OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Robert Leckie

Robert Leckie (Filadèlfia, 1920-2001) va ser un autor nord-americà de llibres populars sobre història militar dels Estats Units d'Amèrica. De jove va servir a la 1a Divisió de Marines durant la Segona Guerra Mundial. Les seves experiències com a ametrallador a Guadalcanal van influir molt en la seva obra.
L'abril de 2007 es va anunciar que les memòries de guerra de Leckie, Helmet for My Pillow, junt amb el llibre d'Eugene B. Sledge With the Old Breed, formarien la base de la sèrie de la HBO The Pacific, la successora a Band of Brothers.
Leckie continua sent un autor popular. Té més de trenta-cinc obres, moltes de les quals es continuen reimprimint. Usa un estil directe al descriure el context i les accions de batalla.
Leckie ha estat criticat per alguns historiadors per manca de rigor, sobretot per no usar notes al peu de pàgina. També ha estat descrit com a "políticament incorrecte" per la seva descripció dels enemics dels EUA i dels nadius nord-americans.

## Llibres

* The Wars of America; Harper Collins, 1968 (1998 edició ISBN 0-7858-0914-7)
* George Washington's War: The Saga of the American Revolution; Harper Collins, 1992, ISBN 0-06-016289-9 (Butxaca ISBN 0-06-092215-X)
* From Sea to Shining Sea: From the War of 1812 to the Mexican-American War, the Saga of America's Expansion; HarperPerennial, 1994, ISBN 0-06-016802-1 (Butxaca ISBN 0-06-092254-0)
* None Died in Vain: The Saga of the Civil War; HarperPerennial, 1990 ISBN 0-06-016280-5 (Butxaca ISBN 0-06-092116-1)
* Delivered From Evil: The Saga of World War II; HarperPerennial, 1987, (Butxaca ISBN 0-06-091535-8)
* Conflict: The History of the Korean War, 1950-53, 1996
* The Wars of America: From 1600 to 1900; Harper Collins, 1998, ISBN 0-06-012571-3 (Butxaca ISBN 0-06-092409-8)
* A Few Acres of Snow: The Saga of the French and Indian Wars; Wiley & Son, 2000, ISBN 0-471-24690-5 (Butxaca ISBN 0-471-39020-8)
* Challenge for the Pacific: The Bloody Six-Month Battle of Guadalcanal; Doubleday & Company, 1968 (Butxaca ISBN 0-306-80911-7)
* Okinawa: The Last Battle of World War II ; Viking Press, 1995, ISBN 0-670-84716-X
* The General; I Books (April 2, 2002), 1991, ISBN 0-7434-4461-2
# Saint-Quentin (Canadà)

Saint-Quentin és una ciutat canadenca del Comtat de Restigouche, a la província de Nova Brunswick. Està situada als Apalatxes, a 50 kilòmetres a l'oest del Mont Carleton, el punt més elevat de la província.
La majoria dels seus 2.280 residents (2001) són francòfons.

## Història

L'origen de Saint-Quentin està lligat a la construcció, el 1897, de la línia de ferrocarril entre Campbellton i St-Léonard, dues ciutats al nord-oest de la província. El primer poblador fou Simon Gallant i la seva família, que s'hi van assentar el 1909.
Al mateix temps, les autoritats es començaven a preocupar per l'emigració de famílies quebequeses als Estats Units i a l'oest del Canadà, cosa que provocava una despoblació. Monsenyor Joseph Arthur Melanson (Anderson Siding), missioner de la parròquia de Saint-Quentin, proclamà un programa de colonització, animat per les bones terres agrícoles i la nova línia de ferrocarril.
El 1910 es va començar a construir la vila d'Anderson Siding (nom originari de Saint-Quentin). El 1911, la primera capella; el 1912 l'oficina de correus, el 1913 la primera escola i el 1918 la primera església. El 1919 la vila es passà a anomenar "Saint-Quentin" en commemoració de la victòria canadenca durant la batalla del Somme (a la Ciutat de Saint-Quentin a la Primera Guerra Mundial. Ja el 1947, es va construir l'Hospital, Hotel-Dieu-Saint-Joseph.
Saint-Quentin fou incorporat com a districte el 1947 i com a village el 1966. El 1992 fou proclamada "ciutat".

