OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tedberga de Gavaldà

Tedberga de Gavaldà (Provença, valor desconegut - 1011 $^{(Gregorià)}$) va ser una comtessa consort d'Urgell com a primer muller del comte Ermengol I d'Urgell.
La seva filiació era desconeguda fins que Szabolcs de Vajay va fer saber que era d'origen provençal, concretament del comtat de Gavaldà. Ara es diu que va ser filla del comte Ratbold II de Provença i de la seva esposa Ermengarda de Gavaldà. En tot cas, Tedberga estava casada amb el comte Ermengol abans de l'any 1000 i va ser mare de l'hereu al comtat, el futur Ermengol II. Hi ha constància de la seva presència el 18 de novembre del 1010 a la constitució solemne de la canònica de la catedral de Santa Maria d'Urgell, juntament amb el seu fill, el comte Ermengol II, que només tenia un any, i els comtes de Barcelona, de Cerdanya i el comte de Pallars. D'altra banda, ella i el seu marit van promoure que el monestir de Sant Climent de Codinet passés a ser subjecte del de Sant Andreu de Tresponts l'any 1004.
Hom ha afirmat que a la seva mort, Ermengol va contraure matrimoni amb Geriberga, també anomenada Guisla, una dona d'origen desconegut. Tanmateix, alguns autors han identificat a Geriberga amb la mateixa Tedberga, que hauria sobreviscut al seu marit, com de fet es veu en la constitució catedralícia d'Urgell, on només hi són presents ella i el seu fill.

## Referències

* 1 2 Costa i Paretas, 1991, p. 456.
* ↑ Viader, 2003, p. 73.
* ↑ Sire, 2014, p. 100.
* ↑ «Tedberga». Gran Enciclopèdia Catalana. Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Sabaté, 2000, p. 95.
* ↑ Collins, 2012, p. 235.

## Bibliografia

* Collins, Roger. Caliph and Kings: Spain, 796-1031 (en anglès). Malden, Oxford i Chichester: Wiley Blackwell, 2012.
* Costa i Paretas, Maria-Mercè «Les genealogies comtals catalanes». Memorias de la Real Academia de Buenas Letras de Barcelona, Volum 23: Symposium Internacional sobre els orígens de Catalunya (Segles VIII-IX): I, 1991, pàg. 447-462.
* Sabaté, Flocel. La transformació de la frontera al segle XI: Reflexions des de Guisona arran del IX centenari de la consagració de l'església de Santa Maria. Lleida: Edicions de la Universitat de Lleida, 2000.
* Sire, Paul. Kings Arthur's European Realm: New Evidence from Monmouth's Primary Sources (en anglès). Jefferson: McFarland & Company, 2014.
* Viader, Roland. L'Andorre du IXe au XIVe siècle: montagne, féodalité et communautés (en francès). Tolosa: Presses Universitaires du Mirail, 2003.
# Violeta Tena Barreda

Violeta Tena Barreda (Vilafranca, 1982) és una periodista valenciana. Ha fet diverses col·laboracions en mitjans de comunicació tant en l'àmbit escrit com en l'àmbit audiovisual on es va fer càrrec de l'Observatori de la Igualtat d'Els Matins À Punt, que va estar en emissió des de l'estiu de 2018 al de 2019. Ha fet col·laboracions en dos publicacions: 10 de dones d'Escola Valenciana i Ara, País Valencià, editat per Publicacions de la Universitat de València.

## Referències

* ↑ media, À Punt. «Observatori de la igualtat». [Consulta: 8 març 2021].
* ↑ Vàries autores. 10 de Dones. Escola Valenciana, 27 de juliol de 2018, p. 112. ISBN 978-84-09-04028-5.
* ↑ Varis autors. Ara, País Valencià, 2009, p. 176. ISBN 978-84-370-7525-9.
# Chris Sivertson

Chris Sivertson és un cineasta estatunidenc.

