OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Lluís Pons i Gallarza

Josep Lluís Pons i Gallarza (Sant Andreu de Palomar, ara Barcelona, 24 d'agost de 1823 - Sóller, Mallorca, 22 d'agost de 1894) fou un poeta català i un dels impulsors dels Jocs Florals.

## Biografia

Fill de Josep Pons, de la ciutat de Palma, i de Maria Gallarza, de Madrid, Josep Lluís Pons i Gallarza va néixer el 24 d'agost de 1823 a Sant Andreu de Palomar, actualment Barcelona. Es llicencià en Filosofia i Lletres (1843) i Dret (1850) a Barcelona. El 1849 va ocupar la càtedra de Retòrica de l'Institut de Barcelona, i va ser un dels set primers mantenidors dels renovats Jocs Florals de Barcelona. El 1861 s'establí a Palma. Fou catedràtic d'Història i Geografia a l'Institut Balear, on va tenir una destacada tasca pedagògica. Entre els seus alumnes trobem Joan Alcover, Miquel Costa i Llobera, Miquel dels Sants Oliver, Mateu Obrador i Gabriel Maura.
El 1862 amb el poema "Lo treball de Catalunya" guanyà un premi als Jocs Florals convocats per l'Ateneu Català de la Classe Obrera. Va ser president de l'Ateneu Balear i va dirigir la Revista Balear i el Museu Balear. Al mateix temps de la seva continuada intervenció en la vida cultural mallorquina, es mantenia vinculat als Jocs Florals de Barcelona, que considerava una institució aglutinadora de tot el domini lingüístic català. Hi va obtenir nombrosos premis, fou nomenat Mestre en Gai Saber (1867) i va presidir les edicions de 1870 i 1878. El 1852 fou nomenat acadèmic de la Reial Acadèmia de Bones Lletres.

## Obra

Com a poeta, la seva reduïda obra es caracteritza per un marcat classicisme i perfeccionisme formal. La seva millor expressió es troba en les visions del paisatge mallorquí, com es pot veure en dos dels seus poemes més famosos, Los tarongers de Sóller i L'olivera mallorquina. La seva obra poètica fou recollida a Poesies catalanes (1892) i suposa la incorporació de la literatura mallorquina a la Renaixença.

## Referències

* ↑ Clapés i Corbera, 1931, p. 64.
* ↑ «Josep Lluís Pons i Gallarza | enciclopedia.cat». [Consulta: 8 febrer 2023].

## Bibliografia

* Clapés i Corbera, Joan. «Biografies». A: Fulles Històriques de Sant Andreu de Palomar. 2a edició (1984), 1931, p. 64-72.

## Enllaços externs

* Fons personal Josep Lluís Pons i Gallarza a la Biblioteca de Catalunya.
* Castejón, Nativitat. «Recordança del poeta andreuenc Josep Lluís Pons i Gallarza». Finestrelles, 1994, Núm. 6, p. 17-21, https://raco.cat/index.php/Finestrelles/article/view/212080.
# Torre Bayer

La Torre Bayer és un antic xalet a la cruïlla dels carrers de Bailén i de la Diputació al barri de la Dreta de l'Eixample de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història

Fou projectada el 1897 per l'arquitecte Eduard Mercader i Sacanella per a Andreu de Sard i de Rosselló, obtenint la llicència d'obres a inicis de l'any següent.
Des del 1978, la finca és utilitzada per l'Escola Santa Anna.

