OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carl Silfverstrand

Carl Johan Silfverstrand (Helsingborg, 9 d'octubre de 1885 – Helsingborg, 2 de gener de 1975) va ser un atleta i gimnasta artístic suec que va competir a començaments del segle xx.
El 1908 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on va disputar dues proves del del programa d'atletisme. En el salt de perxa fou desè, mentre en el salt de llargada finalitzà en vintena posició.
Quatre anys més tard, als Jocs d'Estocolm, va guanyar la medalla d'or en el concurs per equips, sistema suec del programa de gimnàstica.
Després de retirar-se de la competició treballà com a entrenador a Finlàndia (1919-20 i 1925-27), Dinamarca (1922-25) i Noruega (1927-36). El 1933 va rebre la ciutadania noruega, i entre 1936 i 1941 va treballar com a fisioterapeuta a Noruega.

## Referències

* 1 2 «Carl Silfverstrand Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 3 de setembre 2011. [Consulta: 16 octubre 2016].
* ↑ Carl Silfverstrand. trackfield.brinkster.net
* ↑ Perfil a databaseolympics.com
* ↑ Carl Silfverstrand. Swedish Olympic Committee
# Batalla de Caer Caradoc

La batalla de Caer Caradoc va ser l'enfrontament que posà fi a la resistència dels britons comandats per Caratac (Caradog en gal·lès) a la dominació romana. Va tenir lloc l'any 50 i la victòria romana va assegurar el control de les regions del sud de la província de Britànnia.

## Preparacions

Caratac va escollir un terreny muntanyós en territori dels ordòvics, posicionant als seus homes en terreny elevat. Les seves tropes probablement estaven formades per guerrers d'aquelles terres, però hi podia haver també guerrers Silurs. La posició escollida era relativament fàcil de defensar alhora que dificultava l'avanç romà. Allí on el terreny era més pla, Caratac va ordenar aixecar defenses amb grans roques defensades per arquers. Davant seu hi havia un riu, probablement el Severn o el Riu Tern.
Davant d'aquestes defenses, el comandant romà, Publi Ostori Escapula va dubtar en ordenar l'assalt, però finalment l'entusiasme dels seus homes el va convèncer.
Les tropes romanes van travessar el riu sense dificultat, però van quedar a l'abast dels defensors britànics que els van rebre amb una pluja de projectils. Ràpidament, les legions es van protegir sota els escuts adoptant la formació en testudo i així van arribar fins a les primeres defenses, que van prendre a l'assalt.
Els romans eren superiors en el combat cos a cos i els britons es van haver de retirar cap a les muntanyes, perseguits pels romans. Entre la pesada infanteria romana i els auxiliars, van aconseguir de rodejar als homes de Caratac i derrotar-los completament.
L'esposa i les filles del cap rebel van caure presoneres, mentre que el seu germà es va rendir als romans, però el mateix Caratac va aconseguir escapar i va buscar refugi entre els brigants. Per la seva mala sort, la reina Cartimandua era lleial a Roma i el va entregar als romans carregat de cadenes.
Caratac va formar part del triomf de l'emperador Claudi, però més tard va mostrar-se capaç de defensar-se amb un discurs que li va donar la llibertat, juntament amb la seva família, però va haver de quedar-se a Roma.

## Referències

* ↑ Tàcit. Annals, XII, 33-36
* ↑ Cannon, John; Crowcroft, Robert. The Oxford Companion to British History (en anglès). Oxford University Press, 2015, p. 161. ISBN 0199677832.
# Font de Faig

Font de Faig és una masia del Brull (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Mas de petites dimensions situat al pendent assolellat. Té la façana principal orientada al sud, tot i que d'ençà de la darrera restauració es pot accedir des de tramuntana i des de ponent. La seva situació al pendent fa que consti de diferents nivells i de dos pisos. La coberta és de teula àrab a dues vessants. L'edifici és el resultat de l'annexió de dos cossos al volum original, situat a llevant. Presenta com a materials bàsics la pedra amb argamassa i la teula, tot i que per a la seva restauració s'ha utilitzat també el formigó i el totxo. El seu estat de conservació és bo.

