OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Batalla del Berézina

La batalla del Berézina va tenir lloc durant la Invasió francesa de Rússia a les guerres napoleòniques, entre el 26 i el 29 de novembre del 1812, al riu Berézina, actualment a Belarús, entre l'exèrcit francès de Napoleó Bonaparte i els exèrcits russos de Mikhaïl Kutúzov, Peter Wittgenstein i Pàvel Txitxàgov.
La batalla va tenir lloc en ple hivern rus, a prop del poble Studianka, on les tropes franceses van aprofitar un gual per a construir dos ponts provisionals sobre el Berézina.

## Antecedents

El 14 de setembre (a les dues de la tarda), l'Emperador feu la seva entrada a l'antiga capital de Moscòvia, amb la seva guàrdia i el primer cos d'exèrcit. Napoleó entrà a una ciutat deserta, buidada de qualsevol mena de provisions pel seu governador, Fiódor Rostoptxín, pare de la cèlebre comtessa de Ségur. Van començar dos focs a Moscou, i destruïren la ciutat del 14 al 18 de setembre del calendari gregorià (2 al 6 de setembre del calendari julià). Moscou, construïda bàsicament amb fusta, cremà gairebé del tot, la qual cosa privà els francesos de llocs on posar-se a raser dins de la ciutat. El 18 d'octubre Napoleó començà la retirada. Assegut en una ciutat en ruïnes, sense haver rebut la capitulació de Rússia, i davant d'una maniobra de Rússia que l'obligava a sortir de Moscou, Napoleó va començar la seva llarga retirada.

## Batalla

El dia 26 de novembre, l'exèrcit francès començà a travessar el riu Berézina, però l'operació progressà massa a poc a poc. El general francès Jean-Baptiste Eblé va exhortar les tropes a accelerar el pas del riu en anunciar que els ponts serien incendiats el dia 29 al matí, per a bloquejar el pas a les tropes russes. Al moment d'incendiar-los, milers de persones, moltes malaltes i afeblides, van romandre abandonades del costat rus.
Els cossos dels mariscals Louis-Nicolas Davout i Eugeni de Beauharnais van creuar, deixant al IX cos del mariscal Claude Victor Perrin a retenir l'enemic a la riba est.

## Conseqüències

Tot i que els francesos van considerar la batalla com un èxit militar, el cost humà per la Grande Armée, estimat en més de 30.000 baixes, va ser enorme: un terç va caure sota les armes russes i la resta va morir de fam i de fred. En francès, el mot bérézina va esdevenir un sinònim de fracàs total amb massa desgast.

## La batalla del Berézina a les arts

La batalla va inspirar moltes obres d'art, com les pintures de January Suchodolski, les novel·les Guerra i pau de Tolstoi i Adieu! de Balzac, el Lied Beresinalied del compositor Friedrich Wilke amb lletra del poeta Ludwig Giseke, l'Obertura 1812 del compositor Piotr Ilitx Txaikovski…

## Referències

* ↑ Tarle, 1959, p. 653.
* ↑ Hugh, Chisholm. «Victor-Perrin, Claude». A: Encyclopædia Britannica. vol.28. 11a ed. Cambridge University Press, 1911.

## Bibliografia

* Tarle, Ievgueni. Нашествие Наполеона на Россию (Invasió napoleònica de Rússia) (en rus). volum 7. Nauka, 1959.
# Batalla del riu Àmnies

La batalla del riu Àmnies fou la primera batalla de la primera guerra mitridàtica, un conflicte militar entre el Regne del Pont i la República de Roma.

## Antecedents

A la mort de Nicomedes III Evèrgetes el 91 aC, Nicomedes IV Filopàtor fou nomenat seu successor al tron del Regne de Bitínia, però Sòcrates de Bitínia es va revoltar i va enderrocar a son germà amb ajut del Regne del Pont. Nicomedes va anar a Roma per reclamar davant el senat romà el qual es va pronunciar al seu favor reinstaurant a Nicomedes al tron i envaint el Regne del Pont el 88 aC. Mitridates VI Eupàtor no va oferir resistència i Nicomedes va arribar fins a Amasra, enviant a Pelòpides com ambaixador als romans per demanar explicacions.
Els romans i els seus aliats disposaven de quatre exèrcits escampats a la frontera occidental del Pont i Capadòcia, però entre tots tenien menys tropes que les forces a disposició de Mitridates, i com aquest no va rebre les explicacions que volia, va esclatar la guerra el mateix 88 aC. Mitridates va envair la Capadòcia, que va ocupar fàcilment i va quedar annexionada al Regne del Pont.

