OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Quint Mamili Vítul

Quint Mamili Vítul o Vitul (en llatí: Quintus Mamilius Q. F. M. N. Vitulus) va ser un magistrat romà. Era germà de Luci Mamili Vítul. Formava part de la gens Mamília i era de la família dels Vítul.
Va ser elegit cònsol de Roma l'any 262 aC amb Luci Postumi Megel, al tercer any de la Primera Guerra Púnica. Unit amb el seu col·lega, van reunir un exèrcit consolar de 4 legions i van desembarcar a Sicília on els dos cònsols van derrotar els cartaginesos a la batalla d'Agrigent i van ocupar Agrigent.

## Referències

* ↑ Polibi. Històries I.17-20-Z1.
* ↑ Joan Zonaràs. Ἐπιτομὴ Ἱστοριῶν VIII,10, que erròniament l'anomena Quint Emili.
# Ramon Marquet i de Rubí

Ramon Marquet (Barcelona, 1235 - 1302) fou un mercader, armador i militar català. Vicealmirall de Catalunya. Amb Roger de Llúria i Berenguer Mallol, aconseguí el domini marítim de la Mediterrània.

## Croada de Jaume I

Ramon Marquet dugué el 1269 en la seva nau al rei Jaume I el Conqueridor en la seva Croada a Terra Santa, que tanmateix va haver de ser abandonada en ésser dispersat l'estol per un temporal, i la malmesa galera reial va haver de refugiar-se a Aigües Mortes, prop de Montpeller, on el rei va desembarcar i va tornar per terra a Catalunya.

## L'expedició a Tunis i les Vespres Sicilianes

El 1282 s'encarregà de preparar la flota per a l'expedició a Tunis i Sicília de Pere el Gran, i fou, a més, el cap de tota la marineria. Aquell mateix any anà a cercar la reina Constança de Sicília i l'infant Jaume, i els portà a Sicília des de Catalunya. Amb un petit estol de 14 galeres socorregué Messina, el 1284.

## Croada contra la Corona d'Aragó

El 1285 juntament amb Berenguer Mallol, preparà un petit estol d'onze galeres, amb el comandament conjunt com a almiralls, per defensar la costa de Catalunya, contra l'estol del rei Felip III de França, que havia emprès una Croada contra la Corona d'Aragó, aconseguint una gran victòria a la batalla naval de Sant Feliu de Guíxols, capturant-ne a l'almirall Berenguer III de Guillem. Un cop reunits amb la flota de l'almirall Roger de Llúria, que havia tornat de Sicília, destruïren l'estol francès a Roses en la batalla naval de les Formigues.

## Expedició a Mallorca

El mateix 1285 prengué part també en l'expedició de l'infant Alfons contra Jaume II de Mallorca, que acabà amb la confiscació del regne pel seu suport als croats en la Croada contra la Corona d'Aragó.

## Conquesta de Menorca

El 1286 comandà de nou amb Berenguer Mallol l'estol amb què Alfons el Franc conquerí Menorca, fins aleshores sota domini sarraí.

## Contra els benimerins

El 1293 comandà, amb Guillem Escrivà, les galeres que patrullaren a l'estret de Gibraltar contra els benimerins.

## Aliances matrimonials

Ramon Marquet va casar la seva filla, Maria, amb Guillem Pere d'Usall, d'una família originària de Banyoles que a finals del segle xiii ja comptava amb naus, molins, taules de canvi i obradors, a més d'estretes relacions amb els Templers i participació en el govern municipal. A causa d'aquestes relacions, el fill de Ramon, Bernat Marquet, va anar amb el seu fill Bernadó a Egipte a col·laborar amb l'ambaixada d'Eimeric d'Usall (1304).

## Vegeu també

* Galceran Marquet (mort cap al 1360) i Galceran Marquet (1366-1410), els altres dos membres de la nissaga Marquet que van arribar a vicealmiralls.

## Referències

* ↑ «Carrer de Ramon Marquet». Ajuntament de Palafrugell. [Consulta: 15 febrer 2013].
# Ramon de Guimerà i de Tamarit

Ramon de Guimerà i de Tamarit, senyor de Ciutadilla, esdevingué el 1640 plenipotenciari de la Diputació General per concertar un ajut militar amb el Regne de França per tal de fer front a Castella.
És fill de Bernat de Guimerà de Rosanes i Dionísia de Tamarit de Torelles. Va casar-se amb Victòria de Vilanova (1606) i en segones núpcies amb Isabel de Gilabert (1620).

