tenen un gust molt àcid.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És una planta pròpia dels herbassars, els indrets humits i els boscos de ribera, des de la terra baixa fins a l'estatge montà. Als Països Catalans, s'estén per gairebé tot Catalunya, part del litoral valencià i les illes Balears. També és present a Albània, Àustria, Bèlgica, Anglaterra, Bulgària, Txèquia, Eslovàquia, Dinamarca, Finlàndia, Occitània, França, Alemanya, Grècia, Irlanda, Suïssa, els Països Baixos, Espanya, Hongria, Itàlia (incloent-hi Sicília), els Balcans, Portugal, Malta, Noruega, Polònia, Suècia, els estats bàltics, Ucraïna, Belarús, Rússia, el Caucas, Sibèria, Turquia (Anatòlia), Algèria, el Marroc, l'Iraq, l'Iran, el Iemen, l'Afganistan i la Xina (Xinjiang). Ha estat introduït a l'Argentina, l'arxipèlag de Madeira, els Estats Units (Iowa, Kentucky, Michigan i Nova York) i el Canadà (Ontario).

## Observacions

Pot produir híbrids amb la gerdonera (Rubus idaeus), els quals són més erectes i espinosos que el romegueró. També pot hibridar amb Rubus saxatilis i la planta resultant presenta fulles amples i amb poques espines.

## Referències

* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ grafia variant segons les obres
* ↑ TERMCAT (català)
* 1 2 3 Pascual, Ramon, 1999. Guia dels arbustos dels Països Catalans. Editorial Pòrtic, Natura. Barcelona. ISBN 8473065042. Pàg. 50
* ↑ Edees E. S., Newton A., 1988. Brambles of the British Isles.
* ↑ Online Atlas of the British and Irish Flora (anglès)
* ↑ Altervista Flora Italiana (italià)
* ↑ Flora of China (anglès)
* 1 2 Occurrence of European Dewberry, Rubus caesius (Rosaceae), Naturalized in Iowa and Michigan". Michigan Botanist (anglès)
* ↑ Flora of North America (anglès)
* ↑ Hultén E., Fries M., 1986. Atlas of north European vascular plants north of the Tropic of Cancer. 3 vols.
* ↑ NatureGate (anglès)

## Bibliografia

* Meusel H., Jäger E., Weinert E., 1965. Vergleichende Chorologie der zentraleuropäischen Flora. Vol. 1. 2 vols.

## Enllaços externs

* Herbari Virtual de les illes Balears - Universitat de les Illes Balears (català)
* The Plant List (anglès)
* Anthos. Sistema de información sobre las plantas de España (castellà)
# Antoni Abadal i Portella

Antoni Abadal i Portella (Avinyó, Bages, 1876 - 14 de març de 1929), fou un advocat, empresari agrícola i polític català.
Va estudiar Dret a la Universitat de Barcelona, per a un cop finalitzada la carrera incorporar-se al Col·legi d'Advocats de Manresa. El 1907 es féu construir una torre modernista obra de l'arquitecte Alexandre Soler i March, deixeble de Lluís Domènech i Montaner.
Pel que fa a la seva ideologia política, se'l considerava catalanista, conservador i catòlic. Així, el mes de febrer del 1912 s'incorporà a la Junta del Casal Regionalista de Manresa, que dirigia Leonci Soler i March. Exactament un any més tard ja va esdevenir videpresident de l'entitat, on es relacionà amb personatges il·lustres de l'època com Josep Coll i Roca, Josep Vives i Coll, Valeri Caldas, Agustí Coma, Ignasi Suaña, Francesc M. Capella o Francesc Torrella. Acte seguit, el 10 de març de 1913 ja es va presentar a les eleccions de la Diputació de Barcelona per la Lliga Regionalista, formant candidatura amb Iu Minoves i Anglerill (també regionalista), i Joan Maria Roma i Comamala (carlí). En aquestes eleccions, Abadal va quedar en primer lloc, obtenint un total d'11.197 vosts. Durant aquesta primera legislatura participà en diverses comissions. L'11 de març de 1917 es presentà a la reelecció en una nova contesa electoral, repetint la mateixa coalició que el 1913, i tornant a guanyar les eleccions amb un total d'11.105 vots. Finalment, en les eleccions provincials de 1921, el Casal Regionalista li demanà que es tornés a presentar. No obstant això, ell va decidir no acceptar la proposta per problemes de salut. De fet, al juny de 1925 quedà durant molt temps confinat a la seva torre d’Avinyó arran del seu precari estat, que finalment el va portar a morir el 14 de març de 1929.
Participà activament en la vida social i econòmica de la comarca del Bages. Fou membre fundador i vicepresident del Centre Excursionista del Bages (1905), on va fer amistat amb Fidel S. Riu i Dalmau. Seguidament, fou president de la Cambra Oficial Agrícola del Pla del Bages i impulsor del Sindicat Vinícola d’aquesta mateixa comarca.

## Referències

* 1 2 3 Canalias, Laura. «Abadal i Portella, Antoni». A: Diccionari biogràfic dels diputats de la Mancomunitat de Catalunya (1914-1925). Barcelona: Diputació de Barcelona, octubre de 2019, p. 37. ISBN 9788498038897.
* 1 2 Canalias (2019), p. 38
* 1 2 Canalías, Laura. «Abadal i Portella, Antoni». Institut Ramon Muntaner. [Consulta: 9 desembre 2022].
* ↑ Canalias (2019), p. 39
* ↑ Canalias (2019), p. 40

## Bibliografia

* Clapers Fusté, Jacint ; [et al.]. Notes històriques d’Avinyó. Avinyó: Ajuntament d’Avinyó, 2013.
* Ferrer i Alòs, Llorenç. Masies i cases senyorials al Bages. Manresa: Fundació Caixa Manresa, 1996.
* Perarnau i Llorens, Jaume. Patrimoni industrial i comercial del Bages. Manresa: Cambra de Comerç de Manresa, 2006.
* Roigé, Xavier (coordinació). Familias de ayer, familias de hoy. Continuidades y cambios en Cataluña (en castellà). Barcelona: Icaria, 2006.