OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Batalla de Marcianòpolis

La batalla de Marcianòpolis va ser una batalla que es va lliurar l'any 376 en el marc de la Guerra gòtica que formava part de la problemàtica causada per la migració dels gots. En questa batalla es van enfrontar tropes de diverses tribus germàniques contra l'exèrcit romà d'Orient, que s'encarregava de la defensa de la província de Tràcia.
Aquesta batalla va ser la primera important de les d'aquella guerra, i va acabar amb la victòria dels gots. Els germànics van trencar les línies romanes a la primera càrrega i la majoria de legionaris va morir en els enfrontaments produïts per aquesta penetració. El comes Lupicí va aconseguir escapolir-se i es va refugiar darrere de les muralles de Marcianòpolis. Fritigern, el cap dels tervings que atacaven als romans, va recollir les armes dels morts per armar al seu exèrcit.

## Referències

* ↑ MacDowall, Simon. Adrianópolis el ocaso de Roma. Madrid: RBA, 2011, p. 42-44. ISBN 9788447373369.
# Setge d'al-Sakhra

Després de les victòries a les batalles de Covadonga i la Olalies, que van consolidar un petit territori en mans dels asturians, el 735 Uqba ibn al-Hajjaj as-Salulí va enviar una expedició de càstig contra Pelai I, que es va refugiar als Picos de Europa (al-Sakhra) amb 300 dels seus fidels, on fou assetjat fins que només van quedar 30 homes i 10 dones, i els musulmans van abandonar el setge, despreocupant-se dels visigots rebels.
| « | Rebé, efectivament, el govern d'Espanya [...]. I es va ensenyorir de Galícia, Àlaba i Pamplona, sense que restés a Galícia cap alqueria sense conquerir, si se n'exceptua la serra, on havia cercat refugi amb 300 homes un rei anomenat Belai (Pelagi), a qui els musulmans no van deixar de combatre i d'assetjar fins al punt que molts van morir de fam [...] fins quedar reduïts a 30 homes [...]. Era difícil per als musulmans arribar fins ells, i els van deixar estar dient: "Trenta homes, quina importància tenen?" | » |
| — Crònica musulmana. Segle XI |||

## Referències

* ↑ (anglès) Abd al-Wāḥid Dhannūn Ṭāhā, The Muslim conquest and settlement of North Africa and Spain, p.189
# Batalla d'Assandun

La batalla d'Assandun va tenir lloc el 18 d'octubre de 1016, entre les tropes de Canut II de Dinamarca i les forces angleses del rei Edmund II Ironside, que va perdre l'enfrontament. La victòria danesa va marcar la fi de la reconquesta d'Anglaterra

## Rerefons

Els vikings van començar a conquerir territori anglès a partir del 865, quan el gran exèrcit pagà va arribar a les costes angleses amb la intenció de colonitzar l'illa. Al voltant del 900, els danesos ja controlaven dos terceres parts d'Anglaterra o Danelaw, mentre els Anglosaxons resistien al sud del Tàmesi (Wessex i la part occidental de Mèrcia).
Els enfrontaments entre anglosaxons i vikings no tingueren descans, signant-se i trencant-se diversos tractats de pau. Amb el rei Alfred el Gran, els anglesos semblaren recuperar la iniciativa i els seus successors començaren a reconquerir part dels territoris perduts.
Canut, per la seva part, va desembarcar a les costes angleses el 1015, enfrontant-se al descendent d'Alfred Etelred l'Indecís i, a la mort d'aquest, Edmund. Va pactar amb diversos nobles anglesos que s'oposaven a la dinastia anglosaxona i va posar setge a Londres. Edmun va resistir i va rebutjar els danesos, però necessitava imperiosament trobar reforços i va decidir abandonar la ciutat.
Però els espies de Canut el van localitzar i els danesos van caure sobre l'exèrcit d'Edmun provocant moltes baixes i desercions, entre elles la del noble Eadric Streona, a qui posteriorment es va acusar d'haver pactat amb Canut.