## Abans de la Guerra dels Segadors

Durant el primer terç del segle XVII va participar en el bandolerisme català donant suport als nyerros. El 1614 era perseguit pel marquès d'Almazan, virrei de Catalunya. Durant els anys vint, sembla que la relació de Guimerà amb la Corona es recondueix. Després d'acollir-se al perdó reial de 1619, dona suport al nomenament del bisbe de Barcelona Joan Sentís com a virrei (1622). El 1624 és nomenat governador del vescomtat de Castellbò.
En els següents anys, es tornen a torcer les relacions entre la monarquia hispànica i Guimerà. El 1629, se li nega la procuradoria reial dels comtats de Rosselló i Cerdanya. L'animadversió que sentia la Corona Hispànica envers ell va prosseguir els darrers anys; el 1635, el protonotari Jerónimo de Villanueva l'inclou en la llista negra de persones considerades culpables d'haver fracassat les Corts Generals de 1632. Guimerà va negar-se a participar en la campanya de Salses (1639).

## Durant la Guerra dels Segadors

El 7 de setembre de 1640, juntament amb Francesc de Vilaplana, nebot de Claris, va signar el Pacte de Ceret amb Bernard Du Plessis-Besançon, delegat per Armand Jean Du Plessis de Richelieu (el Cardenal Richelieu) en representació de Lluís XIII de França, pel qual Catalunya havia de rebre suport militar destinat a fer front a l'ofensiva castellana manada per Pedro Fajardo de Zúñiga y Requesens, el comte-duc Olivares que ja havia decidit intervenir a Catalunya.
El 1641 forma part del Consell de Guerra. Segons documenten Núria Florensa i Manel Güell, "el juny de 1643 apareix com a segrestador al servei del fisc reial del comtat de Guimerà i vescomtat d'Évol, dels quals n'esdevingué el senyor efectiu el 1648".

## Referències

* 1 2 «Ramon de Guimerá de Tamarit» (en castellà). Real Academia de la Historia. [Consulta: 6 novembre 2022].
* ↑ Florensa, Núria; Güell, Manel. "Pro deo, pro regi et pro patria". La revolució catalana i la campanya militar de 1640 a les terres de Tarragona. Barcelona: Òmnium Cultural, 2005, p. 100 i 101.
* ↑ «Ramon de Guimerà i de Tamarit». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Florensa, Güell, 2005, p. 101.
# Regiment de Dragons-Cuirassers de Sant Miquel

El Regiment de Dragons-Cuirassers de Sant Miquel, o simplement Regiment de Sant Miquel, fou una unitat militar de l'Exèrcit Regular de Catalunya durant la Guerra dels catalans (1713-1714). Creat poc després del ban de guerra, el Regiment de Sant Miquel seria una unitat potent que combatria durant tota la guerra al Setge de Barcelona (1713-1714).

## Història

El Regiment de Sant Miquel es va crear el 28 d'agost de 1713 i havia d'acomodar els veterans de cavalleria aragonesos de l'antic Regiment de Cavalleria Aragó, de l'Exèrcit Reial de Carles III. Possiblement era una unitat potent amb tots els combatents que li pertocaven, aproximadament 500.
Durant la resta de 1713 i principis de 1714 el Sant Miquel participaria a diferents ràtzies i escaramusses a la Barcelona assetjada, per exemple carregant al convent de Caputxins, el 17 de setembre de 1713.
A partir de la reestructuració del comandament de les forces de Barcelona, el juliol de 1714, el coronel Vinyals va passar a encarregar-se de supervisar la construcció de la travessera. Aleshores el comandament del Sant Miquel va passar a Joan Espiagua. La primera gran acció sota el seu comandament fou durant la nit del 30 de juliol, quan va defensar el camí cobert.
El 3 d'agost el regiment va atacar les entrades a les mines que s'estaven construint sota el Portal Nou. Posteriorment, durant la batalla del Baluard de Santa Clara, el 13 i el 14 d'agost, Espiagua dirigiria 70 soldats desmuntats en un intent de recuperar el baluard gairebé suïcida, en el qual el regiment fou delmat i el mateix Joan Espiagua morí a causa de les ferides.
L'11 de setembre les forces restants del regiment es dispersarien en petits grups i falcarien les forces de la Coronela de Barcelona. A l'entorn del convent de Sant Agustí hi moriria el sergent major Joan Francesc Molina i als contraatacs al Pla d'en Lluna hi moririen el sergent major Antoni Molina i el comandant Santiago Salvedre.