## Biografia

Va debutar com a director amb All Cheerleaders Die (2001), que també va escriure i va dirigir juntament amb Lucky McKee.
En 2003, Siverton i Kevin Ford van codirigir un documental titulat Toolbox Murders: As It Was sobre la realització de la pel·lícula Toolbox Murders de Tobe Hooper de 2003.
En 2006, Sivertson i Eddie Steeples coescribieron i van codirigir The Best of Robbers, protagonitzada per Steeples.
La pel·lícula de Sivertson The Lost (2006) va adaptar la cèlebre novel·la policíaca de Jack Ketchum i s'ha convertit en un clàssic de culte.
La seva següent pel·lícula, Sé qui em va matar (2007), protagonitzada per Lindsay Lohan, no va ser ben rebuda per la crítica i va guanyar alguns Premis Golden Raspberry. Tanmateix, la pel·lícula va desenvolupar posteriorment un seguiment de culte, amb projeccions a Los Angeles, Silent Movie Theatre i NuArt; i el crític del The Boston Globe, Ty Burr la va comparar favorablement amb Sisters i Doble cos de Brian de Palma, així com amb les obres de David Lynch.
Sivertson ha escrit i produït altres pel·lícules, com Wicked Lake (2008).
Sivertson també va escriure i va dirigir la pel·lícula esportiva Brawler de 2011.
All Cheerleaders Die és una pel·lícula de terror de 2013 que va ser dirigida per Lucky McKee i Sivertson. La pel·lícula és una nova versió de la pel·lícula de 2001 All Cheerleaders Die. El 2015 va dirigir Fosques intencions i el 2018 el telefilm Shattered Memories.
El 2022, va dirigir Christina Ricci a Monstrous.

## Referències

* ↑ «CHris Sivertson». The New York Times. Arxivat de l'original el 2009-04-18. [Consulta: 17 octubre 2020].
* ↑ Creepy, Uncle. «The Lost's Chris Sivertson and Marc Senter Reteam to Kick Ass». Dreadcentral.com, 21-05-2010. [Consulta: 12 agost 2011].
* ↑ I Know Who Killed Me a Rotten Tomatoes (anglès)
* ↑ John Wilson. «28th Annual Golden Raspberry Award "Winners"», 23-02-2008. Arxivat de l'original el 21 de enero de 2013. [Consulta: 23 enero 2009].
* ↑ «Talk Movies with Ty Burr». The Boston Globe, 14-08-2007.
* ↑ SeanD. March 26, 2010. «Exclusive: Wicked Lake Director's Cut Blu-Ray Specs/Release Details». Dreadcentral.com, 26-03-2010. [Consulta: 12 agost 2011].
* ↑ «Chris Sivertson, Marc Senter Reteam for Riverboat 'Brawler'». Bloody-disgusting.com. [Consulta: 12 agost 2011].
* ↑ «Fangoria.com». Arxivat de l'original el 3 de agosto de 2013. [Consulta: 8 agost 2013].
* ↑ The New York Times
* ↑ «Fangoria.com». Arxivat de l'original el 27 de septiembre de 2013. [Consulta: 8 agost 2013].
* ↑ «TIFF.net». Arxivat de l'original el 3 de agosto de 2013. [Consulta: 17 octubre 2020].
* ↑ Collider
* ↑ «The New York Times». Arxivat de l'original el 2010-08-25. [Consulta: 17 octubre 2020].
* ↑ «Horroryearbook.com». Arxivat de l'original el 22 de julio de 2012. [Consulta: 8 agost 2013].
* ↑ «Joebobbriggs.com». Arxivat de l'original el 27 de enero de 2010. [Consulta: 17 octubre 2020].
* ↑ Fright.com
# Palaeotis

Palaeotis és un gènere extint d'ocell paleògnat que visqué durant l'Eocè de l'Europa central. Al principi es va pensar que era una avutarda, i d'aquí ve el seu nom (Palaeotis significa 'avutarda antiga') atribuïda per Lambrect (1928). Actualment es creu que és un parent de l'estruç i se l'ha classificat a la mateixa família. Altres científics el classifiquen com un estrucioniforme més basal. Potser està relacionat amb el misteriós Remiornis, un possible estrucioniforme de l'Eocè francès.