## Història

Tot i que es tenen notícies documentals de l'existència del mas de la Font del Faig, altrament dit Mitjancera, ja al final de l'Edat Mitjana, l'edifici actual possiblement dati dels segles XVIII o XIX. Després d'un estat d'abandonament total, ha estat restaurat i reconvertit en casa de recés, essent ara propietat d'unes monges. La restauració ha estat poc respectuosa amb un mas que ja de per si no és excessivament bell: la barreja de materials moderns amb les velles pedres han fet del conjunt quelcom poc agraciat. Malgrat tot, es conserva perfectament, tot i que no és habitat regularment.

## Referències

* ↑ GEC
* 1 2 «Mas Font del Faig». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 setembre 2017].
# Jeung Soon-bok

Jeung Soon-bok (9 d'agost de 1960) és una ex-jugadora d'handbol sud-coreana que va competir durant la dècada de 1980.
El 1984 va prendre part en els Jocs Olímpics de Los Angeles, on guanyà la medalla de plata en la competició d'handbol.

## Referències

* ↑ «Jeong Sun-Bok Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 16 de desembre 2012. [Consulta: 2 novembre 2019].
# Edward Wennerholm

Oscar Edward Wennerholm (Estocolm, 22 de gener de 1890 – Estocolm, 13 de març de 1943) va ser un gimnasta artístic suec que va competir a començaments del segle xx.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, on va guanyar la medalla d'or en el concurs per equips, sistema suec del programa de gimnàstica.

## Referències

* ↑ «Edvard Wennerholm Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 15 de desembre 2012. [Consulta: 16 octubre 2016].
* ↑ Perfil a databaseolympics.com
* ↑ Edward Wennerholm Arxivat 2013-05-15 a Wayback Machine.. Swedish Olympic Committee
# Batalla de Ceret

La batalla de Ceret va ser lliurada el 20 d'abril del 1793. Va donar la victòria al general espanyol Antonio Ricardos contra l'exèrcit francès de Gautier Kerveguen, que intentava aturar l'avanç a la ciutat de Perpinyà.

## Antecedents

El govern espanyol va declarar la guerra contra la República Francesa el 17 d'abril del 1793, en resposta a l'execució de Lluís XVI de França. L'exèrcit espanyol, sota el comandament del general Antonio Ricardos va envair el Rosselló per Sant Llorenç de Cerdans, amb uns 25.000 homes i un centenar de peces d'artilleria, va ocupar la ciutat poc defensada d'Arles, i va avançar cap a Perpinyà per la vall del riu Tec.

## L'ordre de batalla

Gautier Kerveguen, a les ordres del general Matthieu La Houlière, va disposar les tropes franceses en dos grups, el primer emboscat entre les oliveres a l'esquerra del camí i la muntanya, mentre que el segon formava entre Ceret i el pont del camí, amb l'artilleria.
Antonio Ricardos va disposar les tropes en tres línies, la primera amb dos regiments i tres companyies, comandada per ell mateix, la segona per quatre companyies, i la tercera amb dos regiments.

## Batalla

Ricardos va iniciar el combat amb l'atac per la dreta del flanc esquerre per part de la infanteria lleugera dels voluntaris de Catalunya i Tarragona amb trets de fuselleria, que va ser resposta pels francesos situats a les oliveres i per dos canons emplaçats davant del pont.
Seguidament, el Conde de la Unión va fer prendre dos canons apostats a la carretera d'Arles, fent fugir els francesos, i capturant aquestes peces i les del pont. Desbordats i presa l'artilleria, els francesos van fugir al Voló.

## Conseqüències

Aquesta batalla significa l'ocupació espanyola de la vall del Tec en la seva progressió per a la presa de Perpinyà, el suïcidi del general Matthieu La Houlière, que no va suportar la humiliació de la derrota, i que l'exèrcit francès dels Pirineus es dividís en dos, l'exèrcit dels Pirineus occidentals, comandat pel general De Flers i l'exèrcit dels Pirineus orientals, comandat pel general Joseph Servan.

