OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Heroi grec

L'abundant presència d'herois grecs suposa un dels trets que individualitza la mitologia grega i li dona un toc de singularitat respecte de la romana. Els herois grecs són un tertium genus entre els déus i els homes: hemítheoi o semidéus. Pel que fa als homes, els herois els superen aclaparadorament en força, audàcia i llestesa, però els uns i els altres comparteixen una mateixa condició mortal. Només els déus poden gaudir del do de la immortalitat. D'una banda, hi ha els herois de caràcter cultural, que són els que han fundat ciutats o han instaurat algun tipus de festival, com ara Teseu que va crear els Jocs Ístmics; d'altra banda, hi ha els herois guerrers o aventurers representats per Aquil·les, que pensava que era millor viure una vida breu i gloriosa que menar un existència llarga i fosca.
Quan l'heroi mor, esdevé un difunt memorable, i les seues accions passen a ser recordades i lloades pels vius. La seua memòria origina un culte local de ritus i sacrificis específics al voltant del seu sepulcre. Moltes famílies nobles pretenen provenir d'un cèlebre heroi, i nombroses ciutats es gloriegen de tenir com a fundador mític tal o qual semidéu. Els cultes heroics, sobretot a nivell local, gaudiren d'una importància extraordinària en l'antiga Grècia. El culte grec als herois era diferent de la veneració ancestral: solen ser un subjecte més cívic que familiar, i en molts casos cap dels seguidors no eren descendents de l'heroi.
L'èpica, la lírica coral i la tragèdia, que són les tres manifestacions més depurades de la literatura grega, es nodreixen bàsicament dels relats heroics, contribuint així a difondre entre la població la memòria dels semidéus.

## Llista dels herois grecs

    Categoria principal: Herois de la mitologia grega
* Actèon.
* Adonis.
* Agamèmnon.
* Àiax el gran.
* Àiax el petit.
* Altea.
* Amfíon.
* Amfitrió.
* Andròmaca.
* Andròmeda.
* Aquil·les o Aquil·leu.
* Aracne.
* Càstor.
* Èac.
* Egeu.
* Eneas.
* Hèctor.
* Hèracles denominat Hèrcules en la mitologia romana.
* Laertes.
* Odisseu.
* Orfeu.
* Peleu.
* Perseu.
* Pòl·lux.
* Teseu.

## Referències

* ↑ Carla Maria Antonaccio, An Archaeology of Ancestors: Tomb Cult and Hero Cult in Early Greece (1995)
# Oiseaux exotiques

Oiseaux exotiques (Ocells exòtics) és una obra d'Olivier Messiaen per a piano i petita orquestra composta entre 1955 i 1956. Té una durada d'uns setze minuts. Va ser encarregada per Pierre Boulez i dedicada a Yvonne Loriod. Està basada en el cant d'ocells exòtics de l'Índia, la Xina, Malàsia i Amèrica, i també conté ritmes hindús i grecs, exectutats per la percussió. La seva estrena va tenir lloc el 10 de març de 1956 a París, al Teatre Petit Marigny, interpretada per Yvonne Loriod al piano i l'ensemble Domaine Musical, dirigit per Rudolf Albert.

## Parts

* Introducció
* Cadència de piano
* Intermezzo sobre el cant de quatre ocells (vent-fusta, lira, xilòfon)
* Cadència curta de piano
* Continuació de l'intermezzo
* Tercera cadència de piano
* Tempesta, trons sobre la selva amazònica
* Tutti central
* Quatre udols d'un ocell, seguits de la tempesta
* Cadència de piano de molta durada, utilitzant tots els registres de l'instrument
* Gran tutti final
* Cadència curta de piano
* Coda

## Instrumentació

* Piano
* Flautí
* Flauta
* Oboè
* Clarinet en mi bemoll
* 1r clarinet en si bemoll
* 2n clarinet en si bemoll
* Clarinet baix en si bemoll
* Fagot
* 1a trompa en fa
* 2a trompa en fa
* Trompeta en do
* Xilòfon
* Lira
* Gongs
* Temple block
* Caixa xinesa
* Tam-tam
* Caixa

## Referències

* 1 2 3 «https://www.universaledition.com/olivier-messiaen-474/works/oiseaux-exotiques-3952». [Consulta: 13 novembre 2019].
* 1 2 3 «http://brahms.ircam.fr/works/work/19476/». [Consulta: 13 novembre 2019].
# Åke Thelning

Åke Thelning (Södra Härene, 24 d'octubre de 1892 - Särö, 16 de febrer de 1979) va ser un genet i militar suec que va competir durant la 1920.
El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on va disputar dues proves del programa d'hípica. En el concurs de salts d'obstacles per equips, formant equip amb Axel Ståhle i Åge Lundström, guanyà la medalla d'or, mentre en el concurs de salts d'obstacles individual fou sisè. En ambdues proves muntà el cavall Loke.