## Fets posteriors

Després de la derrota, el rei Edmund II es va veure forçat a signar un tractat amb Canut pel que li donava control de tota Anglaterra, excepte Wessex, i pel que quan un dels dos reis fos mort, l'altre i els seus fill heretarien la totalitat del país.
Edmund va morir el 30 de novembre i Canut es va convertir en únic sobirà al mateix temps que, per primer cop, Anglaterra es convertia en un únic territori tal com la coneixem avui.

## Font principal

La Crònica anglosaxona.
# Batalla d'Awazu

La batalla d'Awazu fou una batalla de les guerres Genpei entre dues faccions del clan Minamoto.
Minamoto no Yoshinaka intentà resistir per última vegada després d'haver fugit dels exèrcits dels seus cosins, que li havien perseguit després que Yoshinaka atacara Kyoto, cremant l'Hōjūjiden, i segrestant a l'emperador Go-Shirakawa. Durant la persecució s'havia unit amb el seu company i germà de llet Imai Kanehira en Seta; Kanehira compartí el comandament amb Yoshinaka.
Amb un avantatge numèric Yoshitsune es llança sobre ells. Cap notar que en aquesta batalla l'exèrcit de Yoshinaka lluità feroçment, resistint el nombrós exèrcit de milers d'homes de Noriyori fins a la mort, entre ells el mateix Yoshinaka, qui realitza el seppuku i també amb la participació de la seua companya Tomoe Gozen, qui va anar una de les onna bugeisha (女武芸者, "dona samurai") més conegudes en la història japonesa (algunes versions diuen que va morir en la batalla i en unes altres que va poder haver escapat). Quan Kanehira sentí a dir que el seu germà havia mort, es va suïcidar saltant del seu cavall mentre subjectava la seua espasa en la seua boca.
Amb aquest fet, es destrueix a l'exèrcit rebel, ara Yoritomo tindria el respatler de l'enclaustrat Emperador Go-Shirakawa, i donaria pas a la reunificació d'ambdues faccions del clan i centrant el seu objectiu a derrotar els Taira.

## Referències

* Sansom, George (1958). 'A History of Japan to 1334'. Stanford, California: Stanford University Press. ISBN 978-0-8047-0523-3
* Turnbull, Stephen (1998). 'The Samurai Sourcebook'. London: Cassell & Co. ISBN 978-1-85409-523-7
# Batalla d'Épila

La batalla d'Épila va tenir lloc el 21 de juliol de 1348, s'hi enfrontaren les tropes de Pere el Cerimoniós comandades per Lope de Luna contra les dels Unionistes aragonesos.
Les demandes de la noblesa no foren acceptades ni pels reis successius ni per molts aragonesos, fins al punt que el 1301 el Justícia d'Aragó dictaminà en contra dels Privilegis de la Unió. El 1347 reviscolà el moviment de la Unió d'Aragó en contra del rei.
La batalla tingué com escenari Épila. El resultat favorable al rei, que duia quatre-cents cavallers, més els sis-cents cavallers que Àlvar García d'Albornoz duia de Castella, i nombrosos infants. Esquinçà els Privilegis de la Unió amb un punyal que sempre duia. La majoria dels revoltats moriren o foren capturats, i Ferran d'Aragó i de Castella fou capturat pels castellans.

## Referències

* ↑ (castellà) Zurita, Libre VIII, cap.XXX
* ↑ Miquel Coll i Alentorn, Història, Volum 2, p.77
# Batalla de Cal·linic

La batalla de Cal·linic es va lliurar el 171 aC entre el Regne de Macedònia i la República romana. Els macedonis, comandats per Perseu, van vèncer el cònsol Publi Licini Cras, vora el turó de Cal·linic, a prop de Larisa.

## Antecedents

A la mort de Felip de Macedònia el 179 aC, el seu fill Perseu va intentar restaurar la influència internacional de Macedònia, i es va moure agressivament contra els seus veïns. Quan Perseu va ser implicat en un complot d'assassinat contra un aliat de Roma, el Senat va declarar la Tercera Guerra Macedònica.