## Arquitectura

És un dels pocs edificis aïllats que queden dins de la trama de l'Eixample. Encara que el Pla Cerdà era basat en l'edificació entre mitgeres, en alguns punts van aparèixer edificis aïllats, que de mica en mica han anat desapareixent per donar pas a una edificació més intensiva.
S'aixeca en una parcel·la regular ubicada a la cantonada dels carrers de Bailèn i de la Diputació, i es configura amb un cos principal de planta quadrada amb diferents cossos annexos. Originàriament es trobava envoltat d'un jardí, actualment utilitzat com a pati de l'escola que ocupa el solar. L'edifici està orientat en direcció est-oest, paral·lel al xamfrà, no als carrers. Tota la finca està tancada per un mur perimetral recobert per morter, on una sèrie de pilars sustenten una barana de ferro forjat. Aquesta tanca té dos accessos al carrer de Bailèn. Al costat més meridional hi ha una sèrie de dependències actualment utilitzades per l'escola.
El cos central rectangular consta de tres nivells, amb un tram central que sobresurt una planta més, tot coronat per coberta de pavelló. A la façana est es troba l'accés principal, amb un cos avançat cobert per una terrassa amb balustrada. A l'angle nord-oest destaca el cos més alt de l'edifici, una torre mirador octogonal coronada per una agulla revestida de teula ceràmica negra emmarcada per merlets. Al seu costat, a la façana nord, s'adossa una tribuna poligonal de dues plantes coberta per una terrassa amb balustrada. A ponent de l'edifici també se li adossa un cos en forma de «T» de dues plantes amb terrassa, i a l'angle sud-oest hi ha una tribuna estructurada en ferro i amb tancament de vidre, coberta igualment per una terrassa amb balustrada.
El parament es caracteritza per un revestiment de morter on es dibuixa un fals carreuat. La pedra és utilitzada en els emmarcaments de les obertures, les balustrades i un escut a la tribuna nord. Formalment està resolt en llenguatge historicista, amb una barreja d'elements neogòtics i neoromànics, fàcilment identificable en els arcs de les obertures.

## Referències

* 1 2 «Antiga Torre Bayer (Escola Santana)». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Andrés de Sard i de Roselló. Diputació (324) i Bailèn (55-59). Sol·licitar permís per construir habitatge». Q127 Eixample 6756/1897. AMCB, 27-11-1897.
* 1 2 3 4 5 6 7 «Torre Bayer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Enllaços externs

* «Torre Bayer (Escola Santa Anna)». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Monuments de l'Eixample de Barcelona :
# Edward Goodrich Acheson

Edward Goodrich Acheson (Washington, Pennsilvània, 9 de març de 1856 - Nova York, Nova York, 6 de juliol de 1931) va ser un químic i inventor nord-americà. Va ajudar a desenvolupar el llum incandescent i el 1881, va instal·lar les primeres fonts de llum elèctrica per a Thomas Alva Edison a Itàlia, Bèlgica i França. Intentà produir diamants artificials sense aconseguir-ho, però en canvi va crear l'abrasiu carbur de silici. Després va descobrir que el silici es vaporitza a partir del carbur de silici a 4.150 °C, deixant residus de carboni grafític i va patentar el seu procés el 1896.

## Referències

* ↑ Chambers Biographical Dictionary, ISBN 0-550-18022-2, pp. 6
# Henning Bendtsen

Henning Bendtsen (Copenhaguen, 6 de març de 1925 - el 8 de febrer de 2011) va ser un director de fotografia danès.
Henning Bendtsen és un fotògraf de publicitat amb formació. Va treballar a Minerva Film 1946-51 i després a Palladium i des de 1958 va ser fotògraf independent. També va ser membre del Consell de Cinema 1964-68 i va ser cofundador de l'Associació de Fotògrafs de Cinema Danesos el 1955.
Bendtsen ha estat fotògraf d'uns 100 curts, documentals i llargmetratges danesos. Ha rodat per a Johan Jacobsen, Gabriel Axel, Bent Christensen i Astrid Henning-Jensen.
El treball més significatiu de Bendtsen va ser juntament amb Carl Theodor Dreyer a les pel·lícules Ordet i Gertrud, que van crear un nou estil cinematogràfic. També va treballar a les pel·lícules de Lars von Trier Epidemic i Europa, amb la que va guanyar el Premi a la millor fotografia al XXIV Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Sitges.