## Indústria i economia

La principal indústria de Sant-Quentin és la forestal. Aquesta dona feina a més de 600 treballadors. L'agricultura és la següent en importància. Així com la ramaderia. Hi ha producció d'ovelles i porcs, així com de patates i cereals. Hi ha múltiples granges. La tercera producció és la de melmelades i xarops d'aurons, de la qual hi ha plantacions.

## Turisme
### Festival Western

Des de 1984, Saint-Quentin és l'hoste del Festival Western. Se celebra a mitjans de juliol. És el principal Festival Western de Nova Brunswick. Inclou rodeo, desfilada, focs artificials, activitats infantils, .... El seu principal esdeveniment és el "Pow-Pow", un mercat de músics i performers al principal carrer de la ciutat.

### Estació de tren antiga

El 2005, es reconstruí l'estació de tren, utilitzada com oficina de turisme i oficina de la cambra de comerç. La ruta del tren ha estat transformada en carril bici i de passeig.

### Altres esdeveniments i activitats

* El Festival de l'Érable. Fira dedicada a les melmelades i confitures, iniciat el 2004. Es fa a la primavera.
* El Carnestoltes. Al febrer. Incorpora activitats hivernals.
* També és popular el camp de golf i el lloguer de motos de neu.

## Referències

Ville de/Town of Saint-Quentin, de Pier-Luc i Tommy Castonguay

## Enllaços externs

* Lloc web de la ciutat
# Sant Jaume el Major, pelegrí (Retaule de Santa Bàrbara)

Aquesta versió de Sant Jaume el Major com a pelegrí és un llenç d'El Greco, que formava part del desaparegut Retaule de Santa Bàrbara, a l'església de San Nicolás, a Toledo. Al catàleg raonat de Harold Wethey hi consta amb el número 236.

## Temàtica

Malgrat que Jaume el Major és el patró d'Espanya, la seva representació no és gaire freqüent en el corpus pictòric d'El Greco, tot i les corresponents imatges en els Apostolats. Tampoc hi ha constància de que el mestre cretenc el representés en la llegendària participació d'aquest sant en la batalla de Clavijo, malgrat que aquest tema va ser molt popular en la pintura i escultura dels segles xvi i xvii.
En aquest llenç, El Greco el representa en la seva condició de pelegrí, amb tirapeu i un barret adornat amb closques de vieiras (una mena de mol·lusc). Aquest tema procedeix de l'Art romànic, quan als pelegrins que tornaven de visitar el sepulcre de l'apòstol Jaume a Santiago de Compostel·la, hom els venia petites figures de Jaume el Major pelegrí, fetes en atzabeja.

## Anàlisi

Oli sobre llenç; 123 x 70 cm; Museu de Santa Cruz, Toledo.
El Sant va vestit amb túnica blanca i mantell vermell clar. Apareix en una mena de fornícula de color groc daurat, i ocupava el l'àtica del retaule, amb l'estàtua de Santa Bàrbara abaix, mentre que a la predel·la hi havia Sant Agustí a l'esquerra i un Sant Francesc d'Assís a la dreta. Harold E. Wethey considera aquesta pintura com la millor de les tres del retaule.
Josep Gudiol també considera aquest llenç com el més reeixit de les tres pintures del retaule. Els contorns estan vigorosament remarcats en negre, i l'efecte del vermell i el blanc sobre el fons daurat és extraordinari. Aquest autor també considera que el rostre del Sant -un home jove amb una curta barba negra- té uns certs trets crístics.