## Batalla

La batalla va començar amb una furiosa càrrega de cavalleria de Perseu contra els grecs i la cavalleria de voluntaris de la línia romana, però la cavalleria de Tessàlia de darrere d'aquestes forces va impedir el trencament de les línies romanes. A la dreta romana, Cras es va enfrontar amb Cotis en un combat entre la infanteria i la cavalleria lleugera viciós. Satisfet amb la derrota de la majoria de les forces romanes desplegades, Perseu va prendre el seu consell general Evandre i va fer que les seves forces es retiressin abans d'atacar la infanteria pesant restant.

## Conseqüències

L'any 168 aC, les legions romanes van trencar la falange macedònia a la batalla de Pidna. Perseu va acabar rendint-se a Luci Emili Paule i va acabar sent exhibit a Roma, carregat de cadenes. El regne de Macedònia fou dissolt i els seus habitants venuts com esclaus. Les seves terres es donaren a colons romans (exlegionaris) i aliats i a la llarga Macedònia acabaria convertint-se en província romana. Aquest no fou el darrer conflicte entre les dues potències, però va trencar del tot el poder de Macedònia. Les conseqüències polítiques foren desastroses pel regne, que fou dividit en quatre províncies que tenien la prohibició de comerciar entre elles o amb Grècia.

## Bibliografia

* ↑ Grant, Michael. History of Rome (en anglès). Prentice Hall, 1978, p. 120. ISBN 0965035670.
* ↑ Livi, Tit. Ab Urbe Condita (en llatí), p. 42, 58-60.
* ↑ Matyszak, Philip. The Enemies of Rome From Hannibal to Attila the Hun (en anglès). Thames and Hudson, 2004, p. 53. ISBN 050025124X.
# Batalla de Gerba (1560)

La batalla de Gerba fou un combat lliurat entre el corsari de l'Imperi Otomà Turgut Reis i els espanyols a l'illa de Gerba.

## Antecedents

Turgut Reis havia establert la seva base a l'illa de Gerba, des d'on atacava els vaixells espanyols i d'altres estats cristians. Els espanyols el van bloquejar a l'illa, però el 20 d'abril de 1551 l'estol de Turgut Reis es va escapar del bloqueig i el mes d'agost següent es va apoderar de Trípoli. El 1557 Turgut, davant un possible atac espanyol, va fer posar la fortalesa de Burdj al-Kabir a l'illa de Gerba en estat de defensa.

## El setge

El gran mestre de l'orde de Malta, Joan de la Vallette i el duc de Medinaceli van obtenir permís de Felip II de Castella per fer una expedició naval contra el pirata. L'expedició, la formaven 54 galeres, 36 vaixells de càrrega i més d'11.000 soldats; va sortir de Malta el 10 de febrer de 1560 i ocupà Gerba el 7 de març de 1560, però foren sorpresos per la flota otomana de Turgut Reis i Pialí Baxà, composta per 86 galeres i galiotes al port, i la flota espanyola fou gairebé tota destruïda l'11 de maig de 1560.
El 16 de maig, la guarnició de la fortalesa, sota el comandament d'Alvaro de Sande, va quedar assetjada, privada d'aigua i delmada per les malalties, i es va rendir el 31 de juliol de 1560.

## Conseqüències

El miler de supervivents foren massacrats o repartits com a remers a les galeres otomanes.
Amb els caps dels espanyols morts, es va fer l'anomenada torre dels Cranis (Burdj al-Ruus), que fou desmantellada el 1848 per ordre d'Ahmad Bey.

## Referències

* ↑ Rovira i Virgili, Antoni. Història Nacional de Catalunya. Vol. VII. Barcelona: Edicions Pàtria, 1934, p. 219.