## Filmografia

* 1948 : Hvide kryds, De
* 1949 : Peter må vente
* 1949 : Spar på vandet
* 1950 : Legato
* 1952 : Avismanden
* 1952 : Kærlighedsdoktoren
* 1952 : Ta' Pelle med
* 1953 : Hejrenæs
* 1953 : Min søn Peter
* 1953 : Sønnen
* 1953 : Gælder livet, Det
* 1954 : Himlen er blaa
* 1954 : Et Eventyr om tre
* 1954 : Sukceskomponisten
* 1955 : I går, i dag og i morgen
* 1955 : La paraula (Ordet)
* 1955 : Flugten til Danmark
* 1955 : Mod og mandshjerte
* 1955 : Tre finder en kro
* 1955 : Gengæld
* 1956 : Hvad vil De ha'?
* 1956 : Store gavtyv, Den
* 1956 : Tante Tut fra Paris
* 1956 : Vi som går stjernevejen
* 1957 : Der var engang en gade
* 1957 : Hidden Fear
* 1957 : Natlogi betalt
* 1957 : Sønnen fra Amerika
* 1957 : Amor i telefonen
* 1958 : Over alle grænser
* 1958 : Giro 9 kalder
* 1959 : Hest på sommerferie
* 1959 : Olie til Danmark
* 1959 : Paw, un garçon entre deux mondes (Paw)
* 1961 : Komtessen
* 1961 : Sorte Shara
* 1961 : Eventyr på Mallorca
* 1961 : Landsbylægen
* 1962 : Dirch går køkkenvejen
* 1962 : Tossede paradis, Det
* 1962 : Oskar
* 1962 : Drømmen om det hvide slot
* 1963 : Vi har det jo dejligt
* 1963 : Frøken April
* 1963 : Bussen
* 1963 : Gudrun
* 1964 : Slottet
* 1964 : Ta' chancen
* 1964 : I samme sekund
* 1964 : Don Olsen kommer til byen
* 1964 : Gertrud
* 1965 : Flådens friske fyre
* 1965 : Pigen og millionæren
* 1966 : Naboerne
* 1966 : Nu stiger den
* 1967 : Den Røde kappe
* 1967 : Dilmun
* 1967 : Elsk... din næste
* 1967 : Onkel Joakims hemmelighed
* 1968 : Soldaterkammerater på bjørnetjeneste
* 1969 : Mordskab
* 970 : Smuglerne (sèrie de televisió)
* 1981 : Ulvetid
* 1987 : Epidemic
* 1989 : Vindkraft
* 1990 : Sangen om kirsebærtid
* 1991 : Europa

## Referències

* ↑ https://www.theguardian.com/film/2011/feb/17/henning-bendtsen-obituary
* ↑ Henning Bendtsen: "Carl Theodor Dreyer no sabía nada de fotografía", EL País, 10 d'octubre de 1989
* ↑ Sitges repite un premio de Cannes, La Vanguardia, 13 d'octubre de 1991
* ↑ El dia que Henning Bendtsen va visitar el festival de Sitges, ERl Temps, 3 de juliol de 2017
# Ramiro Civita

Ramiro Civita (Buenos Aires 16 de desembre de 1966) és un director de fotografia argentí (de vegades acreditat com a Ramiro Aisenson) que ha estat actiu des de 1994 i principalment va fer documentals i llargmetratges a Argentina, Espanya i Itàlia, treballant amb directors com Fernando León de Aranoa, Daniel Burman i Silvio Soldini. Pel seu treball de càmera en el thriller italià de misteri La noia del llac, dirigit per Andrea Molaioli, Civita va ser nominat a diversos premis de cinema i va guanyar el David di Donatello a la millor fotografia.

## Filmografia
### Cinema

* Buenos Aires viceversa (1996)
* Bajo un mismo techo (1996)
* El Juguete rabioso (1998)
* Fin de siglo (1998)
* Garage Olimpo (1999)
* Esperando al mesías (2000)
* Tornando a casa (2001)
* Saluzzi - Ensayo para bandoneon y tres hermanos (2001)
* ¿Sabés nadar? (2002)
* Todas las azafatas van al cielo (2002)
* La Quimera de los héroes (2003)
* Ciudad de Dios (2003)
* Whisky Romeo Zulu (2004)
* El abrazo partido (2004)
* Princesas (2005)
* Real, la película (2005)
* Hermanas (2005)
* Fuerza aérea sociedad anónima (2006)
* Derecho de familia (2006)
* La noia del llac (2007)
* Giorni e nuvole (2007)
* Amador (2010)
* Bota (2014)
* Chi m'ha visto, d'Alessandro Pondi, (2017)
* L'uomo che comprò la Luna, de Paolo Zucca (2019)
* Profeti, d'Alessio Cremonini (2023)
* Stranizza d'amuri, de Giuseppe Fiorello (2023)