## Descripció

Es coneix una espècie, Palaeotis weigelti. L'exemplar holotip és un os fòssil de tarsometatars i una falange. Després d'un suggeriment de Storrs L. Olson, una revisió de l'espècimen tipus i la referència de diversos altres fòssils per part de Houde i Haubold (1987) van concloure que Palaeotis és un paleògnat i el van assignar al mateix ordre que els estruços; els Struthioniformes. L'any 2021, es va considerar un membre de la família Paleotididae juntament amb els Galligeranoides de l'Eocè primerenc de França, que es va trobar que eren membres basals dels Struthioniformes.
Els Paleotis eren sexualment dimòrfics, ja que alguns exemplars són constantment més petits que altres. Tot i que l'extremitat anterior està incompleta, l'húmer spindley indica que tenia ales relativament grans a diferència dels estruços i els nandus moderns. El bec era esvelt, més semblant al dels litornítids, i probablement tenia hàbits carnívors similars. Es considera que Paleotis no eren voladors.

## Referències

* ↑ Yonezawa, Takahiro; Segawa, Takahiro; Mori, Hiroshi; Campos, Paula F.; Hongoh, Yuichi «Phylogenomics and Morphology of Extinct Paleognaths Reveal the Origin and Evolution of the Ratites» (en anglès). Current Biology, 27, 1, 09-01-2017, pàg. 68–77. DOI: 10.1016/j.cub.2016.10.029. ISSN: 0960-9822.
* ↑ Schaller, Nina U. «Structural attributes contributing to locomotor performance in the ostrich», 2008. DOI: 10.11588/heidok.00008852. [Consulta: 13 novembre 2022].
* ↑ Mayr, Gerald; Zelenkov, Nikita «Extinct crane-like birds (Eogruidae and Ergilornithidae) from the Cenozoic of Central Asia are indeed ostrich precursors». Ornithology, 138, 4, 04-08-2021. DOI: 10.1093/ornithology/ukab048. ISSN: 0004-8038.
* ↑ HOUDE, P; HAUBOLD, H. «Palaeotis weigelti restudied: a small middle Eocene ostrich (Aves: Struthioniformes)». Palaeotis weigelti restudied: a small middle Eocene ostrich (Aves: Struthioniformes), 17, 2, 1987, pàg. 27–42. ISSN: 0031-0247.
* ↑ Mayr, Gerald. «Hindlimb morphology of Palaeotis suggests palaeognathous affinities of the Geranoididae and other “crane-like” birds from the Eocene of the Northern Hemisphere» (en anglès) p. 669-678. Acta Palaeontologica Polonica, 2019. [Consulta: 13 novembre 2022].
# Noah Darvich

Noah Darvich (Bad Krozingen, 25 de setembre de 2006) és un futbolista alemany d'ascendència iraquiana que juga com a migcampista ofensiu al Futbol Club Barcelona Atlètic des del 8 d'agost de 2023.
Darvich va formar-se esportivament a l'Sport-Club Freiburg i la temporada 2022-23, amb 16 anys, va fer el salt a la Bundesliga sub-19.