## Referències

* ↑ «Åke Thelning Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 13 de novembre 2012. [Consulta: 23 abril 2018].
* ↑ Åke Thelning. Comitè Olímpic Suec
# Pegat d'escombraries de l'Atlàntic Nord

El Pegat d'escombraries de l'Atlàntic Nord és una àrea de deixalles marines flotant creada per la humanitat descoberta al Gir de l'Atlàntic Nord, originalment documentat en el 1972. El pegat s'estima en centenars de quilòmetres de llarg, amb una densitat de 200.000 peces d'escombraries flotant per quilòmetre quadrat. La zona de detritus canvia de posició en 1.600 km nord i sud estacionalment, i es desplaça encara més lluny durant el fenomen climàtic de El Niño segons la NOAA.
Per estudiar l'escala de l'acumulació de deixalles en l'àrea, el Gyres project va conduir una expedició d'investigació al Pegat d'escombraries de l'Atlàntic Nord el gener del 2010, recollint 35 mostres en prop de 3.000 milles entre St Thomas, Bermudes i les Açores. A més, la Sea Education Society (SEA) ha estat fent extensives investigacions d'aquest nou descobriment del Pegat d'escombraries de l'Atlàntic. Prop de 7.000 estudiants del semestre de la SEA han estat arrossegant 6100 xarxes d'entramat fi per l'Atlàntic per 22 anys. Els resultats d'aquestes dues investigacions van ser conclusives: en el gir de l'Atlàntic Nord conté contaminació marina amb plàstic en un patró i quantitat similar al trobat en el Gran Pegat d'Escombraries del Pacífic.

## Vegeu també

* Gir oceànic
* Deixalles marines
* Gran Pegat d'Escombraries del Pacífic
* Corrent oceànic
* Naufragi dels ànecs de goma

## Referències

* ↑ Carpenter, E.J.; Smith Jr., K.L. «Plastics on the Sargasso Sea Surface, in Science». Sciencie, 175(4027), 1972, pàg. 1240–1241.
* 1 2 e6frg13l-1225757854465 Scientists study huge ocean garbage patch
* ↑ features/scientists-find-giant-plastic-rubbish-dump-floating-in-the-atlantic/story-e6frg19l-1225834601587 Scientists find giant plastic Rubbish dump floating in the Atlantic
* ↑ Plastic Rubbish blights Atlantic Ocean
* ↑ USA. «Huge Garbage Patch Found in Atlantic Too». News.nationalgeographic.com, 02-03-2010. [Consulta: 10 maig 2012].

## Enllaços externs

* Citizen scientists Trawler for ocean plastic, Discovery News Arxivat 2010-04-25 a Wayback Machine.
* Atlantic Garbage Patch: Pacific Gyre Is Not Alone
* Photos of the Atlantic Garbage Patch
* The Ocean Cleanup Array
# Aegiale hesperiaris

El cuc del maguey (Aegiale hesperiaris) és una espècie de lepidòpter papilionoïdeu de la família dels hespèrids (Hesperiidae). És una de les dues espècies d'erugues comestibles que infesten el maguey (Agave americana) i Agave tequilana .
Aegiale hesperiaris es troba al Mèxic central sobre les fulles de les plantes de la família Agavaceae, com Agave tequilana i Agave americana (maguey). No es troben pas sobre els cactus. Aegiale hesperiaris diposita els seus ous al cor de les fulles dels Agaves. Les larves, que fan 65 mm, poden arribar a les arrels i destruir tota la planta.
Hypopta agavis és l'altra espècie i les seves erugues es coneixen com a cucs vermells.
Aquestes dues erugues (gusanos) apareixen en les ampolles d'alguns tipus de mescal i les dues es consumeixen en la gastronomia local d'Oaxaca; 100 grams d'aquests cucs cuinats tenen 650 calories.

## Referències

* ↑ «BioLib - Aegiale hesperiaris» (en anglès). [Consulta: 8 novembre 2024].