## Batalla

Nicomedes IV Filopàtor disposava del major dels exèrcits dels aliats romans amb uns 50.000 soldats d'infanteria i 6.000 de cavalleria. Amb aquest exèrcit Nicomedes va avançar cap a l'est de Paflagònia per formar el flanc nord de la línia defensiva romana, avançant a Bithynium, a l'est de Bitínia fins a Paflagònia, arribant al riu Amnias on va trobar un dels exèrcits del Regne del Pont a una àmplia plana a la vora del riu Amnias.
L'exèrcit del Pont el formava una força de 250.000 infants lleugers comandats pels germans Neoptòlem i Arquelau, i reforçat amb 40.000 cavallers d'Armènia Menor sota el comandament de Mitridates el Jove i alguns carros de guerra escites, però les falanges encara no havien arribat.
La batalla es va desenvolupar al voltant d'un turó rocós a les planes. Els pontis van avançar tropes per ocupar un turó però foren encerclats. Neoptolemus va dirigir un segon atac al turó i demanant ajut a la cavalleria. Quan els pontis es retiraven, la cavalleria va arribar pel flanc dret. Nicomedes es va veure obligat a aturar la persecució, i dirigir al seu exèrcit per fer front a la nova amenaça.
El punt d'inflexió de la batalla es va produir quan els carros van atacar. L'horrible naturalesa de les ferides, causaven por i confusió als bitinis, donant temps a Neoptolemus per reagrupar als seus homes i llançar un atac a la rereguarda bitínia. Després de perdre la major part del seu exèrcit, els supervivents, amb Nicomedes van fugir a Paflagònia, on es van unir amb l'exèrcit romà de Mani Aquil·li el Jove i Manli Mancí.

## Conseqüències

Com a conseqüència de la batalla, es va restaurar al tron a Sòcrates de Bitínia, l'anterior rei. Quan l'exèrcit de Mani Aquil·li el Jove i Manli Mancí també va ser derrotat, a la fortalesa de Protofàcion, tot l'edifici de la dominació romana a la província d'Àsia va caure.

## Referències

* 1 2 3 J. Rickard, Battle of the Amnias River, 89 B.C. (anglès)
* ↑ (anglès) Apià, Història de Roma Arxivat 2009-03-27 a Wayback Machine., traducció a l'anglès d'Horace White
# Batalla naval de Bône

La batalla naval de Bona de 1360 fou un dels episodis de la Guerra dels dos Peres.

## Antecedents

Els marínides amb el suport de Pere el Cruel de Castella, van atacar i prendre Tlemcen, i Abu Hammu II, l'emir de Tlemcen va demanar socors a Pere el Cerimoniós, qui envia Mateu Mercer amb quatre galeres ben armades, salpant de la platja de València, i va navegar fins a la costa africana, atacant els vaixells del Regne de Castella i els seus vassalls, amb els quals la Corona d'Aragó estava en guerra, i es va dirigir a Bona, a l'emirat de Tlemcen.
Estant les galeres a Bona, el Zorzo, cap de les drassanes de Sevilla i capità del rei de Castella, va sortir amb cinc galeres a recerca de les catalanes.

## Batalla

Les galeres van combatre davant del port de Bona, amb tanta fúria que algunes galeres catalanes van ser abordades pels enemics i la nau capitana, en la qual anava Mateu Mercer va encallar a terra, on els defensors van rebre l'ajut d'alguns moros a cavall per socórrer, però veient-se derrotat, Mercer va saltar a terra i li van donar un cavall i va fugir, però finalment va ser capturat, juntament amb molts dels que es va tirar a terra.

## Conseqüències

El Zorzo va portar pres Mateu Mercer fins al Guadalquivir, on Pere el Cruel va ordenar la seva mort juntament amb la d'altres presoners. En saber de la mort de l'almirall, Pere el Cerimoniós va manar armar algunes galeres comandades per Ponç d'Altarriba, per recórrer la costa de l'emirat de Gharnata en persecució d'el Zorzo.