## Uniformitat

El Regiment de Sant Miquel disposà de dos tipus d'uniforme segons el període:
* Agost 1713. Casaca vermella, gira blanca, jupa blanca, calces de pell girada i corbata blanca.
* Octubre 1713. Casaca groga, gira vermella, jupa vermella, calces de pell girada i corbata blanca.
Hi ha constància de gorres de granaders. Per altra banda, el títol de cuirassers era només de caràcter honorífic, ja que no es té constància de que els genets anessin equipats amb cuirassa.

## Referències

* 1 2 3 4 Hernàndez i Riart, 2014, p. 196.
* 1 2 «Regiment de cavalleria nº4 "Dragons de Sant Miquel"». 11setembre1714. [Consulta: 8 setembre 2016].
* ↑ Hernàndez i Riart, 2014, p. 197.

## Bibliografia

* Hernàndez, F. Xavier; Riart, Francesc. Els exèrcits de Catalunya (1713-1714). Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2007, p. 350. ISBN 978-84-232-0713-8.

## Vegeu també

* Batalla de Talamanca
* Revolta de les quinzenades
* Tractat d'Utrecht

## Enllaços externs

* L'Exèrcit de Catalunya (1713-14) a Miquelets.cat
# Reginald Cockcroft Sutcliffe

Reginald Cockcroft Sutcliffe (Wrecsam Gal·les, 16 de novembre del 1904 – Cadmore End, 1991) va ser un meteoròleg britànic.
Nascut a Wrexham, però educat al Yorkshire, obtingué una beca per a estudiar a la universitat de Leeds, on es distingí en l'estudi de les matemàtiques. Entrà al Meteorological Office l'any 1927.
El seu nom començà a sonar quan publicà el llibre Meteorology for Aviators (1939), que esdevingué una lectura essencial per als pilots de la RAF durant la Segona Guerra Mundial. En començar la contesa havia estat destacat a França per fer prediccions meteorològiques per a missions en cels europeus, i en la desfeta anglo-francesa va ser un dels darrers militars britànics a abandonar la França que els alemanys ocupaven. Posteriorment, Sutcliffe fou destinat al RAF Bomber Command, fent prediccions per als bombardeigs sobre Alemanya.
Durant el transcurs de la guerra i en el període posterior, Sutcliffe continuà treballant en teoria de la meteorologia; la seva contribució més valuosa fou l'ús de la pressió, en comptes de l'alçada, com a coordenada vertical en l'atmosfera. A banda de ser membre de l'Oficina Meteorològica, també tingué molts altres càrrecs, com a president de la Royal Meteorological Society (1955-1957), i de l'International Association for Meteorology and Atmospheric Physics entre 1967 i 1971. Va ser elegit membre de la Royal Society l'any 1957, un fet que hom va veure com un reconeixement explícit de la meteorologia com a ciència.
Reginald Sutcliffe es retirà de la Met Office el 1965, però això no posà fi a una brillant carrera. Conscient de la manca de formació universitària en meteorologia, fundà un departament en aquesta disciplina a la universitat de Reading, el primer curs de pre-grau en el Regne Unit. Es jubilà de la vida acadèmica el 1970 i morí a Cadmore End, Buckinghamshire el 1991.

## Bibliografia

* Jonathan E. Martin: Reginald Sutcliffe and the invention of modern weather systems science, West Lafayette, Indiana : Purdue University Press, [2021], ISBN 978-1-61249-637-5

## Referències

* ↑ «The Oxford Dictionary of National Biography». , 2004. DOI: 10.1093/ref:odnb/49991.
* ↑ Sawyer, J. S. «Reginald Cockcroft Sutcliffe. 16 November 1904-28 May 1991». Biographical Memoirs of Fellows of the Royal Society, vol. 38, 1992, pàg. 346. DOI: 10.1098/rsbm.1992.0018. JSTOR: 770010.
* ↑ «Winners of the IMO Prize». World Meteorological Organization. Arxivat de l'original el 22 November 2015. [Consulta: 9 desembre 2015].
# Gisen Satō

Gisen Satō (左藤義詮, Satō Gisen) fou un polític, buròcrata i clergue japonés. Va ser el 37é governador de la prefectura d'Osaka des de 1959 a 1971. A més d'això, també va ser membre de la Cambra de Representants del Japó des de 1946 a 1958, així com diversos càrrecs ministerials, com el de secretari de defensa. També va ser durant prop de 20 anys el cap d'un temple de la secta budista shinshii. El seu fill Megumi Satō ha estat ministre de correus i telecomunicacions, ministre de justícia i secretari de territori.