## Vegeu també

* Tunísia medieval
# Batalla de Hohenlinden

La batalla de Hohenlinden va tenir lloc el 3 de desembre de 1800 durant les guerres revolucionàries franceses.

## Antecedents

La Primera Coalició conclogué amb la firma del Tractat de Campo Formio on els francesos obtingueren definitivament Bèlgica, el control sobre gran part de la vall del Rin i la península italiana i la divisió de la República de Venècia entre Àustria i França.

## La batalla

El primer exèrcit republicà francès comandat per Jean Victor Moreau va guanyar una batalla decisiva sobre la monarquia Hasburg austríaca i els bavaresos dirigits per l'Arxiduc Joan d'Àustria. Després de veure's forçats a demanar l'armistici, es va acabar definitivament la Guerra de la Segona Coalició. Hohenlinden es troba a 33 km a l'est de Múnic.

## Conseqüències

La victòria aclaparadora junt amb la del primer Consol Napoleó Bonaparte a la batalla de Marengo (de juny de 1800) acabà la Guerra de la Segona Coalició. El febrer de 1801, els austríacs signaren el Tractat de Lunéville amb els francesos a 80 km de Viena, acceptant el control francès sobre el Rin i les repúbliques titelles a Itàlia i als Països Baixos.
La ciutat estatunidenca de Linden (Alabama), originàriament es deia Hohenlinden, i rebia aquest nom per aquesta batalla. Els seus primers habitants eren exilats francesos bonapartistes.

## Referències

* ↑ Arnold, p 275
* ↑ Arnold, p 277
* ↑ Esdaile, Charles J. Las guerras de Napoleón: Una historia internacional, 1803-1815 (en castellà). Editorial Critica, 2009, p. 57. ISBN 847423753X.
* ↑ Marengo County Heritage Book Committee. The Heritage of Marengo County, Alabama, pages 1-4. Clanton, Alabama: Heritage Publishing Consultants, 2000. ISBN 1-891647-58-X
* ↑ Blaufarb, Rafe. Bonapartists in the Borderlands: French Exiles and Refugees of the Gulf Coast, 1815–1835. Tuscaloosa: University of Alabama Press, 2006, p. 6–10.
* ↑ Smith, Winston. The Peoples City: The Glory and the Grief of an Alabama Town 1850-1874. Demopolis, Alabama: The Marengo County Historical Society, 2003, p. 32–56. OCLC 54453654.

## Bibliografia

* Arnold, James R. Marengo & Hohenlinden. Barnsley, South Yorkshire, UK: Pen & Sword, 2005. ISBN 1-84415-279-0
* Chandler, David. Dictionary of the Napoleonic Wars. Nova York: Macmillan, 1979. ISBN 0-02-523670-9
* Eggenberger, David. An Encyclopedia of Battles. New York: Dover Publications, 1985. ISBN 0-486-24913-1
* Furse, George Armand. 1800 Marengo and Hohenlinden (2009)
* Rothenberg, Gunther E. Napoleon's Great Adversaries, The Archduke Charles and the Austrian Army, 1792–1814. Bloomington, Ind.: Indiana University Press, 1982 ISBN 0-253-33969-3
* Smith, Digby. The Napoleonic Wars Data Book (en anglès). Londres: Greenhill, 1998. ISBN 1-85367-276-9.

## Enllaços externs

* Ludwig Baillet de Latour-Merlemont by Digby Smith, compiled by Leopold Kudrna
* Graf Baillet de Latour-Merlemont in German by Jens-Florian Ebert
# Batalla de Jieting

La batalla de Jieting (街亭之戰) va ser una batalla lliurada el 228 durant la primera expedició del nord dirigida per Zhuge Liang.
Zhuge Liang primer va manar als generals Zhao Yun i Deng Zhi a atacar a Mei, llavors dirigint ell mateix un exèrcit cap a Qishan. Les ciutats obrien la seva porta principal en senyal de benvinguda. Cao Rui es va traslladar a Chang'an i va manar a Zhang He a atacar a Zhuge Liang mentre Cao Zhen s'enfrontava a Zhao Yun. Jieting era una regió crucial per a l'obtenció de subministraments i Zhuge Liang va enviar Ma Su i Wang Ping per protegir la regió i interceptar Zheng He.