## Referències

* ↑ (castellà) Gregorio Sánchez Doncel, Presencia de España en Orán (1509-1792), p.113
* ↑ (castellà) Jerónimo Zurita y Castro, Anales de Aragón

## Bibliografia

* (castellà) Jerónimo Zurita y Castro, Anales de Aragón
# Saqui de Cazuza

El saqui de Cazuza (Pithecia cazuzai) és una espècie de primat del grup dels micos del Nou Món oriünda d'una petita regió a l'oest del Brasil, a l'oest de la confluència del riu Japurá amb l'Amazones. Es tracta de l'espècie de saqui amb l'àmbit de distribució més petit. Fou descrita el 2014 en el marc d'una revisió de la taxonomia dels saquis. La descripció es basà en tres espècimens: un mascle adult, una femella adulta i una femella jove. L'espècie fou anomenada en honor del primatòleg brasiler José de Sousa e Silva-Júnior (conegut com a «Cazuza»).

## Referències

* ↑ «saqui de Cazuza». Diccionari dels mamífers del món. Fundació Barcelona Zoo i TERMCAT, 2023 i 2024. [Consulta: 14 abril 2024].
* ↑ Marsh, L. K. 2014. « A taxonomic revision of the saki monkeys, Pithecia Desmarest, 1804». Neotropical Primates, 21: 1-163
# Dècada del 180 aC
## Esdeveniments

* Fi de la guerra entre l'Imperi Selèucida i Roma

## Personatges destacats

* Antíoc III el Gran, rei selèucida (223 aC-187 aC)
* Seleuc IV Filopàtor, rei selèucida (187 aC-175 aC)
* Filip V, rei de Macedònia (221 aC-179 aC)
# Kanai

Kanai o Cane (en llatí Canae, en grec antic Κάναι) era una petita ciutat d'Eòlia fundada pels locris de Cinos segons diu Estrabó, a la part oposada al sud de l'illa de Lesbos, al districte anomenat Kanaios (Canaea) que s'estenia fins a les illes Arginuses al nord.
L'exèrcit persa en la seva marxa des Sardes cap a l'Hel·lespont, va passar prop de Cane que era un promontori on hi havia la ciutat, segons menciona Heròdot. A la guerra de Roma contra el selèucida Antíoc III el Gran (191 i 190 aC) la flota romana va passar l'hivern a Kanai, i van protegir el lloc amb una rasa i una muralla, segons Titus Livi. Plini el Vell diu que era un lloc en ruïnes. Cane era a la vegada una ciutat, un promontori i un tram de la muntanya. El nom antic del lloc era Άιγἆ ("Aigá")segons Estrabó, i es queixa de que alguns autors en deien Άἶγα ("Aíga"), confonent-lo amb "cabra". També diu que el promontori no era gaire alt, però que s'inclinava cap a la mar Egea. La poeta Safo diu que el promontori s'anomenava Άιγἆ i la petita ciutat Κάναι.

## Referències

* ↑ 'Canae a The English Works of Thomas Hobbes of Malmesbury, Volum 9, editat per Sir William Molesworth, p. 443
* ↑ Smith, William. Dictionary of Greek and Roman Geography (en anglès), 1854.
* ↑ Smith, William (ed.). «Canae». Dictionary of Greek and Roman Geography.. Londres: Walton and Maberly, 1854. [Consulta: 23-V-2020].
# Gonnos