## Referències

* ↑ Sinsoilliez, Robert. Étienne-François-Louis-Honoré Le Tourneur: le Normand qui a gouverné la France (en francès). Editions Charles Corlet, 2002, p. 69. ISBN 2847060227.
# Mi de l'Àguila

Mi de l'Àguila (μ Aquilae) és un sistema estel·lar a la constel·lació de l'Àguila,. Està aproximadament a 111 anys llum de la Terra.
El component primari, μ Aquilae A, és una estrella gegant taronja de tipus K amb una magnitud aparent de +4,45. A part de la primària s'han observat cinc altres estrelles veïnes. Almenys dues d'aquestes estrelles, μ Aquilae B and C, són companyes òptiques.

## Referències

* ↑ «The Perkins catalog of revised MK types for the cooler stars» (en anglès). The Astrophysical Journal Supplement Series, 10-1989, pàg. 245–266. DOI: 10.1086/191373.
* 1 2 3 4 5 6 Afirmat a: Gaia Early Data Release 3. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 3 desembre 2020.
* ↑ Jesus Maldonado «The metallicity signature of evolved stars with planets» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 6-2013, pàg. 84–84. DOI: 10.1051/0004-6361/201321082.
* ↑ Caroline Soubiran «Vertical distribution of Galactic disk stars. IV. AMR and AVR from clump giants» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 1, 3-2008, pàg. 91–101. DOI: 10.1051/0004-6361:20078788.
* ↑ Afirmat a: Catalogue of Stellar Photometry in Johnson's 11-color system. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 2002.
* ↑ «Towards a fundamental calibration of stellar parameters of A, F, G, K dwarfs and giants» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 11-1998, pàg. 858–871.
* ↑ David W. Latham «Rotational and radial velocities for a sample of 761 Hipparcos giants and the role of binarity» (en anglès). Astronomical Journal, 1, 07-12-2007, pàg. 209–231. DOI: 10.1088/0004-6256/135/1/209.
* ↑ Caroline Soubiran «Gaia Data Release 2. The catalogue of radial velocity standard stars» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 8-2018. DOI: 10.1051/0004-6361/201832795.
* 1 2 Eva Grebel «SP_Ace: a new code to derive stellar parameters and elemental abundances» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 11-02-2016, pàg. 2–2. DOI: 10.1051/0004-6361/201526758.
# Cnidium

Cnidium és un gènere de plantes amb flors dins la família de les apiàcies, és originari d'Euràsia, Àfrica i Amèrica del Nord. Conté 4 o 5 espècies.

## Enllaços externs

* Alternative, Herbal Medicine — Cnidium Seeds
# Esperia

Esperia és un comune (municipi) de la província de Frosinone, a la regió italiana del Laci, situat a uns 110 km al sud-est de Roma i a uns 40 km al sud-oest de Frosinone.
Esperia limita amb els municipis de Campodimele, Castelnuovo Parano, Itri, San Giorgio a Liri, Spigno Saturnia, Ausonia, Pignataro Interamna, Pontecorvo i Formia.
A 1 de gener de 2019 tenia 3.841 habitants.

## Història

Segons algunes teories, la fundació de la ciutat estaria vinculada a la destrucció de l'antiga colònia romana d'Interamna Lirinas, tot i que la primera presència humana documentada històricament data de la fundació de diversos monestirs, amb els barris annexos, per l'Abadia de Montecassino (segle X).
El nom "Esperia" va ser escollit el 1867 quan les actuals frazioni de Roccaguglielma i San Pietro es van fusionar en un sol municipi, amb el primer com a seu municipal.
Durant la Segona Guerra Mundial Esperia va ser una de les poblacions que va patir la Marocchinate (la violació massiva comesa després de la batalla de Monte Cassino pels Goumiers, tropes colonials marroquines del Cos Expedicionari Francès). L'alcalde d'Esperia en aquell moment va informar que a la seva ciutat, 700 dones van ser violades i que algunes havien mort (sobre una població de 2.500 habitants).

