OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Circèsion

Circèsion (grec antic: Κιρκήσιον, Kirkèssion; llatí: Circesium; siríac: Kerkusion) fou una antiga ciutat de Mesopotàmia a Osroene. Correspon al llogaret sirià de Busayra o al-Bseyra (també Abu Seray i altres noms segons els viatgers) que derivaria de Basur, del que seria un diminutiu; Basur al seu torn és l'antic nom de Deir ez-Zor; les restes de la fortalesa encara són visibles. La identificació que es va fer antigament amb Karkemish (Benjamí de Tudela seguit per altres), fou incorrecte. El febrer del 244 fou enterrat prop del lloc, que segurament ja era un posició militar (Castrum Circesium), l'emperador Gordià III. Fou fundada segurament en temps de Dioclecià o poc abans sobre una antiga ciutat que portava el nom assiri de Sirhi, i s'hi van instal·lar una estació militar; en tot cas fou Dioclecià qui va fer construir les fortificacions com a posició de frontera més avançada al sud de Mesopotàmia; el 363 el tractat signat per Jovià la va deixar en mans dels perses sassànides; fou restaurada sota Justinià I. Fou un bisbat esmentat a Notitiæ episcopatuum (vers 840). Michel Le Quien esmenta cinc bisbes:
* Jonas, present al concili de Nicea
* Abramius, present al concili de Calcedònia
* Nonnus, vers 518 i 532
* Davides, present al concili de Constantinoble (536);
* Thomas (553)
Fou conquerida pels musulmans a una data incerta que segons uns és el 637 i segons altres el 640. L'ocupació la va fer Habib ibn Maslama sense lluita. Els àrabs la van anomenar Karkisiya. Fou capital del districte del Khabur a la província del Diyar Bakr. El 690 en l'expedició del califa Abd-al-Màlik ibn Marwan contra Mússab ibn az-Zubayr, governador de l'Iraq per l'anticalifa, va atacar Karkisiya que era governada pel kaysita Zufar ibn al-Harith com un sobirà independent i havia derrotat el governar d'Homs enviat a sotmetre'l; Zufar va capitular després d'un llarg setge. Junt amb Rahba, a un dia de camí més al sud, fou teatre d'alguns combats a l'època dels hamdànides al segle x. Consten 14 bisbes jacobites del 793 al 1042. El tulúnida Àhmad ibn Tulun la va dominar fins al 881 quan la va reconquerir el regent abbàssida Talha al-Muwàffaq. Quan Benjamí de Tudela hi va ser a la segona meitat del segle xii hi vivien 500 famílies jueves. Els egipcis hi van tornar en temps de Baybars I, el qual va ocupar la ciutat als mongols el 1264. En aquest temps no tenia importància ni econòmica ni militar i el lloc es va despoblar progressivament. A la meitat del segle xx només hi havia unes 35 cases, i uns 150 habitants. La vila moderna de Deir ez-Zor, a la vora de l'Eufrates i allunyada de la confluència del Khabur, va ocupar el seu lloc com a centre comercial.

## Referències

* ↑ The Catholic encyclopedia (en anglès). Encyclopedia Press, 1913, p. vol.3, p.777.

## Bibliografia

* Chapot, Victor. La frontière de l'Euphrate de Pompée à la conqête arabe (en francès). A. Fontemoing, 1907.
# Batalla de Nibley Green

La batalla de Nibley Green es va lliurar el 20 de març de 1469 (els historiadors moderns datarien la batalla el 1470 - previ a l'adopció del calendari Gregorià, a Anglaterra l'inici de l'any nou era el 25 de març; com la batalla es va lluitar el 20 de març, va caure a l'any anterior), entre les tropes de Thomas Talbot, segon vescomte de Lisle i William Berkeley, segon baró de Berkeley. Aquesta fou l'última batalla dins d'Anglaterra enterament entre els exèrcits privats de senyors feudals.

## Preludi

Lisle i Berkeley tenien una llarga disputa sobre l'herència del Castell i altres terres altres de Thomas de Berkeley. Lisle va desafiar Berkeley a una batalla i aquest va acceptar. L'enfrontament es va lliurar l'endemà a Nibley Green.
En el poc temps disponible, Lisle només va poder reunir el seus vassalls, pobrament equipats. Berkeley, tanmateix, disposava del destacament del Castell i va ser reforçat pels homes del seu germà, Maurice Berkeley, tercer Baró de Berkeley i un cos de miners del Forest of Dean. Això li va donar un avantatge considerable en números, aproximadament 1,000 a 300. Philip Mede de Wraxall, un noble i alcalde de Bristol el 1459, 1462 i 1469, també va enviar alguns homes per lluitar al costat de Berkeley, ja que la seva filla Isabel s'havia casat amb Maurice Berkeley.