## Batalla

Confiant exclusivament en els llibres de tàctiques militars, Ma Su va optar per "prendre la terra alta" i va establir la seva base a les muntanyes en comptes d'en una ciutat, fent cas omís dels consells de Wang Ping per fer un campament en una vall ben proveïda d'aigua. Wang Ping, però, va aconseguir persuadir Ma seva donar-li el comandament d'una part de les tropes, i va establir el seu campament base a prop del campament de Ma, per tal d'oferir assistència si Ma es posava en perill.
L'exèrcit dirigit per Zhang He van envoltar el turó i va tallar el subministrament d'aigua a les tropes de Shu i les forces de Wei van calar foc al turó. Wang Ping va apropar les seves tropes en un intent d'ajudar a Ma, però l'exèrcit Shu van sofrir una gran derrota, perdent tant l'exèrcit com la fortalesa.

## Conseqüències

Tot i que va sobreviure a la batalla, tement el càstig, Ma va tractar de fugir. No obstant això, aviat va ser capturat per les forces de Shu, sent condemnat a mort, juntament amb els seus comandants adjunts Zhang Xiu i Li Sheng, però Ma finalment va morir de malaltia a la presó abans de l'execució podria dur-se a terme, mentre que els altres dos eren executats.
A causa de la pèrdua de Jieting, la situació del subministrament va esdevenir greu per l'exèrcit de Zhuge Liang i va haver de retirar a la seva base principal a Hanzhong. A més, la derrota a Jieting va causar que la Primera Expedició al Nord fracassés.

## Referències

* ↑ Luo Guanzhong. «cap.95». A: Three Kingdoms: A Historical Novel (en anglès).

## Enllaços externs

* Biografia Sanguozhi de Zhang He a kongming (anglès)
# Batalla de Kalbådagrund

La batalla de Kalbådagrund o Acció del 22 de juliol de 1713 fou una batalla naval entre l'Imperi Suec i el Tsarat Rus que va tenir lloc el 22 de juliol de 1713 prop dels esculls de Kalbådagrund. Fou un enfrontament poc rellevant de la Gran Guerra del Nord on els suecs obtingueren una victòria tàctica.

## Vaixells involucrats
### Suècia

* Verden 54 canons
* Osel 50 canons
* Estland 48 canons

### Rússia

* Poltava 54 canons
* Pernov 50 canons
* Randolf 50 canons
* Riga 50 canons
* Sv. Antonii 50 canons
* Vyborg 50 canons
* Esperans 44 canons
* Sv. Pavel 32 canons
* Sv. Petr 32 canons
* Samson 32 canons
* Shtandart 28 canons
* 2 brigs

## Antecedents

Una petita esquadra sota les ordres del comandant Carl Raab formada per tres vaixells de línia es trobaren una esquadra russa més nombrosa el dia 21 de juliol de 1713 prop de Gogland, que es va llençar a perseguir els suecs que es retiraren cap a l'oest.

## Batalla

El dia 22 de juliol els vaixells russos més ràpid assoliren l'esquadra sueca i obriren foc a llarga distància. La lluita fou intensa i es desenvolupà prop de Kalbådagrund i els baixos d'Yttre Hällkallan. Durant la lluita el vaixell insígnia de Raab, Ösel, encallà però pogué reincorporar-se al combat. Tres vaixells russos encallaren, podent tornar al combat dos d'ells, la tercera tripulació hagué d'abandonar i cremar el vaixell embarrancat.

## Conseqüències

Els vaixells suecs només patiren danys superficials i es retiraren a Helsinki. L'esquadra russa perdé el vaixell de línia de 50 canons Viborg.

## Referències

* 1 2 3 Mattila, 1983, p. 35.
* 1 2 3 Mattila, 1983, p. 36.