## Biografia

Gisen Satō va nàixer a la prefectura de Mie el 3 de juny de 1899. L'any 1924 Satô es graduà a la facultat de lletres de la Universitat Imperial de Kyoto. Després de fer estudis a Europa i els Estats Units, així com treballar en la docència universitària. L'abril del 1946 es va presentar a les eleccions generals sota el Partit Liberal del Japó per la circumscripció d'Osaka, aconseguint el càrrec de membre de la Cambra de Representants del Japó que mantindria fins al 1958. El mateix any ingresa al gabinet del Primer Ministre Nobusuke Kishi com a secretari de defensa així com altres càrrecs menors. L'any 1959, Satô va ser designat pel seu partit com a successor de Bunzō Akama al càrrec de governador d'Osaka. El mateix any guanya les eleccions i esdevé el 37é governador de la prefectura i el 2n elegit democràticament. Durant el mandat de Satô va tindre lloc la Exposició Universal de 1970 a Suita, Osaka. A les eleccions de 1971 on es presentava a la reelecció va resultar derrotat per Ryōichi Kuroda, candidat del PSJ i del PCJ. Gisen Satô va morir el 9 de gener de 1985 amb 86 anys.

## Condecoracions

* Orde del Tresor Sagrat de primera classe. (1971)

## Obres

* A Governor's Sermons, 1967.

## Referències

* ↑ https://kunitori-jp.net/governor-osaka/
* ↑ https://prabook.com/web/sato.gisen/3746467
* ↑ https://www.nytimes.com/1958/06/28/archives/buddhist-directs-japans-defense-sato-priest-and-educator-cites.html
* ↑ https://catalogue.nla.gov.au/Record/1769783
# Gontzal Suances Begería

Gontzal Suances (Getxo, 3 d'agost de 1972) és un exfutbolista i entrenador de futbol basc.

## Trajectòria

Format al planter de l'Athletic Club, va pujant pels diferents equips fins a arribar a l'Athletic B, de Segona Divisió. Ací, les seues bones actuacions (9 gols la temporada 92/93 i 10 la temporada 93/94), possibiliten el seu debut amb el primer equip, a principis de la temporada 94/95.
Eixa campanya, Suances no va comptar massa però té una bona mitjana de tres gols en 14 partits, molts d'ells partint de la suplència. Juga també la copa de la UEFA, tot marcant un gol al Newcastle al seu estadi. Però, no té continuïtat i la temporada 95/96 marxa al Racing de Santander, on encara hi disposa de menys oportunitats. És cedit al CD Toledo la temporada 96/97, i de nou al Racing, està pràcticament en blanc dues campanyes.
L'estiu de 1998 deixa Santander i passa al CD Ourense. La següent la disputarà amb la SD Eibar. El 2000 comença una trajectòria per equips de Segona B i Tercera que el durà pel CF Gandia (2000), el Barakaldo (00/02) i el Bermeo (02/03) on es retirarà per les lesions.
Després de penjar les botes, ha continuat lligat al món del futbol. Ha dirigit els equips base del Getxo, el Zalla i les categories inferiors de l'Athletic Club.

## Enllaços externs

* Entrevista a Suances Arxivat 2009-04-20 a Wayback Machine.
# Universitat del Balutxistan

La Universitat del Balutxistan (UoB) és una universitat pública situada a la ciutat de Quetta, a la província del Balutxistan Oriental del Pakistan. Fundada el 1970, la UoB és la institució d'educació superior més antiga del Balutxistan.
La universitat va començar la docència amb tres departaments, Física, Química i Geologia l'any 1971. El març de 1984 es va crear un Departament de Belles Arts amb quatre professors, Jamal Shah, Faryal Gohar, Akram Dost i Kaleem Khan. El departament té un paper rellevant en la divulgació del patrimoni de Balutxistan i el seu art, artesania i arquitectura indígenes a partir de la civilització de Mehrgarh (9000 aC).