## Vegeu també

* Sant Agustí (Retaule de Santa Bàrbara)
* Sant Francesc (Retaule de Santa Bàrbara)

## Referències

* 1 2 Wethey, Harold E. Obra esmentada, p. 142.
* ↑ Wethey, Harold E. Obra esmentada, p. 141.
* ↑ Gudiol, José. Obra esmentada, p. 204.

## Bibliografia

* Wethey, Harold Edwin; El Greco y su Escuela (Volumen-II) ; Ediciones Guadarrama; Madrid-1967.
* Frati, Tiziana; La obra pictórica completa de El Greco ; Noguer Rizzoli Editores; Milán-Barcelona-1970
* Gudiol, José; Doménikos Theotokópoulos, El Greco; Ediciones Polígrafa, S.A.; Barcelona-1982; ISBN 84-343-0031-1
# Cartofílac

Cartofílac (en grec medieval χαρτοφύλαξ, paraula composta de χάρτα, «document» i φύλαξ, «guarda, preservador») era un oficial eclesiàstic encarregat dels documents i registres oficials a l'Església ortodoxa grega en els temps de l'Imperi Romà d'Orient. El càrrec era propi de Constantinoble i de les diòcesis provincials a partir del segle vi, i els que tenien aquest càrrec eren els responsables dels arxius i de la cancelleria. Alguns monestirs també tenien un cartofílac i per als convents femenins, una cartophilacissa, encarregada dels registres. El cartofílac tenia preeminència sobre tots els bisbes, encara que només era un diaca.
Al segle ix, per la rellevància del seu càrrec, el cartofílac del patriarca de Constantinoble era un dels oficials més importants del clergat, encara que nominalment tenia un baix rang. Tenia un despatx organitzat amb dotze notaris sota el seu comandament, i no exercia funcions sacerdotals. El despatx del cartofílac de Constantinoble era anàleg al cartulari de la Seu de Roma, però molt més potent i organitzada. Entre els cartofílacs coneguts d'aquell període hi ha Jordi de Pisídia i Joan XI de Constantinoble.
Jordi Codí fa una descripció de les funcions del cartofílac. Diu que era el jutge de totes les causes i la mà dreta del patriarca. Era també el dipositari i el organitzador de totes les cartes relatives als drets eclesiàstics que es guardaven a l'arxiu, anomenades «cartofilacis» (en llatí cartophylacium i en grec: χαρτοφυλακίων), i a més estava encarregat de mantenir en secret tota la correspondència. Presidia així mateix les causes matrimonials i era el principal intermediari entre el clergat i el patriarca, en controlava la correspondència i determinava qui en podia tenir accés. Examinava els candidats al sacerdoci i els preparava certificats. Escrivia erotapokriseis o temes sobre qüestions canòniques en forma de diàleg entre mestre i alumne, i redactava totes les sentències i decisions del patriarca, que les signava i segellava. Presidia els sínodes en absència del patriarca, i prenia coneixement de totes les causes i afers civils i eclesiàstics, ja fossin entre el clergat, els monjos o el poble.

## Referències

* ↑ Notizie letterarie oltramontane: Giornale de'letterati. Agosto/dec. 1742-1754. Roma: Appresso Lifratelli Pagliarini, 1749, p. 272.
* 1 2 Kajdan, Aleksandr. The Oxford Dictionary of Byzantium. Nova York: Oxford University Press, 1991, p. 415-416. ISBN 9780195046526.
* ↑ Jordi Codí. De Officialibus Palatii Constantinopolitani et de Officiis Magnae Ecclesiae, XXXVII, 128
* ↑ Ostrogorsky, George. Front cover image for Histoire de l'Etat Byzantin Histoire de l'Etat Byzantin. París: Payot, 1983, p. 121, 142. ISBN 9782228070614.
# Magnavox Odyssey