## Referències

* ↑ Lorini, Simone. «Un talento al giorno, Noah Darvich: un predestinato con tanti club sulle sue tracce» (en italià). TUTTOmercatoWEB.com, 21-05-2023. [Consulta: 31 maig 2023].
* ↑ Camacho, Ignacio. «Darvich, el peligro para la Sub-17» (en castellà). Diari AS, 28-03-2023. [Consulta: 31 maig 2023].
* ↑ (8 agost 2023). "Noah Darvich joins Barça Atlètic". Nota de premsa.
* ↑ «El Barça Atlètic firma la jove promesa Noah Darvich». L'Esportiu, 09-08-2023. [Consulta: 9 agost 2023].
* ↑ Darvich, Noah. «"Wir haben ein super Team"» (en alemany). Badische Zeitung, 18-03-2016. [Consulta: 31 maig 2023].
* ↑ Smart, Ryan. «Who is Noah Darvich? All you need to know about 'incredible' German wonderkid linked with Arsenal» (en anglès). SPORTbible, 18-05-2023. [Consulta: 31 maig 2023].
* ↑ Hattabi, Dahbia. «PSG : Luis Campos a déniché une nouvelle pépite» (en francès). Foot Mercato (fr), 29-03-2023. [Consulta: 31 maig 2023].
* ↑ «FC Bayern nimmt Bundesliga-Juwel ins Visier» (en alemany). sport.de (de), 18-05-2023. [Consulta: 31 maig 2023].
* ↑ Bruillot, Enzo. «Mercato - Le PSG piste un jeune milieu de terrain allemand» (en francès). madeinPARISIENS. Ouest-France, 29-03-2023. [Consulta: 31 maig 2023].

## Enllaços externs

* Noah Darvich, Fitxa a Soccerway
# Torre des Garroveret

La Torre des Garroveret també coneguda com a Torre del Cap de Barbaria, és una de les torres de guaita per a defensa de les costes de les illes Pitiüses de l'atac dels pirates. És la torre més meridional de l'illa de Formentera i de les Pitiüses. Controlava la navegació entre el sud i l'oest.
És a 65 metres per sobre del nivell del mar en la punta des Garroveret, a la zona del Cap de Barbaria, es troba una torre de vigilància construïda el 1763 per l'enginyer García Martínez amb el projecte del militar i enginyer mallorquí Joan Ballester i Zafra.
De forma troncocònica, la torre té nou metres d'alt i està dividida en dues plantes i una plataforma superior amb una garita des d'on les vistes són espectaculars. La porta d'entrada és al pis superior i, des d'allí, s'arriba al pis inferior i a la plataforma per unes escales adossades al mur.
Totes les torres de Formentera del segle xviii estan construïdes amb pedra calcària i morter de calç i compten amb sis nervis de blocs de marès repartits uniformement al llarg del seu perímetre.
Després de la construcció, la torre des Garroveret va ser una torre de defensa activa, ja que comptava amb un dels canons que eren a l'Església de Sant Francesc, però ja el 1824 va ser desartillada, passant a ser només una torre de guaita.
Aquest sistema de torres de defensa i vigilància va garantir la seguretat de la població i va contribuir al procés de repoblació de Formentera que haviat començat a la fi del segle xvii.

## Referències

* 1 2 «Garroveret, torre des». Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera.
# Necia

En la mitologia grega, la necia o nékyia (grec antic: ἡ νέκυια, hē nékyia 'evocació dels morts') és un ritual d'invocació als morts, en el qual la persona que protagonitza el ritu contacta amb les ànimes dels morts i els fa qüestions. Es tracta, per tant, d'una forma de nigromància. Es diferencia de la catàbasi en el fet que la catàbasi és el viatge físic a l'inframon, mentre que la necia no comporta necessàriament una visita a l'Hades.
Alguns episodis que relaten aquest ritual figuren en el corpus mític d'Hèracles, Teseu i Orfeu; més coneguda, però, és la «consulta dels morts» de l'Odissea (cant XI), que descriu la connexió d'Odisseu amb l'espai de l'Hades. En aquesta acció Odisseu no «descendeix» a l'inframon, sinó que convoca les ombres dels morts per tal de consultar l'ànima del profeta Tirèsias sobre com tornar a Ítaca. Sacrifica un xai en un clot perquè Tirèsias en bega la sang, entre altres ritus d'accés. A més, es reuneix i parla amb les ànimes dels herois morts. La necia de l'Odissea reflecteix els costums i creences del culte de la nigromància, que és la consulta dels morts com un mitjà d'endevinació. Les restes del que degué ser el temple més important de nigromància, el Necromantèon (Nekromanteion), són en un jaciment arqueològic sobre un turó de dalt del qual es pot observar el riu Aqueront al nord-oest de Grècia. Aquest lloc és també conegut com a Neciomantèon (νεκυομαντεῖον nekyomanteíon).
Virgili relata el descens a l'Hades de l'heroi Eneas. El descens de Jesús als inferns en la tradició cristiana també és una necia, i l'infern de Dant és també en essència una necia, encara que el coneixement del Dant sobre mitologia grega fos de segona mà, per fonts llatines com ara el Dictis de Creta i el Dares Frigi.
Nekyia és també un nom popular assumit per molts projectes d'art i performance o grups de música.