## Bibliografia

* Mattila, Tapani. Meri maamme turvana (en finlandès). Jyväskylä: K. J. Gummerus Osakeyhtiö, 1983. ISBN 951-99487-0-8.
# Morne Trois Pitons

El Morne Trois Pitons és un volcà que es troba al centre de Dominica. Amb 1.387 msnm és la segona muntanya més alta de Dominica, després del Morne Diablotins. Es troba dins el Parc Nacional Morne Trois Pitons. La darrera erupció va tenir lloc al voltant de l'any 800 d.C., sense descartar-se petites erupcions posteriors.

## Referències

* 1 2 «Global Volcanism Program | Morne Trois Pitons» (en anglès). [Consulta: 26 maig 2023].
# Aixot

Aixot és el nom dels següents personatges:
* Aixot Anastassian (1964), jugador d'escacs armeni
* Aixot I Bagratuní governador d'Armènia pel califa vers el 685 fins al 690
* Aixot II Bagratuní el Cec, patrici i cap de l'exèrcit d'Armènia del 732 al 750
* Aixot Bagratuní de Taron, nakharar de Taron on va succeir al seu pare el patrici Sahak I Bagratuní abans del 770
* Aixot I el Gran, primer rei de l'Armènia medieval (854 -890)
* Aixot II el Ferro, rei d'Armènia (914 -928 /929)
* Aixot III Olormadz, rei d'Armènia del 953 al 977
* Aixot IV Qadj el Valent, rei d'Armènia al Gugarq del 1021 al 1039 o 1040
* Aixot IV Bagratuní, Aixot Qatj o Aixot I (segle viii), príncep armeni, fill de Sembat III Bagratuní
* Aixot Mukhrani-batoni, novè príncep de Mukhran del 1688 al 1691
* Aixot de Taron (segle ix) príncep bagràtida de Taron, Khoit i Sasun
# Inés París Bouza

Inés París Bouza (Madrid, 1963) és una directora de cinema i guionista espanyola.

## Biografia

París es va llicenciar per la Universitat Autònoma de Madrid en filosofia, especialitzant-se en estètica i teoria de l'art, i amb una tesi doctoral sobre el teatre barroc espanyol. També ha estudiat art dramàtic en les vessants d'interpretació i direcció. Ha escrit un bon nombre de guions per a televisió i cinema. Les seves dues primeres pel·lícules com a directora han estat realitzades juntament amb Daniela Fejerman. La seva primera pel·lícula en solitari va aparéixer el 2007, amb el títol de Miguel y William, un encontre imaginari entre Miguel de Cervantes i William Shakespeare. També ha estat la guionista de totes les seves produccions. El seu pare és el filòsof Carlos París (nascut el 1925). És així mateix presidenta de la CIMA (Associació de dones cineastes i de mitjans audiovisuals).

## Filmografia

* Ellas son... África, productora i codirectora juntament amb Laura Mañá, Patricia Ferreira i Chus Gutiérrez (2010)
* Maitena: estados alterados, guionista (2008-2010)
* Rivales, guionista (2008)
* Miguel y William, directora i guionista (2007)
* Semen, una historia de amor, actriu, directora i guionista conjuntament amb Daniela Fejerman (2005)
* El pantano, guionista (2003)
* A mi madre le gustan las mujeres, directora i guionista conjuntament amb Daniela Fejerman (2002)
* Se quien eres, guionista (2000)
* Vamos a dejarlo, directora i guionista juntament amb Daniela Fejerman (1999)
* El comisario, guionista (1999)
* Famosos y familia, guionista (1999)
* A mi quien me manda meterme en esto, directora i guionista conjuntament amb Daniela Fejerman (1997)
* Todos los hombres sois iguales, guionista (1997-1999)
* Una hija más, guionista (1991)
* Mientras haya luz, actriu sota el nom d'Inés Parias (1987)
* Buscando a Perico, actriu (1982)

## Premis i nominacions
### Nominacions

* 2003: Goya al millor director novell per A mi madre le gustan las mujeres

## Referències

* ↑ «Vidas de cine.es». Arxivat de l'original el 2013-06-20. [Consulta: 28 juliol 2014].
# Batalla de Sheriffmuir

La batalla de Sheriffmuir va tenir lloc el 1715 durant l'aixecament jacobita a Anglaterra i Escòcia. Sheriffmuir és un terreny remot entre Stirling i Auchterarder, al nord dels turons Ochil.