Gonnos (en llatí Gonni o Gonnus, en grec Γόννοι "Gónnoi" o Γόννος "Gónnos") era una antiga ciutat del districte de Perrèbia, a Tessàlia. El seu nom derivaria de Gonneu, un heroi mencionat a la Ilíada.
La seva posició va fer de Gonnos una de les ciutats principals de Tessàlia, a la part nord del riu Peneu, prop dels dos únics passos que permetien l'entrada a Tessàlia des del nord (Vall de Tempe i Pas de l'Olimp). Pel pas de l'Olimp va entrar Xerxes I de Pèrsia a Tessàlia, segons diu Heròdot.
Després de la batalla de Cinoscèfales l'any 197 aC, Filip V de Macedònia va fugir a Tempe, però es va aturar un dia a Gonnos per esperar a les tropes que havien sobreviscut a la batalla. A la guerra de Roma contra el selèucida Antíoc III el Gran l'any 191 aC, quan el rei va sortir de Demètries i va arribar a Larisa de Tessàlia, una part de l'exèrcit romà dirigit per Appi Claudi va travessar el pas de l'Olimp i va arribar a Gonnos. Titus Livi, que descriu el fet, diu que Gonnos es trobava a 32 km de Larissa. L'any 171 aC Perseu de Macedònia va fortificar Gonnos, i quan va iniciar la seva retirada cap a Macedònia el cònsol Publi Licini Cras va avançar cap a Gonnos però la va considerar massa difícil de conquerir. Ja no va tornar a ser centre de cap més fet rellevant, però va subsistir com a ciutat durant la dominació romana i encara la mencionen Estrabó i Claudi Ptolemeu.
Leake estableix el lloc de l'antiga Gonnos a Lykostómon (Λικοστόμιον, Boca del Llop), i sembla que aquesta ciutat hauria estat reconstruïda durant l'Imperi Romà d'Orient. La situa a la vall de Derelí, al peu del mont Olimp, i a menys de 2 km del riu Peneios. Allí es troben algunes ruïnes d'una antiga ciutat, en part hel·lèniques i en part d'altres èpoques.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Gonnus». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 2 gener 2021].
# Metròpolis de Perrèbia

Metròpolis de Perrèbia (en grec antic Μητρόπολις) era una ciutat de Tessàlia al districte de Perrèbia, que Esteve de Bizanci anomena simplement "una ciutat de Tessàlia".
Aquesta Metròpolis sembla que és la que menciona Titus Livi en el seu relat de la campanya del rei selèucida Antíoc III el Gran l'any 191 aC, i diu que aquest rei va desembarcar a Demètries i va prendre Feres, després Crannon i immediatament després Cipera, Metròpolis i totes les fortaleses veïnes, a excepció d'Atrax i Girton, i després es va dirigir a Larisa.
Pel que explica Titus Livi s'ha deduït que la ciutat es trobava a la zona de Perrèbia, i s'ha identificat amb l'actual poblet de Kastri, prop d'Atrax, on s'ha trobat una inscripció amb el nom de Metròpolis (Μητροπολίτης).

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «2. Metropolis». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 3 gener 2021].
# Andròstenes de Cízic

Andròstenes (en grec antic: Ἀνδρόσθενης, llatí: Androsthenes) fou un oficial de l'Imperi Selèucida natural de Cízic. Antíoc III el Gran el va enviar a l'Índia per recollir els tresors que li havia promès el rei hindi Sofagasè, amb qui havia renovat un tractat d'aliança, segons que diu Polibi. El resultat de la missió es desconeix.

## Referències

* ↑ 2.Androsthenes a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 177
# Gens Antònia