### Televisió

* Lavelli (1996)
* The Suitor (2001)
* Pacto de silencio (2004)

## Premis i reconeixement
### Mostra de València

* 2001 - Premi a la millor fotografia per Tornando a casa

### David di Donatello

* 2008 - Millor fotografia per La noia del llac

### Nastro d'argento

* 2008 - Candidat a millor fotografia per La noia del llac

### Globo d'oro

* 2008 - Candidat a millor fotografia per La noia del llac

### Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià

* 2016 - Millor fotografia per El invierno

## Referències

* ↑ «Ramiro Civita CV 2020». ramirocivita.com. [Consulta: 31 març 2024].
* ↑ David di Donatello 2008: il trionfo de La ragazza del lago, MyMovies, 18 d'abril de 2008
* ↑ Holland, Jonathan. «Amador». Variety, 18-10-2010.
* ↑ Dalton, Stephen. «'Bota': Film Review». Hollywood Reporter, 23-12-2015.
* ↑ Una comedia eslovena gana la Palmera de Oro en una competición de calidad, El País, 26 d'octubre de 2001
* ↑ Dos premios para la película argentina “El invierno”, Otros Cines, 24 de novembre de 2016
# Isabel Compter i de Sagarriga

Isabel Compter i de Sagarriga (Perpinyà, 1632 – 1653) va ser una poetessa rossellonenca. En algunes fonts bibliogràfiques també apareix documentada amb els primers cognoms Còmpter, Conpter o Comte.
Va ser filla d'Onofre Compter, doctor en dret i rector de la Universitat de Perpinyà i de la seva primera esposa, Maria de Sagarriga i Ballaró. Va tenir una germana (Maria Agna) i dos germanastres (Francisco i Anna), fills del segon matrimoni del seu pare.
És coneguda per una obra poètica de cent setanta-nou versos en català, titulada Liras a nostra senyora del Carme i reproduïda en el llibre de Josep Elies Estrugós Fenix Catala, o Llibre del singular privilegi, fauors, gracias, y miracles de Nostra Senyora del mont del Carme. Aquest autor indica que les Liras (sic) són «fetas per Mi Senyora Isabel Conpter, y de Sagarriga monja escolana Canongessa de S. Agusti en lo Convenc de Sant Salvador de la vila de Perpinya». Probablement va sortir-se de monja, perquè en alguns llocs s'indica que el 1652, un any abans de la seva mort, es va casar amb el jurista Francesc de Blanes i Ros.

## Referències

* 1 2 «Isabel Comte i de Sagarriga | enciclopèdia.cat». [Consulta: 14 abril 2020].
* 1 2 «Généalogie de Isabel COMPTER Y SAGARRIGA» (en francès). [Consulta: 14 abril 2020].
* ↑ «Genealogía de Onofre COMPTER» (en castellà). [Consulta: 14 abril 2020].
* ↑ Henry, D.-M.-J.. Histoire de Rousillon - comprenant l'histoire du Royaume de Majorque (en francès). 1ère Partie, 1835.
* ↑ Estrugós, Josep Elies. Fenix Catala, o Llibre del singular privilegi, fauors, gracias, y miracles de Nostra Senyora del mont del Carme.. Perpinyà: Esteve Bartau, 1644 [Consulta: 14 abril 2020].
* ↑ «Cens de poesia catalana de l'Edat Moderna - Institut d'Estudis Catalans. Compter i Sagarriga, Isabel». [Consulta: 14 abril 2020].
# Ceratophrys

Ceratophrys és un gènere d'amfibis anurs de la família Leptodactylidae. La particularitat del gènere és que les espècies presenten ullals i totes són carnívores de petits rosegadors o ocells, inclusivament altres amfibis. A més, presenten dues protuberàncies sobre els ulls, que fan l'efecte de ser dues "banyes".