## Referències

* ↑ «Perseus Search Results». [Consulta: 3 desembre 2024].
* 1 2 3 «Nékyia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Homer. Odissea. Traducció: Carles Riba. Alpha, 1948.
* ↑ «νεκυομαντεῖον - Ancient Greek (LSJ)». [Consulta: 3 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Sobre la necia, en el lloc del Projecte Perseus
# Estació de New Norcia

New Norcia - DSA 1 és una instal·lació de l'ESA que manté una antena de ràdio ESTRACK de 35 metres per a les comunicacions amb naus espacials a l'espai exterior. És a 10 km al sud de la ciutat de New Norcia a Austràlia Occidental. Va ser construït per l'Agència Espacial Europea. L'estació va ser inaugurada oficialment el 5 de març de 2003 pel llavors primer ministre d'Austràlia Occidental, el Dr. Geoff Gallop. L'antena de New Norcia és una estació germana gairebé idèntica a l'estació de Cebreros, a prop de Madrid a Espanya. Una tercera estació similar, l'estació de Malargüe, que és en construcció a l'Argentina, proporcionarà una cobertura de 360 graus per a missions a l'espai quan serà acabat.

## Enllaços externs

* Lloc web de l'ESA a ESTRACK, incloent enllaços a totes les estacions
* ESA/ESTRACK Pàgina de l'Estació de New Norcia
Agència Espacial Europea :
# Pebrella

La pebrella, pebrinella, pebrerella o pebrerola (Thymus piperella) és una planta llenyosa del gènere Thymus que naix al País Valencià, principalment a la província de València i la zona nord de la província d'Alacant.

## Descripció

Família de les labiades, és una planta perenne de 20 centímetres d'alçada amb nombroses tiges llenyoses que ixen de la soca de la planta que contenen nombroses fulles. Les seues fulles són menudes, senceres, ovades, planes, unides a les tiges per un petit pecíol i amb nombroses glàndules esferoïdals de color vermell i nervadura ben marcada.
Flors en verticil·lastres laxes agrupades en inflorescències denses situades a l'extremitat de les tiges. Calze tubular de coloració rogenc, bilabiat i amb cinc dents i amb corol·la de color rosada.

## Cria

Brota principalment en terres calcàries i pedregoses, malgrat que també es poden trobar en serres i boscs. La floració del matoll s'estén des del mes de juliol fins al de novembre.

## Recol·lecció

La recol·lecció de la planta es fa principalment a l'estiu, abans de la floració. La part de la planta que s'utilitza són les fulles que es deixen assecar per a augmentar la seva aroma.

## Ús

La pebrella sempre ha estat present a les cuines valencianes en nombroses receptes: com a condiment per a gaspatxos, paelles, carns de caça i embotits, i per a adobar olives i altres verdures com els pebres o les tomaques.