## Llocs d'interès

L'església de Santa Maria Maggiore i San Filippo Neri a Esperia Superiore alberga un quadre de Taddeo Zuccari i un baix relleu de l'any 1521. La capella barroca de Lauretana dedicada a la Madonna de Loreto, a Esperia Inferiore, té una Madonna de fusta del segle xvi i diverses pintures de Luca Giordano.
Altres esglésies inclouen San Pietro a Esperia Inferiore, San Donato al Monte D'Oro, Santa Maria di Montevetro al Monte Montevetro (amb frescos del segle XV) i el santuari del segle xvi Madonna delle Grazie, situada a prop de les restes del castell, Santa Maria Maggiore a Monticelli, San Francesco adossada a la Casa di Riposo a Esperia Superiore, Santa Rosa situada a Badia di Esperia. De l'antic monestir de San Pietro in Foresta, situat a Monticelli, actualment només en resta una torre.

## Referències

* ↑ ISTAT - Resident population on 1st January

## Enllaços externs

* web oficial (italià)
# Comalrena

El Mas Comalrena és una masia d'Olost (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta rectangular amb teulada a dos vessants amb el carener perpendicular a la façana principal. Hi destaca un portal adovellat que condueix a una entrada on trobem restes de murs d'estil romànic. Les finestres són amb llinda amb pedra treballada. L'edifici més antic és datat del 1631 amb un afegit del 1793. A la part esquerra hi ha un habitatge on hi havia una antiga galeria. La masia està molt reformada amb afegits moderns.

## Història

Segons el capbreu de l'any 1434, Comalrena pagava el cens al batlle de Pécanins.

## Referències

* ↑ GEC
* 1 2 «Mas Comalrena». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 17 agost 2021].
# Abakania

Abakania és un gènere extint de la classe dels trilobits. Va viure durant el període Botomià, una de les subdivisions del Cambrià, que va durar entre 524 i 518,5 milions d'anys.

## Referències

* 1 2 Sepkoski, Jack «A compendium of fossil marine animal genera (Trilobita entry)». Bulletins of American Paleontology, 364, 2002, pàg. 560. Arxivat de l'original el 2006-09-05 [Consulta: 20 juny 2010].
# Claës-Axel Wersäll

Claës-Axel Wersäll (Irsta, Västerås, 26 de juny de 1888 – Djursholm, Danderyd, 12 de febrer de 1951) va ser un gimnasta artístic suec que va competir a començaments del segle xx.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, on va guanyar la medalla d'or en el concurs per equips, sistema suec del programa de gimnàstica.
Wersäll era fill del Ministre suec de Finances Claës Wersäll i Charlotta Wersäll. Dos dels seus germans, Gustaf i Ture també van disputar alguna edició dels Jocs Olímpics.

## Referències

* 1 2 «Claës-Axel Wersäll Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 15 de desembre 2012. [Consulta: 16 octubre 2016].
* ↑ Perfil a databaseolympics.com
* ↑ Claës Axel Wersäll. Swedish Olympic Committee
# Dorymyrmex

Dorymyrmex és un gènere de formigues pertanyent a la subfamília Dolichoderinae, conegudes popularment com la "formigues oloroses" a causa de l'olor característica que fan moltes d'elles, que s'assembla a l'olor del formatge blau.