## Taxonomia

El gènere està format per 8 espècies acceptades:
* Ceratophrys aurita
* Ceratophrys calcarata
* Ceratophrys cornuta
* Ceratophrys cranwelli
* Ceratophrys joazeirensis
* Ceratophrys ornata
* Ceratophrys stolzmanni
* Ceratophrys testudo

## Referències

* ↑ Tillson-Willis, Andrew. «Pac-Man Frog Care And Information» (en anglès americà), 13-10-2017. [Consulta: 13 novembre 2024].
* ↑ Willard, Joshua. «Pac Man Frog Care Sheet» (en anglès americà), 30-11-2011. [Consulta: 13 novembre 2024].
* ↑ «AmphibiaWeb - Ceratophryidae». [Consulta: 13 novembre 2024].
* ↑ «Amphibian Species of the World 6.2, an Online Reference - Ceratophrys Wied-Neuwied, 1824» (en anglès). American Museum of Natural History. [Consulta: 24 novembre 2013].
# Raimon Duran i Reynals

Raimon Duran i Reynals (Barcelona, 1895 - Barcelona, 21 de maig de 1966) fou un arquitecte català, titulat el 1926.

## Biografia

Fill de l'escriptor i il·lustrador Manuel Duran i Duran i d'Agnès Reinals Mallol. Quedà orfe als onze anys, però ell i els seus quatre germans (Estanislau, Francesc, Manuel i Eudald) estudiaren a la Universitat, recolzats per les seves tietes. L'any 1911 es matriculà a l'Escola d'Arquitectura. L'any 1920 viatjà a Florència amb Nicolau Maria Rubió i Tudurí i Ramon Reventós, per estudiar les obres de Brunelleschi. Les seves primeres obres foren el vestíbul de l'Estació de França de Barcelona i el Palau de les Arts Gràfiques per a l'Exposició Internacional de Barcelona de 1929, en col·laboració amb Pelai Martínez, actual Museu d'Arqueologia de Catalunya. Durant la República estigué influït pel racionalisme, associant-se al GATCPAC (donant lloc a les seves obres Casa Espona, al carrer Camp d'en Vidal, 1934-1935; Casa Barangé, Plaça de Jaume II, 1932-1933; Casa Cardenal, a la cantonada Llúria/Còrsega, 1935-1940; Can Móra, Pedralbes, 1935). En la postguerra retornà a un cert italianisme d'influència brunelleschiana (Església de Montserrat, actual de Maria Reina, iniciada per Nicolau Maria Rubió i Tudurí). Restaurà la sala capitular del monestir de Sant Joan de les Abadesses (1948-1963). A ell és deguda també la restauració de la casa Lleó Morera de Barcelona, en què es van perdre bona part dels elements característics que havia dissenyat el seu arquitecte, Lluís Domènech i Muntaner.
A la Garriga va construir la casa Blanca Mitjà, carrer Banys, 45 (1942), una altra casa al carrer Banys, 30 (1927), casa Perez a la ronda del Carril, 18 (1928).. I a Blanes va projectar el Mas del Sol al Jardí Botànic Tropical Pinya de Rosa.

## Referències

* ↑ ««Tercer viaje a los orígenes de la casa Lleó i Morera»». El País, 10-04-2012.
* ↑ Ajuntament de la Garriga, 2007, p. 679.
* ↑ Ajuntament de la Garriga, 2007, p. 860.