## Enllaços externs

* Uaemex.mx Arxivat 2012-09-24 a Wayback Machine.
* Naba.org: Images of Tequila Giant-Skipper Arxivat 2011-07-16 a Wayback Machine.
# Francesc de Cabo Vives

Francesc de Cabo Vives (Buenos Aires,1911- Barcelona, 1997). Revolucionari i dirigent del moviment obrer català.
Nascut a Buenos Aires, el 1917 es va traslladar, amb la seva família, a Barcelona. En els anys anteriors a la Segona República es va integrar a la CNT. Va conèixer Andreu Nin i devers el 1930 va entrar a formar part de l'Esquerra Comunista. Va ser editor de la revista "El Soviet". Entrar a formar part del Bloc Obrer i Camperol. El novembre de 1931, en un moment de distanciament entre les posicions de l'Esquerra Comunista i el Bloc Obrer i Camperol, el reduït grup de membres de l'EC presents dins el BOC foren expulsats. Entre els expulsats hi havia Narcís Molins i Fàbrega, Francesc de Cabo i la seva companya Carlota Durany. Més envant, el progressiu distanciament i ruptura definitiva de l'Esquerra Comunista envers els posicionaments de Trotski varen fer possible l'acostament al Bloc Obrer i Camperol, que va culminar en la fundació del Partit Obrer d'Unificació Marxista (POUM). De Cabo va ser membre del primer comitè central del POUM.
Casat amb Carlota Durany, col·laboradora directa de Nin, amb l'esclat de la guerra civil va ser capità de la 29 Divisió dirigida per Josep Rovira. Posteriorment, amb l'assassinat d'Andreu Nin a mans d'agents d'Stalin (1937) i la persecució dels militants del POUM, s'incorporà amb nom fals com a soldat ras d'un altre cos d'exèrcit. Un cop acabada la guerra passà a França i després es va exiliar a l'Argentina, on va dirigir importants editorials. El 1982 retornà a Catalunya, on va ocupar la presidència de la Fundació Andreu Nin, Va morir a Barcelona l'any 1997.

## Vegeu també

* Esquerra Comunista
* Andreu Nin
* Carlota Durany
* Josep Rovira
* Partit Obrer d'Unificació Marxista
* Kurt Landau

## Llegat

La documentació de Francesc de Cabo (1936-1990) va ser donat el 1997 al CEHI per Francesc de Cabo i es troba al Fons d'Arxiu del CRAI. Biblioteca Pavelló de la República de Barcelona

## Referències

* ↑ Durgan, Andrew Charles. B.O,C, 1930-1936. El Bloque Obrero y Campesino. Barcelona: Laertes, 1996, p. 89. ISBN 84-7584-311-5.
* ↑ Fons CEHi, Fons Francesc de Cabo. Apunt biogràfic. Subsèrie Francesc de Cabo de la Biblioteca del Pavelló de la República de la Universitat de Barcelona
* ↑ «Cabo Vives, Francesc de (1911-1997).». MCN Biografias.com.
* ↑ «Documentació personal i diversa de Francesc de Cabo 1936-1990». Centre de Recursos per a l'Aprenentatge i la Investigació (CRAI). Biblioteca del Pavelló de la República.
# Étienne Bally

Étienne Bally (Vénissieux, 17 d'abril de 1923 - Saint-Fons, 10 de gener de 2018) va ser un atleta francès, especialista en curses de velocitat, que va competir durant les dècades de 1940 i 1950.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on disputà dues proves del programa d'atletisme. En ambdues quedà eliminat en sèries. Quatre anys més tard, als Jocs de Hèlsinki, disputà tres proves del programa d'atletisme. Fou cinquè en els 4x100 metres, mentre en les altres dues quedà eliminat en sèries.
En el seu palmarès destaquen tres medalles al Campionat d'Europa d'atletisme de 1950, d'or en els 100 metres, i de plata en els 200 metres i 4x100 metres, formant equip amb Jacques Perlot, Yves Camus i Jean-Pierre Guillon. També guanyà els campionats nacionals dels 100 (1947 i 1950) i 200 metres (1946, 1947, 1950 i 1952), i va batre el rècord nacional d'aquests dues proves i del 4x100 metres.