## Referències

* Herbari Virtual de la Universitat d'Alacant
# Trobada de Buners d'Ordino

La Trobada de Buners d'Ordino és un festival de música folk creat per preservar les tradicions i costums d'Andorra, on destaca principalment la música tocada amb el sac de gemecs, conegut a Andorra com a buna. Iniciatives Turístiques d'Ordino (ITO) és la institució que s'encarregava de la seva organització.
La creació del festival s'inspirà en la llegenda del buner d'Ordino. Inicialment es duien a terme unes trobades entre les parròquies d'Ordino i Canillo al Coll d'Ordino, celebrades des dels anys 80 del segle xx. Inicialment només hi assistia públic autòcton fins que la presència de turistes fou habitual.
El primer festival se celebrà els dies 7 i 8 d'agost del 1999, i a partir de llavors es va dur a terme cada any. Després d'una pausa de tres anys a conseqüència de la crisis econòmica, va tornar el 2013, fins que el 2015 se celebrà la darrera trobada. Durant totes les edicions van aplegar-se músics d'arreu d'Europa, congregant un nombre important de públic, i es va convertir en un festival de referència en l'àmbit de la música tradicional dels Pirineus.

## Referències

* ↑ «La Trobada de Buners d'Ordino torna i ho fa amb caràcter biennal - AndorraDirecte». [Consulta: 12 novembre 2021].
* 1 2 3 Vella, Jordi Salazar, Andorra la. «Estius a ritme de gaita», 24-05-2020. [Consulta: 12 novembre 2021].
* ↑ VALLS, Àlvar. Trobada de Buners. Andorra: Fundació Crèdit Andorrà, 2006. ISBN 978-99920-1-629-9.
* ↑ INICIATIVES TURÍSTIQUES D'ORDINO. Trobada de Buners a Ordino. Dissabte 7 i diumenge 8 d'agost 1999. Ordino: Iniciatives Turístiques d'Ordino, 1999, p. 1.
* ↑ DiariAndorra. «Torna la Trobada de Buners d'Ordino després de 3 anys», 29-07-2013. Arxivat de l'original el 2021-11-12. [Consulta: 12 novembre 2021].
* ↑ «El Periòdic d'Andorra - Actualitat Andorra, Notícies Andorra». [Consulta: 12 novembre 2021].
# Núria Sara Miras Boronat

Núria Sara Miras Boronat és una filòsofa i professora d'universitat catalana. Va ser codirectora del festival Barcelona Pensa de 2016 a 2019, és coordinadora de la secció de pensament «Frontisteri» de la revista Compàs d'Amalgama i de la secció multilingüe de l'European Journal of Pragmatism and American Philosophy.
Es va doctorar en Filosofia amb la tesi Wittgenstein y Gadamer: lenguaje, praxis, razón per la Universitat de Barcelona l'any 2009, on hi és professora agregada de Filosofia Moral i Política. Ha fet estades de recerca i docència al CSIC, a la Universitat Humboldt de Berlín, a la Universitat de Leipzig i a la Universitat de Parma. Investiga sobre la historia de la injustícia, l'opressió i altres formes d'exclusió social des d'una perspectiva feminista.
Ha publicat assajos i capítols de llibres sobre en la relació entre política, joc i subjectivitat a editorials i revistes internacionals com Routledge Philosophy of Play, Philosophical Perspectives on Play o Philosophy of Play as Life. Ha publicat també els llibres Filòsofes de la contemporaneïtat i Privilege Walk. Una eina socioeducativa per reflexionar sobre gènere, capacitats i salut mental, conjuntament amb Júlia Martín Badia.

## Referències

* ↑ «Núria Sara Miras: 'Las diferencias son fuente de alegría'» (en castellà), 2022-03-08CET08:00:00. [Consulta: 13 juny 2023].
* 1 2 3 «Núria Sara Miras Boronat | Biennal Ciutat i Ciència 2021 | Ajuntament de Barcelona». [Consulta: 13 juny 2023].
* ↑ Miras Boronat, Sara Nuria «Experiencia y lenguaje en Dilthey y Collingwood: autobiografía intelectual y pretensión de verdad de la ciencia histórica». ENDOXA, 29, 01-06-2012, pàg. 113–132. DOI: 10.5944/endoxa.29.2012.5313. ISSN: 2174-5676.
* 1 2 «Núria Sara Miras Boronat». [Consulta: 13 juny 2023].
* 1 2 «Núria Sara Miras Boronat». [Consulta: 13 juny 2023].
* ↑ «Núria Sara Miras Boronat». [Consulta: 13 juny 2023].
* ↑ «Sis filòsofes de qui no s'ha parlat prou». [Consulta: 13 juny 2023].
* ↑ «Privilege Walk | Editorial Octaedro» (en espanyol europeu). [Consulta: 13 juny 2023].
# Desitjós