## Referències

* ↑ «Ranking of University of Balochistan (Ranked at no. 11 in Pakistan)». Higher Education Commission of Pakistan website. Arxivat de l'original el 27 June 2013. [Consulta: 22 març 2023].
* ↑ «Employees of University of Balochistan without pay for past three months, demand release of salaries». The Times of India, 25-03-2024. ISSN: 0971-8257.
* ↑ Shahid, Saleem. «Demo in Quetta for recovery of missing Balochistan University students» (en anglès), 02-11-2024. [Consulta: 7 novembre 2024].
# Setge de Messina (1300)

El Setge de Messina de 1300 fou una de les batalles de la Guerra de Sicília

## Antecedents

Jaume el Just hagué d'assumir la Pau d'Anagni sota els auspicis del Papa Bonifaci VIII, pel que a canvi de posseir les illes de Sardenya i Còrsega, hauria de cedir Sicília a l'Església qui, al seu torn, donaria el control als Anjou el 1295. Els sicilians rebutjaren tornar al control dels francesos i l'11 de desembre del mateix any el Parlament sicilià, reunit al Castell d'Ursino de Catània proclamà rei a Frederic II de Sicília i fou coronat rei pels nobles a Palerm en 1296.
El seu rebuig a les pretensions del Papa provocà el desembament sicilià a Calàbria, des d'on posà en setge diferents viles, incità a la revolta en el Regne de Nàpols, negocià amb el Partit Gibelí de Toscana i Llombardia, i assessorà a la Casa de Colonna contra el Papa Bonifaci. Mentrestant Carles I de Valois va envair Sicília, i Jaume el Just, que rebé diferents favors de la Santa Seu, feu casar la seua germana Violant d'Aragó amb Robert I de Nàpols, el tercer fill de Carles II d'Anjou.
Els dignataris catalans de Sicília es posaren al costat de Frederic II de Sicília, que fou investit pel Parlament Sicilià l'onze de desembre de 1295 i coronat Rei el 25 de maig de 1296, iniciant una ofensiva a Calàbria. Durant la batalla de Catanzaro, abans de prendre-la feu donació d'ella i de tot el comtat a Guillem Galceran de Cartellà, fet que va provocar un enfrontament entre el rei i Roger de Llúria. Frederic s'apoderà dels seus castells i al tractar Roger de reconquerir-los, topà amb Guillem Galceran de Cartellà i els seus almogàvers i quedant molt malferit es va retirar.
Jaume el Just volia complir la seva part de la Pau d'Anagni i va enviar a Joan de Procida i Roger de Llúria, derrotant a Frederic II de Sicília a la batalla del cap Orlando, mentre els fills de Carles, Robert I de Nàpols i Felip de Nàpols desembarcaven a Sicília prenent Catània. Felip va assetjar Trapani però fou vençut i capturat per Frederic a la batalla de Falconara, i Gualter V de Brienne a la batalla de Gagliano.

## El setge

Amb Robert I de Nàpols assetjant Messina, Frederic II de Sicília va enviar a Guillem Galceran de Cartellà i Blasco d'Alagó el vell amb un exèrcit de socors. Els seus habitants es morien de fam i acudiren a Sant Albert de Sicília demanant-li que intercedís per ells davant de Déu perquè els ajudés a resistir el setge. Així ho va fer Albert en la celebració d'una missa i als pocs moments tres galeres plenes de provisions trencaren el bloqueig, i Robert de Nàpols va aixecar el setge.

## Referències

* ↑ Guillem Galceran de Cartellà, Berenguer d'Entença, Blasco de Alagon, els Montcada, Roger de Llúria i altres
* ↑ Els almogàvers a Sicília Arxivat 2009-11-04 a Wayback Machine.
* ↑ Manuel de Montoliu, La Llengua catalana i els trobadors

## Bibliografia

* Manuel de Montoliu, La Llengua catalana i els trobadors
# Solferino (Itàlia)