## Batalla

Lisle va ordenar els seus homes en un càrrega frontal contra les tropes de Berkeley, quan aquestes van emergir del bosc. Els arquers de Berkeley van obrir foc, desbaratant la càrrega. Un dels arquers anomenat "Black Will", va encertar Lisle en el temple esquerre a través de la seva visera oberta i aquest va caure del cavall, quedant en mans d'uns quants auxiliars dels arquers de Berkelet que el van apunyalar amb les seves dagues. El seu exèrcit va fugir.

## Fets posteriors

Amb l'exèrcit de Lisle dispersat, Berkeley va avançar fins Wotton-under-Edge i el va saquejar.

## Referències

* ↑ Christine Carpenter, The Wars of the Roses:Politics and the Constitution in England, c.1437-1509, (Cambridge University Press, 1997), 175.
* ↑ «Mayors of Bristol since 1216». Bristol City Council. Arxivat de l'original el 10 octubre 2009. [Consulta: 6 desembre 2009].
* ↑ Debrett's Peerage, 1968, Berkeley, Baroness, precedents
* ↑ Michael Hicks, English Political Culture in the Fifteenth Century, (Routledge, 2002), 60.
# Oliver Twist (pel·lícula de 1920)

Oliver Twist és una pel·lícula de 1920 dirigida per Lupu Pick.

## Argument

Oliver Twist és un nen orfe que porten a un orfenat. A causa del mal tractament que se li dona, un dia decideix escapar-se a Londres. Tot just arribar a la ciutat coneix Artful Dodger qui li dona acollida. Amb la innocència d'un nen de 10 anys, sense adonar-se s'endinsa en una banda de nois carteristes dirigit pel malvat Fagin.

## Comentaris

Basat en la novel·la homònima de Charles Dickens.

## Altres adaptacions

* Oliver Twist (pel·lícula de 1909)
* Oliver Twist (pel·lícula de 1912)
* Oliver Twist (pel·lícula de 1922)
* Oliver Twist (pel·lícula de 1933)
* Oliver Twist (pel·lícula de 1948)
* Oliver Twist (pel·lícula de 1982)
* Oliver Twist (pel·lícula de 2005)
# Tommy Younger

Thomas Younger (10 d'abril de 1930 - 13 de gener de 1984) fou un futbolista escocès de la dècada de 1950.
Fou internacional amb la selecció d'Escòcia amb la qual participà en la Copa del Món de futbol de 1958.
Pel que fa a clubs, defensà els colors de Hibernian FC, Liverpool FC, Falkirk FC, Leeds United FC i Stoke City FC.
Posteriorment fou entrenador al Canadà.

## Referències

* 1 2 Matthews, Tony. The Encyclopaedia of Stoke City. Lion Press, 1994. ISBN 0-9524151-0-0.
* ↑ «Perfil a hugmansfootballers». Arxivat de l'original el 2018-09-04. [Consulta: 4 setembre 2018].
* ↑ «Falkirk FC Managers». Arxivat de l'original el 2012-03-13. [Consulta: 4 setembre 2018].
* ↑ Mourant, Andrew. Leeds United: Player by Player. Guinness Publishing Ltd, 1992, p. 19. ISBN 0-85112-568-9.
* ↑ Fitxa del jugador a LFChistory.net
* ↑ Reynolds, Jim «Tommy Younger, a man who lived for football». The Herald. Herald & Times Group, 14-01-1984 [Consulta: 10 gener 2013].
* ↑ «scottishfa.co.uk "David Will - An Obituary" 25 de setembre de 2009». Arxivat de l'original el 2018-09-05. [Consulta: 4 setembre 2018].
* ↑ Younger, Tommy a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ «Scottish, Irish Leagues Will Send Players Here». The Montreal Gazette, 02-05-1962 [Consulta: 11 juny 2011].
# Francisco Pérez Mateo

Francisco Pérez Mateo (Barcelona, 17 de maig de 1903 – Madrid, 6 de novembre de 1936) va ser un escultor català, especialitzat en motius esportius. Encara que va tenir una vida professional curta, va ser un dels primers a dedicar-se als estils del Nou Realisme i la Nova Objectivitat sent coetani de la generació del 27 (en la denominada Generació del cinema i de l'esport). Va morir en el front de la defensa de Madrid l'any 1936 lluitant al front de Carabanchel. Després de la seva mort se li va dedicar un homenatge pòstum en l'Exposició Internacional de París de 1937 en el Pavelló de la República Espanyola. La seva obra va sofrir un oblit ja en el període de post-guerra, existint poca informació sobre el parador de gran part de la mateixa, de la qual se sap de la seva existència per bases de dades fotogràfiques.