## Bibliografia

* Ajuntament de la Garriga «Fitxes de Béns Protegits». Pla especial de protecció del patrimoni arquitectònic i arqueològic, 2007. Arxivat de l'original el 15 d’agost 2018 [Consulta: 11 agost 2014].
* Hernández-Cros, J.E., Mora, G., Pouplana, X. Arquitectura de Barcelona. Barcelona : 1990. Col·legi d'Arquitectes de Catalunya. ISBN 84-404-7980-8

## Vegeu també

* Molí de Ca l'Espona, remodelat per Duran i Reynals.
* Escorxador municipal de Ribes de Freser
* Casa Puig-Palau

## Enllaços externs

* Rovira i Gimeno, Josep M., Raimon Duran i Reynals o la soledad de un corredor de fondo, Cuadernos de arquitectura y urbanismo núm.113, Barcelona, 1976
* La Casa Barangé, a Fundación Docomomo Ibérico
* L'edifici d'habitatges J.Espona, a Fundación Docomomo Ibérico
# Daniel Roby

Daniel Roby (25 d'octubre de 1970, Mont-real, Quebec) és un director quebequès que ha treballat com a director de cinema, director de fotografia, productor i editor. Està diplomat per la Universitat Concordia i per la Universitat del Sud de Califòrnia. La seva primera pel·lícula, La Peau blanche (2004) fou premiada al Festival Internacional de Cinema de Toronto amb el premi al millor llargmetratge canadenc i entre les 10 millors pel·lícules canadenques de l'any.

## Filmografia
### Com a director de fotografia

* 2006: François en série (sèrie de televisió)
* 2004: La Vie rêvée de Mario Jean (sèrie de televisió)
* 2003: La cérémonie (curtmetratge)
* 2003: Quelques instants de la vie d'une fraise
* 2003: Hommes en quarantaine (sèrie de televisió)
* 2002: Fly Fly
* 2001: Nos bras meurtris vous tendent le flambeau
* 2001: Trick or Treat
* 2000: La promesse

### Com a director

* 2018: Dans la brume
* 2015: Versailles (sèrie de televisió)
* 2013: Louis Cyr: L'homme le plus fort du monde
* 2011: Funkytown
* 2004: La Peau blanche
* 2003: Quelques instants de la vie d'une fraise

### Com a productor

* 2007: Still Life
* 2004: La Peau blanche
* 2003: La cérémonie
* 2003: A Tall Tale
* 2003: Quelques instants de la vie d'une fraise
* 2001: Nos bras meurtris vous tendent le flambeau
* 2000: Lila (coproductor)

## Referències

* ↑ https://www.imdb.com/name/nm1637832/reference
# Richards (cràter lunar)

Richards és un petit cràter d'impacte que es troba a l'interior septentrional de la plana emmurallada del cràter Mendeleev, a la cara oculta de la Lluna. Es localitza a mig camí entre els cràters Bergman (a l'oest-sud-oest) i Fischer (a l'est), tots dos també dins de l'interior de Mendeleev.
* Entorn de Richards, situat a la part nord-oest de l'interior de Mendeleev
* Mendeleev vist des de l'Apollo 16
És un cràter circular en forma de copa, amb un petit cercle com a sòl interior en el punt mig de les parets interiors inclinades. Els costats interiors tenen una albedo més alta que els voltants. Posseeix un petit cràter situat a la vora nord-nord-est de la seva vora.
* Fotografia de la missió Apollo 11
* Fotografia de la missió Apollo 16
* Fotografia de la missió LRO
La cadena de cràters anomenada Catena Mendeleev passa just a l'oest de Richards, continuant en una línia de petits cràters des de l'extrem sud-oest de Mendeleev.