Comercialitzada per la filial de Philips als Estats Units, la 'Magnavox Odyssey' és la primera videoconsola de la història. Va ser desenvolupada per Ralph Baer (sobrenomenat "el pare dels videojocs casolans") i llançada a les botigues nord-americanes a finals de l'any 1972, convertint-se en un èxit de vendes en molt poc temps.
El prototip d'aquesta consola, desenvolupat en 1968, és conegut com a "Brown Box" (Caixa Marró) entre els col·leccionistes de videojocs.
La Magnavox Odyssey va ser el primer sistema casolà de videojocs.
El 27 gener de 1972, Magnavox va començar la producció de la màquina, i el sistema va ser llançat al maig. Es van vendre aquest any 100.000 unitats a uns $ 1500 per unitat.
El llançament de l'Odyssey va generar un cas sever de la "bogeria de Pong", i companyies per tot el món van començar a desenvolupar les seves pròpies màquines. La Magnavox Odyssey va ser venuda només en els magatzems de Magnavox, dient a més als clients que l'Odyssey treballaria només en televisions de la seva marca. Una mentida que va contribuir a la quantitat d'unitats venudes.
El 1974, l'empresa barcelonina Inter Electrónica en comercialitzà un clon amb el nom d'Overkal a un preu de vora deu mil pessetes —quasi mil euros en 2020— i huit variants del joc: encara que l'any de producció de l'Overkal és discutit, es tractaria de la primera imitació de l'Odyssey de les tres comercialitzades a tot el mon, i l'única a Europa.

## Característiques

* Els seus jocs (vint títols diferents en total) eren d'una senzillesa extrema: ping-pong, "tennis de taula", voleibol, etc.
* Donat el seu reduït maquinari, no tenien so i els jugadors havien de memoritzar les seves puntuacions.
* A vegades eren necessaris alguns dispositius addicionals per a executar determinats videojocs de la plataforma.
* No contenia cap unitat central de processament o memòria d'accés aleatori. La màquina es componia de transistor és, resistències i condensadors.
* La Odyssey utilitzava cartutxos intercanviables per als jocs, portava d'origen sis jocs de jocs, i un manual d'usuari de 36 pàgines per als dotze jocs oferts pel sistema.

## Vegeu també

* Magnavox Odyssey ²
* Invasion (videojoc de 1972)

## Referències

* ↑ «Exposició: Història del videojoc català». Cultura Digital. [Consulta: 10 novembre 2024].

## Enllaços externs

* Everything about the Odyssey, by Ralph Baer's associate and videogame historian David Winter
* Artículo sobre la Margnavox Odyssey en castellano, la primera consola de la historia Arxivat 2009-03-10 a Wayback Machine.
# Nicòmac (ambaixador)

Nicòmac (en llatí Nicomachus, en grec antic Νικόμαχος "Nikómachos") fou un ambaixador selèucida natural de Rodes.
Fou comissionat del general Aqueos, el general rebel contra Antíoc III el Gran, per negociar amb Ptolemeu IV Filopàtor i amb altres estats. Nicòmac, junt amb Melancomes, fou un dels que va recomanar el general a Bolis, un agent de Sosibi (Sosibios) el ministre de Ptolemeu, que en lloc de protegir-lo, el va trair i el va entregar a Antíoc.

## Referències

* ↑ Elder, Edward. «Mela'ncomas». A: William Smith (editor). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès). vol. II. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1013.
Viccionari
# Ranxeria Cloverdale

La ranxeria Cloverdale dels indis pomo de Califòrnia és una tribu reconeguda federalment dels amerindis pomo de Califòrnia.
Actualment es considera la tribu com "sense terra", ja que no tenen cap terra que es trobi sota tutela federal. No obstant això, el 2008 la tribu va adquirir aproximadament 80 acres de propietat a l'extrem sud de Cloverdale, al comtat de Sonoma, Califòrnia. La propietat es troba actualment en procés de reconeixement federal per esdevenir llar de la tribu.