## Millors marques

* 100 metres. 10.5" (1947)
* 200 metres. 21.3" (1949)

## Referències

* ↑ «Adieu à Etienne Bally, un champion d'Europe du 100 m», 11-01-2018.
* 1 2 Étienne Bally a Sports Reference (arxivat)
* ↑ «Medallistes per prova». rfea.es. Federació Espanyola d'Atletisme. Arxivat de l'original el 26 d'octubre 2020. [Consulta: 22 abril 2020].
* ↑ Les finalistes des championnats de France - 1888 à 1969 a cdm.athle.com
* ↑ Waśko, Janusz (1953-).. Athletics National Records Evolution : 1912-2006. GreenArt Jacek Kardasz, 2007, p. 10, 17, 169. ISBN 978-83-925457-0-5.
* ↑ «Track and Field Statistics». [Consulta: 18 maig 2020].
# Xenia Stad-de Jong

Xenia Stad-de Jong (Semarang, 4 de març de 1922 - Zoetermeer, 3 d'abril de 2012) fou una atleta neerlandesa, especialista en curses de velocitat, que va competir durant la dècada de 1940.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on va disputar dues proves del programa d'atletisme. Va guanyar la medalla d'or en la prova del 4x100 metres formant equip amb Netty Witziers-Timmer, Gerda Kade-Koudijs i Fanny Blankers-Koen, mentre en la cursa dels 100 metres quedà eliminada en semifinals.
En el seu palmarès també destaca una medalla de plata en el 4x100 metres al Campionat d'Europa d'atletisme de 1950.

## Millors marques

* 100 metres. 12,2" (1948)
* 200 metres. 25,7" (1950)

## Referències

* ↑ Former Olympic champion and European medallist Xenia Stad-de Jong passes away Arxivat 8 April 2012$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine., european-athletics.org; accessed 15 March 2016.
* 1 2 3 «Xenia Stad-de Jong Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 30 de gener 2012. [Consulta: 15 novembre 2019].
* ↑ Fitxa a trackfield.brinkster.net
# Salomėja Zaksaitė

Salomėja Zaksaitė (Kaunas, 25 de juliol de 1985) és una jugadora d'escacs lituana, que té el títol de Mestra Internacional Femenina des de 2003. Va ser campiona de Lituània els anys 2014 i 2016 i subcampiona els anys 1999 i 2013.
Es va graduar a la Facultat de Dret de la Universitat de Vílnius el 2008. L'any 2012 va doctorar-se en criminologia i dret de l'esport amb la tesi «Trampa en l'esport: problemes de prevalença i prevenció». Treballa a l'Institut de Dret i al Departament d'Investigació criminal del Centre Lituà de Ciències Socials.
A la llista d'Elo de la Federació Internacional d'Escacs del juliol de 2022, hi tenia un Elo de 2212 punts, cosa que en feia la jugadora femenina número 2 (en actiu) de Lituània. El seu màxim Elo va ser de 2336 punts, a la llista del juliol de 2016.
És presidenta de la Comissió de Fair Play de la FIDE, l'objectiu de la qual és garantir el joc net en les competicions internacionals d'escacs i promoure que les federacions nacionals estableixin els seus propis reglament i sistemes per evitar les trampes en el joc.

## Algunes publicacions

* Zaksaitė S. (2013) Match-fixing: the shifting interplay between tactics, disciplinary offence and crime. The International Sports Law Journal, 13, pp.287-293. DOI:10.1007/s40318-013-0031-3
* Zaksaitė S.; Raduševičius K. (2016) Manipulation of competitions in Formula-1: where policy ends and cheating begins. The International Sports Law Journal, 16, pp 240–246. DOI:10.1007/s40318-016-0104-1
* Zaksaitė S. (2020) Cheating in chess: a call for an integrated disciplinary regulation (anglès). Kriminologijos studijos, 8, pp. 57-83. DOI:10.15388/CrimLithuan.2020.8.3.
* Zaksaitė S. (2022) Anti-cheating protection measures in chess: current state of play (en anglès). Crime Prevention and Community Safety. https://doi.org/10.1057/s41300-022-00149-x

## Referències

* ↑ «Nota biogràfica de Salomėja Zaksaitė» (en anglès). Chessgames.com. [Consulta: 17 gener 2014].
* 1 2 3 Blanco Hernández, Uvencio. «Salomeja Zaksaite al frente del fair play en la Olimpiada de Chennai» (en castellà). ChesswBase - Noticias de Ajedrez, 17-06-2022. [Consulta: 23 juliol 2022].
* ↑ Zaksaitė, Salomėja. Trampa en l'esport: problemes de prevalença i prevenció (Resum en anglès) (tesi). Vilnius: Universitat de Vilnius, 2012, p. 34 [Consulta: 23 juliol 2022].
* ↑ «"Rànquing d'escaquistes femenines per federació: Lituània"» (en anglès). lloc web de la FIDE. [Consulta: 23 juliol 2022].
* ↑ «Evolució Elo de Salomėja Zaksaitė» (en anglès). FIDE consulta= 10 de maig de 2020.