Desitjós és una novel·la religiosa al·legòrica publicada el 1515 a Barcelona. És una part de la desapareguda Espill de vida religiosa, una obra més llarga segons es desprèn del pròleg, que és d'autor diferent del cos del relat. L'obra és d'autor incert, segons la nota final probablement franciscà, si bé durant anys es va atribuir al jeroni Miquel Comalada.
A la primera part el protagonista, anomenat Desitjós, fa un pelegrinatge al·legòric vers la contemplació de Déu a través de la Casa d'Humilitat, el Camí de Paciència i la Casa de Caritat, on contempla Déu. Com a contraexemple apareix l'itinerari per Bé Em Vull que porta a la Supèrbia. La segona part és un tractat d'oració metòdica qu eofereix un entramat mnemotècnic per contemplar sistemàticament. El llenguatge és planer i l'estructura complexa.
Difondre ensenyament doctrinal a través d'una novel·la no era habitual en aquell moment sinó que supera els elements de la cultura medieval. La inspiració sembla venir de Ramon Llull així com de l'al·legorisme, l'espiritualitat devocionista de l'època. S'hi troben elements d'Ausiàs March. Segons un estudi l'exègesis de la Bíblia ocupa el 60% de l'obra i el 40% restant correspon a l'exegesi de textos de Pere Llombard o Petrus Lombardus (vers 1100 - París, 1160), Ramon Sibiuda (Catalunya, 1385 - Tolosa, 1436) i Sant Agustí.
La novel·la va ser publicada per primera vegada per l'impressor Joan Rosenbach. Fou reeditada en català a València (1529) per Jordi Costilla, que en faria una segona edició 14 anys més tard. Obtingué una gran difusió a Europa, amb prop de cent versions conegudes a més de deu llengües al llarg de l'edat moderna, fins i tot en terres protestants.

## Referències

* ↑ Josep Massot i Muntaner. Trenta anys d'estudis sobre la llengua i la literatura catalanes (1950-1980): De l'Edat Mitjana a la Renaixença. L'Abadia de Montserrat, 1980, p. 46–. ISBN 978-84-7202-405-2.
* ↑ «Espill de la vida religiosa». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Jorge de Montemayor. Diálogo espiritual. Edition Reichenberger, 1998, p. 73–. ISBN 978-3-931887-26-1.
* ↑ Bover, August «Desiderius, les versions angleses de l'espill de la vida religiosa». Journal of catalan studies.

## Vegeu també

* Miquel Comalada
* L'espill (ca. 1460), novel·la en vers del metge valencià Jaume Roig
* Ramon Llull

## Enllaços externs

* «Espill de la vida religiosa». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Magrinyà, Oriol. «‘Espill de la vida religiosa’, el 'best-seller' del segle XVI». Editorial Barcino, 26-02-2024. [Consulta: 16 novembre 2024].
* Bover i Font, August «Noves dades sobre la difusió eslava de l'Spill de la vida religiosa: les traduccions ucraïnesa i russa». Estudis Romànics. Institut d'Estudis Catalans (IEC) [Barcelona], 43, 09-02-2021, pàg. 257–265. ISSN: 2013-9500.
* Nopca, Jordi. «El 'bestseller' català que va superar 'Tirant lo Blanc' i 'El Quixot'». L'Ara / Diari Ara, 28-02-2024. [Consulta: 16 novembre 2024].