## Espècies

El gènere Dorymyrmex inclou 61 espècies:
* Dorymyrmex agallardoi Snelling, 1975
* Dorymyrmex alboniger Forel, 1914
* Dorymyrmex amazonicus Cuezzo & Guerrero, 2011
* Dorymyrmex antarcticus Forel, 1904
* Dorymyrmex antillana Snelling, 2005
* Dorymyrmex baeri André, 1903
* Dorymyrmex bicolor Wheeler, 1906
* Dorymyrmex biconis Forel, 1912
* Dorymyrmex bituber Santschi, 1916
* Dorymyrmex bossutus (Trager, 1988)
* Dorymyrmex breviscapis Forel, 1912
* Dorymyrmex bruchi Forel, 1912
* Dorymyrmex brunneus Forel, 1908
* Dorymyrmex bureni (Trager, 1988)
* Dorymyrmex carettei Forel, 1913
* Dorymyrmex caretteoides Forel, 1914
* Dorymyrmex chilensis Forel, 1911
* Dorymyrmex confusus (Kusnezov, 1952)
* Dorymyrmex coniculus Santschi, 1922
* Dorymyrmex ebeninus Forel, 1914
* Dorymyrmex elegans (Trager, 1988)
* Dorymyrmex emmaericaellus Kusnezov, 1951
* Dorymyrmex ensifer Forel, 1912
* Dorymyrmex exsanguis Forel, 1912
* Dorymyrmex flavescens Mayr, 1866
* Dorymyrmex flavopectus Smith, 1944
* Dorymyrmex flavus [no authors], 1879
* Dorymyrmex fusculus Santschi, 1922
* Dorymyrmex goeldii Forel, 1904
* Dorymyrmex goetschi Goetsch, 1933
* Dorymyrmex grandulus (Forel, 1922)
* Dorymyrmex hunti (Snelling, 1975)
* Dorymyrmex hypocritus (Snelling, 1975)
* Dorymyrmex incomptus (Snelling, 1975)
* Dorymyrmex insanus (Buckley, 1866)
* Dorymyrmex jheringi Forel, 1912
* Dorymyrmex joergenseni Bruch, 1917
* Dorymyrmex lipan Snelling, 1995
* Dorymyrmex minutus Emery, 1895
* Dorymyrmex morenoi Bruch, 1921
* Dorymyrmex paiute Snelling, 1995
* Dorymyrmex pappodes (Snelling, 1975)
* Dorymyrmex paranensis Santschi, 1922
* Dorymyrmex planidens Mayr, 1868
* Dorymyrmex pogonius (Snelling, 1975)
* Dorymyrmex pulchellus Santschi, 1922
* Dorymyrmex pyramicus (Roger, 1863)
* Dorymyrmex reginicula (Trager, 1988)
* Dorymyrmex richteri Forel, 1911
* Dorymyrmex santschii Gallardo, 1917
* Dorymyrmex silvestrii Gallardo, 1916
* Dorymyrmex smithi Cole, 1936
* Dorymyrmex spurius Santschi, 1929
* Dorymyrmex steigeri Santschi, 1912
* Dorymyrmex tener Mayr, 1868
* Dorymyrmex thoracicus Gallardo, 1916
* Dorymyrmex tuberosus Cuezzo & Guerrero, 2011
* Dorymyrmex wheeleri (Kusnezov, 1952)
* Dorymyrmex wolffhuegeli Forel, 1911
* Dorymyrmex xerophylus Cuezzo & Guerrero, 2011

## Referències

* ↑ «BioLib - Dorymyrmex». [Consulta: 12 octubre 2023].
# Estira

Estira (grec antic: τὰ Στύρα, llatí: Styra) era una ciutat d'Eubea situada a la costa oest, al nord de Carist i enfront del cap de Cinosura, a l'Àtica. Homer l'esmenta al Catàleg de les naus de la Ilíada, i diu que era una de les ciutats que van anar a la guerra de Troia comandades per Elefènor.
La tradició deia que originàriament la van poblar els dríops, però d'altra banda els habitants es consideraven descendents de colons de l'Àtica. Durant la invasió persa del 490 aC, els perses van desembarcar els presoners fets a Erètria al petit port d'Egilea, que pertanyia a Estira. El 479 aC la ciutat va combatre a Artemísion, Salamina i Platea al costat dels grecs. Després van ser membres de la Lliga de Delos, i pagaven un tribut anyal de 1200 dracmes. La flota atenesa es va establir a Estira el 356 aC. Estrabó diu que la ciutat fou destruïda per l'atenès Fedros i el seu territori fou donat a Erètria, probablement durant la guerra de Làmia.

## Referències

* ↑ Demòstenes; Pallí Bonet, Juli (trad.). «Índex de noms propis». A: Discursos polítics (vol. VII i últim): Contra Aristogíton (en català, grec antic). Volum 252 de Escriptors grecs: Text i traducció. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 1985, p. 66. ISBN 9788472252967.
* ↑ Smith, William. «Stura». A: Dictionary of Greek and Roman Geography, illustrated by numerous engravings on wood. Londres: Walton and Maberly & John Murray, 1854.
# Rubalcaba