## Enllaços externs

* Fitxa de Salomėja Zaksaitė a la FIDE «FIDE». [Consulta: 2013]. (anglès)
# Adiastaltus

Adiastaltus és un gènere extint de mamífers xenartres, possiblement de l'ordre dels pilosos i el subordre dels vermilingües, que visqueren a Sud-amèrica durant el Miocè inferior, fa entre 16,3 i 17,5 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a la província argentina de Santa Cruz. L'anatomia de l'húmer fa pensar en un vincle amb els tamàndues d'avui en dia. En un primer moment, fou classificat com un monotrema. El nom genèric Adiastaltus significa ‘ambigu’ i es refereix a la confusió que envolta la seva posició taxonòmica.

## Referències

* 1 2 Entrada «Adiastaltus» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 8 novembre 2024].
* ↑ Bargo, Toledo i Vizcaíno, 2012, p. 219.
* ↑ Bargo, Toledo i Vizcaíno, 2012, p. 230.
* ↑ Palmer, 1904, p. 80.

## Bibliografia

* Bargo, S. F; Toledo, N.; Vizcaíno. «Paleobiology of the Santacrucian sloths and anteaters (Xenarthra, Pilosa)». A: Vizcaíno, S. F.; Kay, R. F.; Bargo, M. S. Early Miocene Paleobiology in Patagonia: High-Latitude Paleocommunities of the Santa Cruz Formation (en anglès). Cambridge University Press, 2012, p. 216-242. ISBN 9780521194617.
* Palmer, T. S. Index Generum Mammalium: A List of the Genera and Families of Mammals (en anglès). Departament d'Agricultura dels Estats Units, 1904.
# Gösta Andersson

Gösta Andersson (Selånger, Suècia 1917 - Sundsvall 1975) fou un lluitador suec, guanyador de dues medalles olímpiques.
Va néixer el 15 de febrer de 1917 a la ciutat de Selånger, població situada al Comtat de Västernorrland. Va morir el 12 de setembre de 1975 a la seva residència de Sundsvall, població situada prop de l'anterior.
Va participar, als 31 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1948 celebrats a Londres (Regne Unit), on va aconseguir guanyar la medalla d'or en la prova de pes welter de la lluita grecoromana. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1952 realitzats a Hèlsinki (Finlàndia) aconseguí guanyar la medalla de plata.
Al llarg de la seva carrera aconseguí guanyar una medalla en el Campionat del Món de lluita i dues medalles en el Campionat d'Europa.
# Éva Székely

Éva Székely (Budapest, 3 d'abril de 1927 - Budapest, 29 de febrer de 2020) fou una nedadora hongaresa, especialista en braça, que va competir durant les dècades de 1940 i 1950.
El 1941, amb tan sols 14 anys, va establir el seu primer rècord nacional. Aquell mateix any va ser expulsada de l'equip perquè era jueva. Durant els següents quatre anys va ser exclosa de la competició. Va sobreviure a l'Holocaust, en part, perquè era una nedadora famosa. A finals de la Segona Guerra Mundial vivia, amb 41 persones més, en una casa de dues habitacions a Budapest. Per mantenir-se en forma cada dia pujava i baixava les escales de cinc pisos 100 vegades.
Al final de la Segona Guerra Mundial va conèixer el seu futur marit, Dezső Gyarmati, del qual més tard es va divorciar. La seva filla, Andrea Gyarmati, nascuda el 1954, també fou una destacada nedadora. Després de la Revolució Hongaresa del 1956 la família va abandonar els Estats Units, però no s'hi van quedar i van tornar a Hongria per tenir cura dels pares de Székely.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on disputà dues proves del programa de natació. Fou quarta en els 200 metres braça i cinquena en els 4x100 metres. Quatre anys més tard, als Jocs de Hèlsinki, tornà a disputar dues proves del programa de natació. Guanyà la medalla d'or en els 200 metres braça, mentre en els 400 metres lliures fou sisena. La tercera i darrera participació en uns Jocs fou el 1956, a Melbourne, on guanyà la medalla de plata en els 200 metres braça.
En el seu palmarès també destaca una medalla de plata en els 200 metres braça del Campionat d'Europa de natació de 1947, i tres medalles d'or a les Universíades de 1947. Durant la seva carrera va guanyar 44 títols nacionals i va establir set rècords mundials. El 1953 fou la primera nedadora en posseir el rècord del món dels 400 metres estils.
Després de retirar-se va treballar com a farmacèutica i entrenadora de natació, formant la seva pròpia filla, entre d'altres.
El 1976 fou incorporada a l'International Swimming Hall of Fame. El 2004 va ser nomenada una de les Atletes de la Nació d'Hongria i el 2011 va rebre el premi Prima Primissima. També fou incorporada al Saló de la Fama de l'Esport Jueu.