## Referències

* ↑ Ramón Balius i Juli, (2006), Francisco pérez Mateo (1903–1936): un escultor ocultado e ignorado, Apuntes, 1.er trimestre, ISBN 8480261684, págs. 77-81
* ↑ Valeriano Bozal, (1972), Historia del Arte en España, Colección Fundamentos, Editorial Istmo. p.367
* ↑ Francisco Pérez Mateo, (2002), Francisco Pérez Mateo, escultor, 1903-1936: Museo Nacional Centro de Arte Reina Sofía, Madrid, del 21 de junio al 18 de agosto de 2002
* ↑ José Marín Medina, (1978), La escultura española contemporánea (1800-1978): historia y evaluación crítica, Edarcón, ISBN 8485451007, pág. 116
# Mínim solar

El mínim solar és el període de menys activitat solar en el cicle solar del Sol. Durant aquest període, l'activitat de taques solars i erupcions solars disminueix, i sovint no es donen durant dies.
El mínim solar contrasta amb el màxim solar, en el que es poden donar centenars de taques solars.

## Enllaços externs

* Deep Solar Minimum Arxivat 2010-04-03 a Wayback Machine. (anglès)
# Metíoque i Menipa

Metíoque (en grec antic Μητιόχη) i Menipa (Μενίππη) van ser, segons la mitologia grega, dues filles del gegant Orió. A les dues noies també se'ls deia les Corònides.
Quan Àrtemis va treure del món Orió i Zeus el va fixar al firmament, (la constel·lació d'Orió), Metíoque i Menipa van ser criades amb la seva mare a Beòcia, al peu de l'Helicó. Atena els ensenyava a teixir les teles a la perfecció i Afrodita els donà el do de la bellesa. Tot el territori d'Aònia va sofrir una pesta, i molta gent moria. Es van enviar emissaris a consultar l'oracle d'Apol·lo a Gortina, i el déu va respondre que els dos déus infernals, Hades i Persèfone, estaven irats i que només es calmarien si dues donzelles se'ls oferien voluntàriament com a víctimes. Però no es presentaven candidates fins que una serventa va assabentar les Corònides de la resposta de l'oracle. Les noies, que treballaven al teler, van trobar que era millor morir pels seus conciutadans abans de fer-ho per l'epidèmia. Van pregar tres vegades a les divinitats subterrànies i s'oferiren voluntàriament com a víctimes. Al morir, van ser portades al Tàrtar, però Persèfone i Hades en van tenir compassió i van fer desaparèixer els cossos de les donzelles. Al mateix temps, dos astres es van enlairar del lloc i es van enlairar cap al cel. Els homes els van anomenar "cometes", que vol dir "de llarga cabellera" com les noies. Els habitants de Beòcia van edificar a Orcomen un temple magnífic on cada any els nois i noies hi portaven ofrenes propiciatòries. Els eolis també anomenaven Corònides a les donzelles.

## Referències

* ↑ Segons Esteve de Bizanci, Aònia era el nom primitiu de Beòcia. La designació provindria d'Àon, un fill de Posidó.
* ↑ Antoní Liberal. «XXV. Metíoque i Menipa». A: Recull de metamorfosis. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 2012, p. 176-177. ISBN 9788498592061.
# PP de la Verge