## Història

La ranxeria Cloverdale és una comunitat d'indis pomo, que són autòctones del comtat de Sonoma al nord de Califòrnia. Tradicionalment parlaven el pomo del sud. La cistelleria era part integral de la cultura pomo, elaborada tant per homes com per dones. Annie Burke, la mare d'una de les més reconegudes cistelles pomo, Elsie Allen, era una pomo Cloverdale i Elsie passà part de la seva infantesa a la ranxeria Cloverdale.
Els comerciants de pells russos van ser els primers no-indis a establir-se en la terra pomo al segle xviii. Van establir Fort Ross en 1812 caçaven llúdrigues marines. La febre de l'or del segle xix va portar una allau d'europeus-americans a la regió, cosa que va desbaratar la vida tribal i va destruir llurs terres.
Al començament del segle XX el govern dels Estats Units va crear un sistema de ranxeries o petites reserves, per als indis californians desplaçats. El 1921 els Estats Units va reconèixer la ranxeria Cloverdale i traspassaren 111.000 m² (27,5 acres) a la tribu; tanmateix en 1953 la Llei de Ranxeries de Califòrnia dividí les terres de la reserva en parcel·les individuals. La llei també terminà les relacions entre el govern federal i la ranxeria Cloverdale, així amb 43 tribus californianes més.
Tillie Hardwick (1924–1999), una dona pomo, va demandar als Estats Units en 1979 la Llei de Ranxeries de Califòrnia i la política de terminació. El 1983 va guanyar el plet, aplanant el camí per a 17 tribus de Califòrnia per recuperar el reconeixement federal, incloent la ranxeria Cloverdale.
En 1994 els propietaris de terra tribal foren forçats pel Departament de Transport de Califòrnia a vendre llurs terres per a la construcció de l'Autopista 101 (Estats Units). L'autopista corria directament pel centre de la reserva, el que fa que la major part sigui inhabitable.

## Avui

Malgrat els desafiaments la ranxeria Cloverdale segueix compromesa amb la preservació i el manteniment de la seva cultura tradicional. El 2006 es va formar un grup de dansa tradicional per ensenyar balls pomo als joves. L'actual cap tribal és Patricia Hermosillo.

## Referències

* 1 2 Rowe, Peggy. Early History of Cloverdale. Arxivat 2008-06-15 a Wayback Machine. Cloverdale Historical Society. Jan 2002 (retrieved 26 Feb 2009)
* ↑ Elsie Allen Biography. Encyclopedia of World Biography. 2008 (retrieved 26 Feb 2009)
* 1 2 3 4 5 History. Arxivat 2014-09-04 a Wayback Machine. Cloverdale Rancheria of Pomo Indians. 2008 (retrieved 26 Feb 2009)

## Enllaços externs

* Cloverdale Rancheria of Pomo Indians.
# Warren Sprout

Warren Austin Sprout (Picture Rocks, Pennsilvània, 3 de febrer de 1874 - Westfield Nova Jersey, 23 d'agost de 1945) va ser un tirador estatunidenc que va competir a començaments del segle xx.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, on va disputar vuit proves del programa de tir. Guanyà la medalla d'or en la prova de rifle militar per equips i la de bronze en les proves de carrabina, 50 metres per equips i carrabina, 25 m per equips. En les altres cinc proves que disputà quedà en llocs endarrerits, sempre més enllà de la desena posició: 12è en carrabina, 50 m individual, 14è en rifle lliure, 600 metres, 17è en carrabina, 25 m individual, 32è en rifle lliure, 300 metres tres posicions i 37è en rifle militar, 3 posicions.

## Referències

* ↑ «Warren Sprout Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d’octubre 2012. [Consulta: 13 juny 2017].
# Calvin Bricker

Calvin David "Cal" Bricker (Listowel, Ontario, 3 de novembre de 1884 – Grenfell, Saskatchewan, 24 d'abril de 1963) va ser un atleta canadenc que va competir a començaments del segle xx.
El 1907 es graduà com a odontòleg per la Universitat de Toronto. Als trials de classificació pels Jocs de 1908 establí un rècord nacional en salt de llargada de 7m 22 cm que va perdurar durant 27 anys.
El 1908 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on va guanyar la medalla de bronze en la prova del salt de llargada, rere els estatunidencs Frank Irons i Daniel Kelly. També disputà la prova del triple salt, on fou quart.
Quatre anys més tard, als Jocs d'Estocolm, disputà les mateixes proves. Guanyà la medalla de plata en el salt de llargada, mentre acabava en 18a posició en el triple salt.