## Referències

* ↑ Joó, Gábor «Meghalt Székely Éva olimpiai bajnok» (en hongarès). , 29-02-2020 [Consulta: 29 febrer 2020].
* 1 2 3 4 5 Jacov Sobovitz. «Eva Szekely». Jewish Women's Archive. [Consulta: 9 març 2020].
* 1 2 3 4 5 «Holocaust survivor to Olympic gold: the remarkable life of Eva Szekely». The Guardian, 03-03-2020 [Consulta: 4 març 2020].
* 1 2 «Holocaust survivor to Olympic gold: the remarkable life of Eva Szekely | Sport». The Guardian. [Consulta: 9 març 2020].
* 1 2 Éva Székely a Sports Reference (arxivat)
* ↑ European Swimming Championships (Women). gbrathletics.com
* ↑ EVA SZEKELY (HUN) Arxivat 2008-11-20 a Wayback Machine.. ishof.org
# Apamea

Apamea fou una antiga ciutat de Síria a la vora del riu Orontes. Fou la capital de la regió anomenada Apamene.
La batalla d'Apamea va tenir lloc al segle xv aC al sud d'Apamea, o a Halab, on Tuthmosis III de l'antic Egipte va derrotar en una batalla l'exèrcit de Mitanni, comandat per Parsatatar, que va escapar-se.
Fou la ciutat de Pharnake dins l'Imperi persa i va prendre el nom d'Apamea quan fou possessió de Seleuc I Nicàtor, després del 301 aC. Seleuc la va engrandir i fortificar i li va donar el nom de la seva dona Apama, i fou una de les ciutats principals de l'Imperi Selèucida, junt amb Antioquia i Selèucia de Piera. Fou la seu principal del pretendent selèucida Trifon Diòdot. Després de la Batalla de Magnèsia del Sipilos (189 aC), el 188 aC es va signar allí el tractat de pau d'Apamea entre l'Imperi selèucida i Roma. En algun moment, es va canviar de nom a Pel·la, però el nom no va prevaldre.
El 84 aC, va passar a Tigranes II d'Armènia, el Gran. El 64 aC, fou incorporada a Roma dins la província de Síria. El 49 aC, durant la revolta de Q. Cecilius Bassus a Síria, els rebels van controlar Apamea per tres anys fins a l'arribada de Cassius el 46 aC. D'aquesta època, és famós el seu carrer de columnes (de gairebé 2 km de llarg i 37 metres d'ample) que és conegut com a Cardo Maximus, amb temples i altres edificis a ambdós costats, avui en ruïnes.
Al segle vi, fou teatre de disputes entre romans d'Orient i perses. Al segle vii, fou presa pels àrabs sense lluita. Llavors es va dir Famiah.
Formà part dels dominis dels hamdànides d'Alep, i fou ocupada pels fatimites, pel príncep llatí Tancred, el 1106, quan se li va donar el nom de Femia. El 1149, Nur al-Din la va conquerir i hi va construir una fortalesa que es va dir Kalaat al-Mudiq. El 1157, fou destruïda per un terratrèmol.
Altres ciutats portaren també aquest nom:
* Apamea de Frígia.
* Apamea de l'Eufrates, abans Til Barsip i avui Birejik.
* Apamea de Bitínia, abans Myrlea de Bitínia i avui Mudania (port de Brusa).
* Apamea del Tigris, ciutat no identificada esmentada per Stephanus i Plini.
* Apamea de Pàrtia, ciutat propera a Rhagae.

## Referències

* ↑ Owen, David I.; Wilhelm, Gernot. Nuzi at seventy-five (en anglès). CDL Press, 1999, p. 215. ISBN 1883053501.