## Referències

* (WGPSN), IAU Working Group for Planetary System Nomenclature. «Gazetteer of Planetary Nomenclature. 1:1 Million-Scale Maps of the Moon» (en anglès). UAI / USGS, 13-02-2013. [Consulta: 6 abril 2016].
* Andersson, L. E.; Whitaker, E. A.,. NASA Catalogue of Lunar Nomenclature (en anglès). NASA RP-1097, 1982.
* Blue, Jennifer. «Gazetteer of Planetary Nomenclature» (en anglès). USGS, 25-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Bussey, B.; Spudis, P.. The Clementine Atlas of the Moon (en anglès). Nueva York: Cambridge University Press, 2004. ISBN 0-521-81528-2.
* Cocks, Elijah E.; Cocks, Josiah C.. Who's Who on the Moon: A Biographical Dictionary of Lunar Nomenclature (en anglès). Tudor Publishers, 1995. ISBN 0-936389-27-3.
* McDowell, Jonathan. «Lunar Nomenclature» (en anglès). Jonathan's Space Report, 15-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Menzel, D. H.; Minnaert, M.; Levin, B.; Dollfus, A.; Bell, B. «Report on Lunar Nomenclature by The Working Group of Commission 17 of the IAU» (en anglès). Space Science Reviews, 12, 1971, pàg. 136.
* Moore, Patrick. On the Moon (en anglès). Sterling Publishing Co, 2001. ISBN 0-304-35469-4.
* Price, Fred W. The Moon Observer's Handbook (en anglès). Cambridge University Press, 1988. ISBN 0521335000.
* Rükl, Antonín. Atlas of the Moon (en anglès). Kalmbach Books, 1990. ISBN 0-913135-17-8.
* Webb, Rev. T. W.. Celestial Objects for Common Telescopes, 6ª edición revisada (en anglès). Dover, 1962. ISBN 0-486-20917-2.
* Whitaker, Ewen A. Mapping and Naming the Moon (en anglès). Cambridge University Press, 2003. 978-0-521-54414-6.
* Wlasuk, Peter T. Observing the Moon (en anglès). Springer, 2000. ISBN 1-85233-193-3.

## Vegeu també

* Llista de cràters lunars
* Selenografia
# Dugongins

Els dugongins (Dugonginae) són una subfamília de sirenis que conté una única espècie vivent, el dugong (Dugong dugon) de les costes indo-pacífiques. Els fòssils més antics coneguts d'aquest clade daten del Rupelià (Oligocè inferior) de Carolina del Sud, i pertanyen a Crenatosiren.

## Referències

* ↑ Entrada «Dugonginae» de la Paleobiology Database (anglès)
# Vaca marina de Steller

La vaca marina de Steller (Hydrodamalis gigas) és un gran sireni extint, trobat antigament a la costa asiàtica del mar de Bering. Fou descoberta a les Illes del Comandant el 1741 pel naturalista alemany Georg Steller, que hi viatjava amb l'explorador Vitus Bering. Una petita població vivia a les aigües àrtiques a prop de l'illa de Bering i illa Medni, una altra illa propera. Tanmateix, abans de l'arribada dels humans, s'estenien arreu de la costa nord del Pacífic.
# Coralie Balmy

Coralie Balmy (La Trinité, 2 de juny de 1987) és una nedadora francesa d'estil lliure nascuda a l'illa Martinica. Va guanyar el seu primer gran títol en els Campionat Europeu de Natació de 2008 de Eindhoven en l'estil lliure 4 × 200 relleus. En els mateixos campionats va guanyar la medalla de plata en 400 metres estil lliure amb un temps de 4:04,15, cambra millor temps de tota la història just per darrere de l'actual posseïdora del rècord del món Federica Pellegrini. En els Jocs Olímpics de Pequín 2008, va acabar quarta en la final de 400 m estil lliure. El 6 de desembre de 2008 va establir el rècord mundial per 200 metres d'estil lliure (SC) en el Campionat Nacional de França a Angers, França, amb un temps d'1:53,16. Als Jocs Olímpics de Londres 2012 el seu equip d'estil lliure de 4×200 metres va guanyar el Bronze amb un temps de 7:47.49. (Camille Muffat (1:55.51); Charlotte Bonnet (1:57.78); Ophélie-Cyrielle Étienne (1:58.05); Coralie Balmy (1:56.15))

## Assoliments

* 2007: Campionat Europeu en piscina curta
3a 200 m estil lliure (1:54,43)
* 2008: Campionat Europeu en piscina olímpica
1º 4×200 m estil lliure (7:52,09) 2a 400 m estil lliure (4:04,15)
* 2012: Jocs Olímpics de Londres 2012
3a 4x200m estil lliure (7:47,49)

## Referències

* ↑ «Pellegrini: WR 4:01.53 400 m Free, on swimnews.com». Arxivat de l'original el 2008-03-27. [Consulta: 13 abril 2008].