PP de la Verge (PP Virginis) és un estel variable a la constel·lació de la Verge (Virgo). Té magnitud aparent mitjana +8,30 i s'hi troba a 423 anys llum de distància del sistema solar.
PP de la Verge està catalogada com un estel blanc-groc de tipus espectral F0p, i la seua temperatura efectiva és de 6.930 K. Té una lluminositat 6,2 vegades major que la lluminositat solar i un radi 1,9 vegades més gran que el del Sol. Amb una massa de 1,48 masses solars, la seva edat s'estima en 1.580 milions d'anys.
PP de la Verge és un estel químicament peculiar, estant classificat com un estel Ap d'oscil·lació ràpida (roAp), amb característiques semblants a 10 Aquilae o a l'Estrella de Przybylski. De fet, el comportament global de les polsacions en la seva atmosfera estel·lar és molt similar a l'observat en l'Estel de Przybylski. La velocitat de rotació projectada de PP Virginis és diferent quan es consideren les línies espectrals d'elements de terres rares (3,5 km/s) o les de ferro (4,5 km/s). El període de rotació obtingut de 3,877 dies, al costat de la baixa velocitat de rotació mesurada, suggereix que el seu eix de rotació deu estar aproximadament orientat cap a nosaltres. Classificada com a variable Alfa2 Canum Venaticorum, la seva lluentor oscil·la 0,01 magnituds.

## Referències

* ↑ «VizieR Online Data Catalog: Henry Draper Catalogue and Extension, published in Ann. Harvard Obs. 91-100 (1918-1925)» (en anglès). Annals of the Astronomical Observatory of Harvard College, segle XX.
* 1 2 3 4 5 6 7 Afirmat a: Gaia Data Release 2. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 25 abril 2018.
* ↑ Oleg Kochukhov «Interferometry of chemically peculiar stars: theoretical predictions versus modern observing facilities» (en anglès). Monthly Notices of the Royal Astronomical Society, 2, 23-07-2014, pàg. 1629–1642. DOI: 10.1093/MNRAS/STU1259.
* ↑ Ulrich Bastian «catàleg Tycho-2». Astronomy and Astrophysics, 3-2000, pàg. L27-L30.
* 1 2 «PP Virgnis» (en anglès). SIMBAD (Centre de Dades astronòmiques d'Estrasburg). [Consulta: 11 desembre 2020].
* ↑ Ryabchikova, T.; Kochukhov, O.; Bagnulo, S. «Isotopic anomaly and stratification of Ca in magnetic Ap stars». Astronomy and Astrophysics, 480, 3, 2008. pp. 811-823.
* ↑ Kochukhov, O.; Bagnulo, S. «Evolutionary state of magnetic chemically peculiar stars». Astronomy and Astrophysics, 450, 2, 2006. pp. 763-775.
* ↑ Ryabchikova, T.; Wade, G. A.; Aurière, M.; Bagnulo, S.; Donati, J.-F.; Jeffers, S. V.; Johnson, N.; Landstreet, J. D.; Lignières, F.; Lueftinger, T.; Marsden, S.; Mouillet, D.; Paletou, F.; Petit, P.; Reegen, P.; Silvester, J.; Strasser, S.; Toque, N. «Rotational periods of four roAp stars». Astronomy and Astrophysics, 429, 2005. pp. L55-L58.
* ↑ Ryabchikova, T.; Kochukhov, O.; Bagnulo, S. «Isotopic anomaly and stratification of Ca in magnetic Ap stars». Astronomy and Astrophysics, 480, 3, 2008. pp. 811-823.
* ↑ «PP Virginis» (en anglès). VizieR - Catàleg General d'Estrelles Variables. [Consulta: 11 desembre 2020].
# Acanthion

Acanthion és un subgènere de rosegadors de la família dels porcs espins del Vell Món. Les espècies que formen aquest grup tenen els narius més petits que els de les altres espècies del gènere Hystrix. Les dues espècies vivents tenen un únic anell negre o part acolorida a les pues.

## Referències

* ↑ Nishioka, Y.; Takaia, M.; Nishimura, T.; Htike, T.; Maung-Thein, Z-M.; Egia, N.; Tsubamoto, Takehisa.; Maung, M «Late Pliocene rodents from the Irrawaddy sediments of central Myanmar and their palaeogeographical significance» (resum) (en anglès). Journal of Systematic Palaeontology, 2014.
* ↑ Van Weers, D. J «A taxonomic revision of the Pleistocene Hystrix (Hystricidae, Rodentia) from Eurasia with notes on the evolution of the family» (PDF) (en anglès). Contributions to Zoology, 74, 3/4, 2005, pàg. 301-312. Arxivat de l'original el 2015-01-21 [Consulta: 21 gener 2015].
# Franz Böhme

Franz Friedrich Böhme (Àustria, 15 d'abril de 1885 - 29 de maig de 1947) va ser un general de la Wehrmacht, exercint com a Comandant del 20è Exèrcit de Muntanya i Comandant General a Sèrbia i Comandant en Cap durant l'ocupació de Noruega per l'Alemanya Nazi.