La gens Antònia (llatí: Antonia gens) va ser una família romana, amb branques patrícia i plebea. La branca patrícia dels Antoni portava el nom de Merenda; la branca plebea, en canvi, no tenia cognom, excepte Quint Antoni, pretor a Sardenya en temps de Sul·la, que apareix esmentat a medalles com a Balb. La llegenda tradicional els feia descendents d'Anton, fill d'Hèrcules.
Els personatges principals són de la branca plebea:
* Marc Antoni, Magister Equitum el 334 aC durant la primera guerra samnita
* Luci Antoni, expulsat del senat pels censors l'any 307 aC
* Quint Antoni oficial de la flota sota el comandament del pretor Luci Emili Regil en la guerra contra Antíoc III el Gran el 190 aC
* Aule Antoni enviat pel cònsol Luci Emili Paulus Macedònic, amb dos més, a Perseu de Macedònia després de la derrota d'aquest el 168 aC
* Marc Antoni, tribú del poble el 167 aC, contrari a la proposta de llei del pretor Marc Juvenci Talna per declarar la guerra a Rodes
* Lluci Antoni, defensat per Cató el Vell, cap a la meitat del segle ii aC
* Gai Antoni el vell, pare d'Antoni l'orador.
* Marc Antoni l'Orador, avi del triumvir
* Marc Antoni Crètic, pare del triumvir
* Gai Antoni Híbrida, fill d'Antoni l'orador
* Antònia, filla d'Antoni l'Orador, capturada pels pirates que el seu pare va derrotar obtenint la seva llibertat per mitjà del pagament d'una forta quantitat.
* Marc Antoni el triumvir
* Gai Antoni el Jove, germà del triumvir
* Luci Antoni, germà del triumvir
* Antònia, filla major de Gai Antoni el Jove, casada amb Canini Gal
* Antònia, filla menor de Gai Antoni el Jove, casada amb son cosí Marc Antoni, que la va repudiar (47 aC) acusant-la d'un afer amb Dolabel·la
* Antònia la Jove, filla de Marc Antoni i la seva segona dona Antònia, promesa a un fill de Lèpid, Marc Emili Lèpid (44 aC), però es va casar amb Pitodor de Tral·les, un home molt ric amic de Pompeu Magne.
* Marc Antoni Antil, fill del triumvir
* Jul·lus Antoni, fill del triumvir
* Antònia Major, filla del triumvir i Octàvia
* Antònia Menor, filla del triumvir i Octàvia
* Alexandre Heli, fill del triumvir
* Cleòpatra Selene, filla del triumvir
* Ptolemeu Filadelf, fill del triumvir
* Luci Antoni el Jove, fill de Jul·lus Antoni i de Marcel·la i net del triumvir. A la mort de l'avi va ser enviat en exili a Massília, on va morir l'any 25.

## Referències i notes

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 210.
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita VIII, 17
* ↑ Valeri Màxim. De Factis Dietisque Memorabilibus II. 9. § 2.
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita XXXVII 32
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita XIV. 4.
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita XIV. 21, 40
* ↑ Priscià de Cesarea. Institutiones grammaticae IX. p. 868
# Apol·lòfanes de Selèucia

Apol·lòfanes de Selèucia (en grec antic: Ἀπολλοφάνης; en llatí: Apollophanes) fou un metge que va estar al servei personal del rei selèucida Antíoc III el Gran, segons Polibi, qui diu que va tenir una influència considerable.

## Referències

* ↑ Apollophanes a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 246-247
# Punta de Gabarró

La Punta de Gabarró, Punta Gabarró o cim oriental de la Pica d'Estats, és un pic de 3.114,6 msnm situat al municipi d'Alins, a la Vall Ferrera, entre el Pallars Sobirà i l'Arieja, dins l'àrea protegida del Parc Natural de l'Alt Pirineu. Forma part del massís del Montcalm, on hi trobem altres pics que superen els 3.000 metres d'altitud.
Al cim hi ha un vèrtex geodèsic (referència 271065001 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya).
El pic fou anomenat Punta Gabarró en homenatge a Pere Gabarró i Garcia, metge i excursionista català, autor de la via Gabarró (1934), una nova via d'accés a la Pica d'Estats pel crestall oriental.
Una de les possibles rutes parteix del refugi de Vallferrera seguint el torrent i l'estany d'Areste, continua cap a l'estany occidental de Canalbona i s'enfila a la Punta Gabarró. Des del cim es pot continuar grimpant, (dificultat AD-IIIº) baixant i pujant per la cresta, fins al cim de la Pica d'Estats (3.143m).

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* ↑ Acadèmia de Ciències Mèdiques i de la Salut de Catalunya i de Balears, Pere Gabarró i Garcia, l'home