## Rerefons

John Erskine, 6è Earl de Mar, seguidor fervent de la causa jacobita a Escòcia, va reunir els capitosts de les terres altes d'Escòcia (Highlands) i el 6 de setembre va declarar James Francis Edward Stuart (el «Vell Pretendent»), rei dels escocesos. Amb un exèrcit d'aproximadament 12.000 homes, Mar va prendre la ciutat de Perth i va passar a controlar gran part de les Highlands. Després d'algunes batusses contra les forces de John Campbell, 2n Duc d'Argyll (amb base a Stirling), Mar finalment fou persuadit per dirigir el seu exèrcit cap al sud, el 10 de novembre. Els espies van informar Argyll de les accions de Mar, i aquest va mobilitzar 4.000 homes cap a Sheriffmuir, prop de Dunblane. Els dos exèrcits es van trobar al camp de batalla el 13 de novembre de 1715.

## Batalla

Argyll es va trobar seriosament en inferioritat numèrica, especialment a la seva ala esquerra, sota les ordres del general Thomas Whetham. Quan d'Argyll va iniciar l'atac, l'ala dreta va fer retrocedir els Highlanders, però l'ala esquerra de Whetham no va tenir el mateix resultat. Això va obligar Argyll a moure homes d'una ala a una altra i cap el vespre ambdós exèrcits havien patit serioses baixes sense haver aconseguit cap resultat decisiu.
Però en termes estratègics, Argyll havia aturat l'avenç jacobita. La batalla va desmoralitzar l'exèrcit jacobita que, sent molt més nombrós, hauria pogut obtenir una victòria decisiva. En particular, els aliats francesos i espanyols de Mar van retirar les seves forces.

## Fets posteriors

L'arqueòleg escocès i comentarista de televisió Neil Oliver creu que el fracàs jacobita del 1715 podria haver-se evitat fàcilment si el Earl de Mar, enlloc d'enfrontar-se al Duc de Argyll, l'hagués rodejat per enllaçar les seves tropes amb els jacobites anglesos i catòlics del nord d'Anglaterra, demostrant la seva nul·la capacitat per organitzar una campanya militar.
El 23 de desembre, el Vell Pretendent, que hi havia estat exilat a França, va arribar a Peterhead, però la seva era ja una causa perduda. Es va reunir amb Mar a Perth, però fou incapaç d'aixecar la moral de l'exèrcit. Argyll, per la seva banda, es va reforçar i aviat avançava cap al nord, mentre l'exèrcit jacobita fugia a Montrose, i el Pretendent retornava a França. L'exèrcit jacobita es va moure finalment a Ruthven, i es va dispersar.

## Referències

* 1 2 Robinson, p. 79

## Bibliografia

* Robinson, Roger E. R.. The Bloody Eleventh: History of the Devonshire Regiment. Volume I: 1685-1815. Exteter: The Devon and Dorset Regiment, 1988. ISBN 0-9512655-0-4.

## Enllaços externs

* Batalla de Sheriffmuir a ScotWars.com
* Batalla de Sherrifmuir a BattlefieldTrust.com
* Batalla de Sheriffmuir a Clan Cameron.com
* John Campbell, 2n Duc d'Argyll@electricscotland.com
* Digitised Còpia de Batalla de Sherra-erm dins James Johnson Scots Museu Musical, Vol.III, 1790, de Biblioteca Nacional d'Escòcia. JPEG, PDF, versions de XML.