Solferino és un petit poble de la província de Màntua, Llombardia, al nord d'Itàlia, a uns 10 kilòmetres al sud del Llac de Garda. És conegut principalment per la batalla de Solferino, que va tenir lloc el 24 de juny de 1859, que va formar part de la Segona Guerra Italiana per la Independència i que va acabar amb la captura de la Rocca, fortalesa que fins llavors estava en poder dels austríacs, per part de la coalició franco-piemontesa. Té una població de 2.590 habitants, aproximadament. Del 23 al 28 de juny del 2009, amb motiu del 150è Aniversari de la batalla, es van dur a terme diversos actes en el context de les celebracions Solferino 2009, a càrrec de milers de voluntaris de la Creu i la Mitja Lluna Roja Internacional.
Destaquen la Rocca, anomenada l'espia d'Itàlia, de 23 metres d'alçada, una torre construïda el 1022. Conté les relíquies de la batalla de Solferino. La societat Solferino e San Martino, nascuda el 1870, és l'encarregada de la seva protecció i conservació. El Memorial de la Creu Roja, construït el 1959, en memòria del fundador de la Creu Roja Jean Henri Dunant. La Piazza Castello, on es va erigir el Castello di Orazio Gonzaga.

## Referències

* ↑ Javier Paredes. Història Contemporània. Volum I
* ↑ http://www.solferinoesanmartino.it
# Sturer Emil

El 12,8;cm Selbstfahrlafette auf VK30.01(H) "Sturer Emil" (de l'alemany "Stubborn Emil") era una arma antitancs autopropulsada de la Segona Guerra Mundial. Va ser basada en el disseny de Henschel del VK30.01 xassís i armat amb un canó Rheinmetall 12,8 cm K L/61 (basat en el 12,8 cm FlaK 40). Aquesta arma podia girar 7° en cada costat, elevar-se 10° i tenia una depressió de -15°. Portava 15 bales per a l'arma principal.
El xassís era el del projecte cancel·lat de Henschel del VK30.01 (Tiger I P) del programa de tancs pesats, pero el buc va ser allargat amb una roda més per poder portar aquella arma, que estava muntada en el pedestal del motor. Un buc obert per al combat, obert per dalt, va ser fet per protegir la tripulació d'armes de petit calibre, que es va posar al mateix lloc on devia estar la torreta del VK30.01.
Dos vehicles (més tard anomenats Max i Moritz) van ser construïts, i els dos van ser utilitzats en el front de l'est. Un va ser destrossat i l'altre capturat a Stalingrad el gener de 1943, amb 31 marques de morts al canó. Aquest vehicle capturat està exposat actualment al museu de tancs de Kubinka.

## Enllaços externs

* Sturer Emil at Achtung Panzer!
# Subilla Gasteiz

Subillana Gasteiz (basc) o Subijana de Álava (castellà) és un poble i concejo pertanyent al municipi de Vitòria. Tenia 53 habitants el 2007. Forma part de la Zona Rural Sud-oest de Vitòria.

## Situació

Es troba a 568 msnm a 14 km a l'oest i sud-oest de la capital del municipi, a mig vessant en els contraforts de les muntanyes de Vitòria, prop del naixement d'un afluent del riu Zadorra. L'autovia A-1 passa a 2,5 km del poble

## Història

La història d'aquest llogaret cal remuntar-la 1025 quan apareix el primer esment escrit amb el nom de Subillana. L'apel·latiu d'Àlaba se li va afegir per distingir-la d'una altra població anomenada Subijana, que paradoxalment està situada també a Àlaba, però que se la coneix com a Subijana-Morillas en haver-se-li agregat el poble veí. Té una casa-palau que va albergar al Duc de Wellington el 1813 abans d'escometre la batalla de Vitòria, en la qual va ser un punt estratègic important.
El veí més il·lustre de Subilla va ser Simón de Anda y Salazar, governador de Manila i de les Filipines a mitjan segle xviii. La seva casa-palau, situada al sud del poble n'és l'edifici més significatiu, un palauet barroc del segle xviii, que va ser declarat Monument Nacional del País Basc el 1983.

## Referències

* ↑ Arozamena Ayala, Ainhoa «Subijana de Àlava/Subillana-Gasteiz» (en castellà). Auñamendi Eusko Entziklopedia, 03-09-2010.
* ↑ Arozamena Ayala, Ainhoa «Subijana de Álava/Subilla-Gasteiz: Arte» (en castellà). Auñamendi Eusko Entziklopedia, 20-09-2010.