# Messana (nàutica)

La mitjana o messana és, en els vaixells de dos o més pals, la vela llatina, cangrea o fins i tot quadrada, situada més a popa del vaixell (sempre que sigui més petita que la major atès que en una goleta) (schooner) la vela que va més a popa és la major. En els xabecs i els vaixells d'aparell llatí la mitjana és triangular. Per extensió l’arbre de mitjana és el pal on va envergada l'antena de mitjana.

## Arbre de mitjana

En vaixells de tres o més pals, l'arbre* situat més a popa. En una barca de mitjana, o en un quetx* o iol, el pal de popa. En anglès, per exemple, la denominació dels pals segueix un altre sistema; així i en una fragata o bricbarca de quatre arbres —de proa a popa— tenim:" fore mast, main mast, mizzen mast i jigger".
En català hi ha qui l'anomena messana; però, seguint la terminologia del falutx, cal referir-lo amb el terme mitjana. De fet, entenem que el nom de l'arbre deriva del de la vela que guarnia, vela que, de les tres, era la de mida mitjana i no pas, com apunta algun autor.. la del mig. (BRUZELIUS; Lars,1996,The Elements of Sailmaking).
* Terme normatiu: ‘Arbre de més a popa en les naus de tres arbres. … Arbre de popa d’una barca que en té dos. … arbre de mitjana. En la nau de tres arbres, el de més a popa’.
* Joan Amades al Vocabulari de l'art de la navegació i de la pesca (1924), recull les dues formes, messana i mitjana, encara que aquesta darrera aplicada només a les barques homònimes;
* Ferran Canyameres,al Diccionari de Marina (1989), entre les dues veus com a sinònimes.
* Francesc Oller a "Nuestra vela latina" (1996), només referència el mot mitjana, i l’aplica al pal de popa d’una barca d'aquest tipus;
* Josep M. Sigalés, al seu Diccionari Nàutic.(1989), pel que respecta a messana no hi entra i cita mitjana com el pal més petit a la popa d’una barca.

## Documentació de vela de mitjana o arbre de mitjana

* 1309-1313. “Mezane” en italià.
Francesco da Barberino en els “Documenti d’amore” (obra molt notable per la nombrosa terminologia nàutica emprada) esmenta una vela “mezane” - potser en plural- sense especificar la funció de la qual. Cal tenir en compte que els diccionaris italians antics indiquen que el signiticat primitiu de “mezzana” corresponia a la vela del mig del vaixell i que va passar a designar la vela de més a proa (l’actual arbre de trinquet).
* 1354. “Mitjana” en català.
A l’obra “Antigua marina catalana” de Francesc de Bofarull i Sans hi ha la transcripció d’un document molt interessant. Es tracta de l’inventari de l’uixer (o uixera) Sant Pere de Roma. Els uixers eren vaixells destinades al transport de cavalls i aquest inventari permet deduir algunes característiques fonamentals d’aquella mena de vaixells. Pel que fa al nombre de màstils sembla que n’hi ha tres: (artimó?), arbre major, arbre d’enmig. Les veles sí que són tres: artimó (de 40 vessos), tercerol (de 30 vessos) i mitjana (de 14 vessos). El nombre de rems és de 120 (inclosos els de recanvi ?).
* 1390. "Mitjana" en català.
Document que especifica els noms dels pals (artimó, llop i mitjana) i l'antena i vela de mitjana.
* 1467. “l’arbre e antenes de la mitjana”. Inv. Drass.

## Tipus de vela de mitjana

* Mitjana rodona: Vela quadrada que enarbora algun estrany vaixell de tres pals.
* Mitjana sencera o espanyola: Vela triangular emprada antigament i que s'envergava com vela llatina en un tipus d'antena que penjava del pal.
* Mitjana caputxina, mitjana a l'anglesa o mitja messana: nom que en un principi es va donar a la mitjana trapezoïdal envergada de cangrea, com avui es fa servir, per distingir-la de la mitjana sencera o llatina.
* Mitjana de capa: mitjana petita i reforçada que serveix per navegar a la capa. Quan es caça contra l'escut de popa es diu mitjana d'escut o mitjana caputxina.

## Referències

* ↑ «messana». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* ↑ «Messana (nàutica)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Messana (nàutica)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Canyameres, Ferran. Diccionari de marina. Ferran Canyameres i Casamada, 1983, p. 63. BNC:1001098972.
* 1 2 3 Ricard Jaime Pérez. Diccionari de l'aparell i del velam en els grans velers. Museu Marítim de Barcelona, 2006. ISBN 978-84-934431-1-5.
* ↑ Joan Amades; E Roig Vocabulari de l'art de la navegació i de la pesca. Barcelona: Butlletí de Dialectologia Catalana, XII,, 1924.
* ↑ Ferran Canyameres. Diccionari de marina. Ferran Canyameres i Casamada, 1 gener 1983. BNC:1001098972.
* ↑ Francisco Oller; Vicente García-Delgado Nuestra vela latina. Juventud, 1996. ISBN 978-84-261-2986-4.
* ↑ Josep Maria Sigalés. Diccionari nàutic. Joventut, 1984. ISBN 978-84-261-2042-7.
* ↑ Francesco da Barberino; Ubaldini Documenti d'amore di M. Francesco Barberino. Nella Stamperia di Vitale Mascardi, 1640, p. 259–.
* ↑ Ottorino Pianigiani. Vocabolario etimologico della lingua italiana. Società editrice Dante Alighieri di Albrighi, Segati, 1907.
* ↑ Francisco de Bofarull y Sans. Antigua Marina catalana, por D. Francisco de Bofarull y Sans. Memoria leida en la sesión ordinaria celebrada por la real Academia de buenas letras, el dia 16 de noviembre de 1896. tip. de hijos de J. Jepús, 1898.
* ↑ Andrés Díaz Borrás. Los orígenes de la piratería islámica en Valencia: la ofensiva musulmana trecentista y la reacción cristiana. Editorial CSIC - CSIC Press, 1993, p. 289–. ISBN 978-84-00-07123-3.

## Bibliografia

* Diccionario marítimo español, José de Lorenzo, Gonzalo de Muga, Martín Ferreiro, 1865.
* El contingut d'aquest article incorpora material del Diccionari Enciclopèdic Gaspar i Roig de 1870, el qual es troba en el domini públic.