## Biografia

El seu pare va morir el 1902, quan Franz tenia 17 anys, i la seva mare Maria Ludmilla, de soltera Stremayr, un any més tard. El 1929 es va casar amb Romana Maria Hüller von Hüllenried, la filla del general Karl Rudolf Hüller von Hüllenried.

### A les guerres

Durant la Primera Guerra Mundial va combatre a Galítsia i Itàlia. Entre les dues confrontacions servir en l'exèrcit austríac.
Durant la Segona Guerra Mundial va participar en la Invasió de Polònia de 1939 i a la batalla de França de 1940. Del 16 de setembre de 1940 al 2 de desembre de 1941 va ser comandant general del territori ocupat de Sèrbia. El 1944 va patir un greu accident aeri. El 1945 va ser Comandant en cap durant l'ocupació de Noruega per l'Alemanya Nazi.

### Judici i suïcidi

Després de la seva captura a Noruega, va ser processat al Judici dels Ostatges en el marc dels Judicis Secundaris de Nuremberg i acusat pels crims comesos a Sèrbia, quan va controlar la regió al principi de la guerra. Va establir la quota de les accions de represàlia contra els serbis, assassinant-ne cent per cada alemany mort i cinquanta per cada ferit. Es va suïcidar el 29 de maig de 1947 saltant del quart pis de la presó en què es trobava. El seu cos va ser inhumat a Graz.

## Referències

* ↑ Hana Weiner, Dalia Ofer, Anne Barber (1996), Dead-end Journey: the Tragic Story of the Kladovo-Šabac Group. University Press of America. ISBN 0-7618-0199-5 pp. 145-152

## Bibliografia

* Walther-Peer Fellgiebel (2000), Die Träger des Ritterkreuzes des Eisernen Kreuzes 1939-1945. Podzun-Pallas. ISBN 3-7909-0284-5.

## Enllaços externs

             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Franz Böhme
* Franz Böhme @ ISLAND FARM SPECIAL CAMP: XI POWS HELD AT BRIDGEND Arxivat 2011-02-04 a Wayback Machine.
# Estrada (habitació)

Una estrada és un conjunt de mobles d'origen hispànic i amb influències musulmanes. A Occident s'origina a l'edat mitjana; encara que un espai similar va ser utilitzat abans a Orient per la cultura àrab. L'estrada va ser força comuna a l'Edat Mitjana, a Hispània, per a classes burgeses cristianes amb sang noble. La paraula estrada, en castellà estrado, apareix citada de formes diferents com a destrado, estrao i estraho, depenent de la regió on es trobi i seguint unes normes ortogràfiques determinades.
L'estrada constitueix en un conjunt de mobles i decoració que serveix per al repòs, la rebuda de visites, i l'oci. Es seia a l'estil turc amb coixins o matalassos que se situaven sobre una catifa o una coberta estesa en una tarima de fusta. També podia contenir tauletes i taulers de joc. Les parets podien ser decorades amb tapissos i teles. L'estructura de l'estrada va evolucionant amb el temps, i la tarima ja no és imprescindible. S'incorporen també les cadires baixes, safates, escriptoris, tamborets i aparadors, entre altres objectes.
La introducció de l'estrada se situa al món cristià entre finals del segle xii i principis del segle xiii. Es va utilitzar per a l'oci, descans, i visites. A partir del segle xii, es descriu com una “sala de rebre o rebedor, compartit per homes i dones.” Així va ser utilitzat sense discriminació i pels dos sexes.
Això canvia durant el segle xiv, quan el món musulmà va perdent el seu atractiu, i l'estrada ja no es fa servir per a situacions cerimonials, es va transformar en un espai per a activitats femenines com “la tasca d'agulla, la pregària, la lectura, o la tertúlia.” Així que a partir de llavors, l'estrada es va estenent cada vegada més, fent-se comú en certes cases de nivell socioeconòmic alt.
Al segle xvii, amb l'arribada dels Borbons, l'estrada va desaparèixer. Això va ser com a conseqüència dels canvis de moda i d'un abandonament de maneres tradicionals medievals i d'influències àrabs com també d'un canvi de costums.

## Referències

* ↑ Mainar, Josep. "Diccionari dels oficis del moble i de l'interiorisme". Barcelona: Entitat Autònoma del Diari Oficial i de Publicacions, 1999. ISBN 84-393-4975-0.
* ↑ Abad Zardoba, Carmen «El Estrado: Continuidad de la herencia Islámica en los interiores domésticos Zaragozanos de las primeras cortes Borbónicas (1700-1756)». , 2008. ISSN: 0213-1498.