Rubalcaba és un poble de Cantàbria (Espanya) pertanyent al municipi de Liérganes, i cognom procedent del mateix. Rubalcaba dista dos quilòmetres de Liérganes ia 2008 tenia censats 156 habitants. Disposa d'un conjunt arquitectònic barroc d'interès on és emmarcable la casa de Miera-Rubalcaba. A la muralla d'aquesta finca es troba el creuer conegut com la Creu de Rubalcaba, construït a 1712 i declarat Bé d'Interès Cultural el 1994.Posseeix també l'església de Santa Maria de la Blanca.
Rubalcaba era el poble de referència dels habitants de les Capçaleres de Liérganes, paratge marginal de població dispersa situat en els alts propers a Penya Pelada, que marca el límit aigües avall de l'encaixonada vall alta de la Riu Miera .
# Khuzdar

Khuzdar o Khozdar (urdú: خضدار) és una ciutat de la província pakistanesa de Balutxistan. Els hindús l'anomenen Kohiar; està situada en una llarga i estreta vall a l'extrem superior del qual hi ha un fort edificat el 1870. La seva població segons el cens del 1998 era de 93.060 habitants.

## Història

La ciutat de Khuzdar (anomenada a l'edat mitjana Kuzdar o Kusdar)fou atacada per primer cop pels àrabs musulmans a l'inici del califat de Muàwiya I, en una expedició manada per Sinan ibn Salma al-Hudhali, nomenat governador de les marques índies. Després va seguir una nova expedició d'al-Mundhir ibn al-Djarud al Abdi. Els geògrafs àrabs la situen, junt amb Kizkanan i Kikan com una de les viles de la regió de Turan o Tuwaran que estaria situada suposadament al centre-est del Balutxistan. A la meitat del segle X hi havia un senyor local a Kizkanan però Kuzdar era la vila principal de la regió amb una ciutadella i un barri comercial pròsper al que anaven comerciants de Khurasan, Kirman i l'Índia. Vers el 975 era seu d'una dinastia local que el 997 es va sotmetre a Sebuktegin de Gazni; el 1011 el seu fill Mahmud de Gazni va haver d'atacar Kuzdar per reimposar la sobirania gaznèvida. El 1030/1031 Masud ibn Mahmud va enviar al seu oncle Yusuf ibn Sebuktegin en una expedició de càstig contra Kuzdar i contra Makran. Després les notícies desapareixen fins al segle xix.
H. Pottinger la va visitar el 1810 quan tenia mig miler de cases (1500 habitants) i era residència d'estiu de Mir Murad Ali, de la tribu dels brahui Kambarani, cunyat de Mahmud Khan de Kalat. Fou la capital del Jhalawan sota el domini del kan de Kalat. Al nord de la ciutat C. Masson va trobar una antiga muralla suposadament de la Kuzdar medieval (1841). El 1870 s'hi va construir una fortalesa i Mir Khudabad ibn Mihrab de Kalat hi va establir una guarnició en la seva lluita contra el jam de Las Bela. Un agent britànics s'hi va establir el 1903 i fou seu de l'ajudant natiu i d'un nail del kan de Kalat amb guarnició de 20 homes. El niabat de Khuzdar incloïa terres a Baghwana, Zidi, la vall del Kolachi, Karkh i Chakku.
El 1955 la Unió d'Estats del Balutxistan, unió d'estat inetgrats a Pakistan el 1947, va esdevenir la divisió de Kalat i Khuzdar en fou part. L'1 de març de 1974 fou proclamada capital de districte quan es va crear el districte de Khuzdar (anteriorment era part del districte de Kalat). A la rodalia hi ha el segon campament militar més important del Balutxistan, després de Quetta.

## Bibliografia

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Valdemar Bøggild

Valdemar Jensen Bøggild (Ringe, Faaborg-Midtfyn, 30 de setembre de 1883 – Ringe, Faaborg-Midtfyn, 2 de juliol de 1943) va ser un gimnasta artístic danès que va competir a començaments del segle xx.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, on va guanyar la medalla de plata en el concurs per equips, sistema suec del programa de gimnàstica.

## Referències

* ↑ «Valdemar Bøggild Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 6 de gener 2009. [Consulta: 16 octubre 2016].
* ↑ Perfil a databaseolympics.com