## Bibliografia

* Mapa Pica d'Estats 1:25.000, ed. Alpina
# Conrad Llança

Conrad Llança (italià: Corrado Lancia) Corral de Llança, Conrad Llança o Coral de Llança (? - Cap d'Orlando, Sicília 1299) fou un militar sicilià a les ordres de Pere el Gran. Era germà de Manfred Llança.
Es poden traçar els seus orígens familiars fins al Marquesat del Busca, antic estat feudal d'Itàlia al Piemont. És parent de Manfred I Lancia, marquès del busca i trobador en occità.
A la crònica de Ramon Muntaner s'indica que va viure a la cort del rei en Pere III el Gran, siguent culturalment catalanitzat "en axí apreseren del cathalanesch de cascún loch de Cathalunya e del regne de València". Llança es va convertir en el primer Marqués d'Albaida i Carrícola. Al mateix temps que el seu amic Roger de Lluria va ser atorgat el territori veí d'Alcoi. A aquestes terres d'Albaida és conegut encara hui amb el nom de "Corral de Llança, primer marqués d'Albaida".
El 1266, quan Carles I d'Anjou arrabassà el tron de Sicília a Manfred I de Sicília, Llança fou acollit a la cort catalana de l'infant Pere i Constança de Sicília. El rei el va enviar com ambaixador a Tunis per a exigir tribut al soldà Yahya II al Wathik ben Muhammad I, amb el desig ocult de preparar la possible annexió d'Ifríqiya a la Corona, que no va reeixir i finalment va atacar les costes africanes. El 1277 Pere el Gran el va nomenar «almirall»; durant els anys 1280-1281 va exercir com a Governador de Xàtiva. El 1283 el va acompanyar al desafiament de Bordeus. Va morir en la batalla del cap Orlando el 1299.
El carrer barceloní de Llança, sovint citat erròniament com a «carrer de Llançà», fou anomenat en honor d'aquesta persona.

## Referències

* ↑ Marcos Hierro, 2003, p. 45.
* ↑ Junqueras, 2008, p. 55.
* ↑ «Conrad Llança». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Soler i Puig, Lluís Maria. Mariners catalans célebres. Barcelona: Tipografía «La Academia» d' Evaristo Ullastres, 1882, p. 15.
* ↑ Muntaner, Ramón. Crònica. C. 18: Edicions 62, p. 44. ISBN 84.297.1-508.8.
* ↑ José Hinojosa Montalvo, Pere III el Gran
* ↑ «Mitcat». Arxivat de l'original el 2018-01-31. [Consulta: 19 juny 2008].
* ↑ Guillamet, J. «La calle del almirante Llança» (en castellà). El País, 17 novembre 2005. [Consulta: 24 gener 2021].

## Bibliografia

* Junqueras, O. Camí de Sicília: l'expansió mediterrània de Catalunya. Cossetània Edicions, 2008. ISBN 9788497913539.
* Marcos Hierro, E. «Els catalans i l'Imperi bizantí». A: Ferrer i Mallol, M. T. Els catalans a la Mediterrània oriental a l'edat mitjana. Institut d'Estudis Catalans, Secció Històrico-Arqueològica, 2003, p. 23-78. ISBN 9788472836709.

## Enllaços externs

* Navegahispania Arxivat 2014-03-04 a Wayback Machine. (castellà)
# Ted Meredith

James Edwin "Ted" Meredith (Chester Heights, Pennsilvània,14 de novembre de 1891 – Camden, Nova Jersey, 2 de novembre de 1957) va ser un atleta estatunidenc que va competir a començaments del segle xx. En el seu palmarès destaquen dues medalles d'or als Jocs Olímpics de 1912.

## Biografia

Meredith fou olímpic quan encara estudiava a la Mercersburg Academy de Mercersburg. A Estocolm disputà tres proves del programa d'atletisme. En els 400 metres fou quart, mentre en les altres dues proves que disputà, els 800 i els 4x400 metres relleus guanyà la medalla d'or.
En finalitzar aquests Jocs entrà a la Universitat de Pennsilvània. Entre 1914 i 1916 es proclamà campió de l'IC4A de les 440 iardes i entre 1914 i 1915 de les 880. El 1916 establí un nou rècord mundial de les 440 iardes, amb un temps de 47.4 segons, temps que no fou millorat fins a 1928. Aquell mateix any millorà el seu propi rècord mundial de les 880 iardes i el deixà en 1' 52.2 segons.
El 1918 deixà la pràctica de l'atletisme i passà a servir a l'exèrcit durant la Primera Guerra Mundial. Tornà a la competició als Jocs d'Anvers de 1920, on fou eliminat en semifinals en la prova dels 400 metres i quedà quart en la final dels 4x400 metres relleus.
Després de la segona i definitiva retirada esportiva exercí de broker.

## Referències

* 1 2 3 «Ted Meredith Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 15 de setembre 2011. [Consulta: 18 juny 2016].