## Bibliografia

* ABAD ZARDOBA, Carmen. El Estrado: Continuidad de la herencia Islámica en los interiores domésticos Zaragozanos de las primeras cortes Borbónicas (1700-1756) 200 ISSN 0213-1498
* MAINAR, Josep. Diccionari dels oficis del moble i de l'interiorisme. Barcelona: Entitat Auntònoma del Diari Oficial i de Publicacions, 2009 ISBN 84-393-4975-0
* RODRÍGUEZ BERNÍS, Sofia. Diccionario de mobiliario. Madrid: Secretaria General Tecnica, Subdirección General de Publicaciones, 2006 ISBN 84-8181-268-4
* Mueble Español: Estrado y Dormitorio. Madrid: M.E.A.C. (Museo Español de Arte Contemporáneo), Comunidad de Madrid, Consejería y Cultura, 1990 ISBN 8445102346
# Polit becfí

El polit becfí (Numenius tenuirostris) és una espècie d'ocell extinta de la família dels escolopàcids (Scolopacidae) que en estiu habitava en zones humides del sud-oest de Sibèria, arribant en hivern fins a Tunis i el Marroc.

## Referències

* ↑ Polit becfí a CERCATERM Rev. 05/03/2012
* ↑ Costa, Guillem. «El polit becfí, la primera au que s’extingeix a l’Europa continental», 21-11-2024. [Consulta: 21 novembre 2024].
# Olallamys

Olallamys és un gènere de dues espècies de rates espinoses andines. La seva distribució abasta el Panamà, Colòmbia, Veneçuela i el nord de l'Equador. Els representants d'aquest grup solen viure a altituds de més de 2.000 msnm. Igual que els altres dactilomins, i a diferència de la resta de rates espinoses, el seu pelatge no és espinós, sinó suau.

## Referències

* ↑ Wilson, Don E. (ed.); Reeder, DeeAnn M. (ed). Mammal Species of the World (en anglès). 3a edició. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2005. ISBN 978-0-8018-8221-0. OCLC 62265494.
# V edició dels Premis Sur

Els guanyadors de la 5a edició dels Premis Sur que van ser lliurats en la cerimònia realitzada 15 de desembre de 2010 al Cine Gaumont de la ciutat de Buenos Aires presentada per Marcos Mundstock i Daniel Rabinovich, del grup Les Luthiers són els següents:

## Premiats

* Millor Pel·lícula: El hombre de al lado de Mariano Cohn i Gastón Duprat
* Millor Pel·lícula Documental: Un fueguito, la historia de César Milstein d'Ana Fraile
* Millor Opera Prima: Sin retorno de Miguel Cohan
* Millor Direcció: Mariano Cohn i Gastón Duprat per El hombre de al lado
* Millor Actriu Protagónica: Érica Rivas per Por tu culpa
* Millor Actor Protagónico: Daniel Aráoz per El hombre de al lado
* Millor Actriu de Repartiment: Claudia Fontán per Igualita a mí
* Millor Actor de Repartiment: Martín Slipak per Sin retorno
* Millor Actriu Revelació: Julieta Zylberberg per La mirada invisible
* Millor Actor Revelació: Daniel Araoz per El hombre de al lado
* Millor Guió Original: Andrés Duprat per El hombre de al lado
* Millor Guió Adaptat: Roberto Fontanarrosa i Rodrigo Grande per Cuestión de principios
* Millor Fotografia: Félix Monti per El mural
* Millor Muntatge: Marcela Sáenz per El mural
* Millor Direcció d’Art: Emilio Basaldúa per El mural
* Millor Dissenyo de Vestuari: Graciela Galán per El mural
* Millor Maquillatge i Caracterització: Beatuska Stanislaw per El mural
* Millor Música Original: Sergio Pángaro per El hombre de al lado
* Millor So: José Luis Díaz per Igualita a mí
* Millor Pel·lícula Extranjera: La Cinta Blanca de Michael Haneke

## Referències

* ↑ Carancho fracasa en los premios Sur y El Hombre de al Lado, elegida Mejor Película, Diario Popular, 16 de desembre de 2010
* ↑ Premios Sur 2010: El hombre de al lado fue la ganadora, otroscines.com, 14 de desembre de 2010

## Enllaços externs

* Premis del 2010 al web de l'Acadèmia
* V Premis Sur a Filmaffinity