## Referències

* 1 2 3 «Cal Bricker Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 15 de juny 2009. [Consulta: 8 desembre 2015].
# George Goulding

George Henry Goulding (Kingston upon Hull, Anglaterra, 17 de novembre de 1885 – Toronto, 3 de febrer de 1966) va ser un atleta canadenc que va competir a començament del segle xx, principalment en proves de marxa, però també en la marató.
El 1908 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on disputà tres proves del programa d'atletisme. En les 10 milles marxa quedà eliminat en sèries, en els 3.500 metres marxa fou quart i en la marató fou vint-i-dosè.
Quatre anys més tard, als Jocs d'Estocolm, guanyà la medalla d'or en els 10 km marxa del programa d'atletisme.

## Referències

* 1 2 «George Goulding Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d’octubre 2014. [Consulta: 26 juliol 2016].
# William Halpenny

William "Bill" Halpenny (Illa del Príncep Eduard, 23 de maig de 1882 - Charlottetown, Illa del Príncep Eduard, 10 de febrer de 1960) va ser un atleta canadenc, especialista en salt de perxa, que va competir a començaments del segle xx.
Halpenny començà practicant tota mena de proves atlètiques, però fou en el salt de perxa on destacà més. El 1904 establí el rècord nacional canadenc a l'aire lliure amb 3m 51 cm i el 1908 guanyà el campionat de l'especialitat de l'Amateur Athletic Union.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics, d'Estocolm, on disputà la prova del salt de perxa del programa d'atletisme. En ella guanyà la medalla de bronze amb un millor salt de 3m 80 cm, empatat amb Frank Murphy i Bertil Uggla. Halpenny quedà greument ferit en la caiguda d'un dels seus salts i hagué de retirar-se de la competició.
Fou el primer habitant de l'Illa del Príncep Eduard en prendre part en uns Jocs Olímpics.

## Referències

* ↑ «William Halpenny Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 11 de novembre 2012. [Consulta: 25 juliol 2016].
* ↑ Bill Halpenny, First Island Olympian Arxivat 2012-03-25 a Wayback Machine. per Charles Ballem
# Acta del Govern d'Irlanda de 1920

Acta per Proveir d'un Millor Govern a Irlanda (llei), normalment anomenada Acta del Govern d'Irlanda de 1920 (aquest és el títol abreujat, la citació oficial és 10 i 11) Geo. 5 c. 67.) va ser la segona acta realitzada pel Parlament del Regne Unit per a independitzar a Irlanda. És l'acta que va particionar Irlanda i va crear Irlanda del Nord i Irlanda del Sud, i la que va portar a la creació, eventualment, de la República d'Irlanda. Va ser suprimida per l'Acord de Divendres Sant de 1998.

## Vegeu també

* Partició d'Irlanda
* Home Rule (Irlanda)
* Pacte de l'Ulster
* Estatut de Govern d'Irlanda (1920) (Government of Ireland Act)
* Tractat Angloirlandès
* Acord de Belfast (1998)
* Història de la República d'Irlanda

## Nota

* ↑ La cita: 10 & 11 Geo. 5 c. 67.

## Enllaços externs

* Text de l'Acta tal com va ser aplicat a Irlanda del Nord Arxivat 2006-12-21 a Wayback Machine.
# Actinotus

Actinotus és un gènere de plantes amb flors dins la família Mackinlayaceae (o bé considerada dins les apiàcies) que té unes 18 espècies. Són plantes natives d'Australàsia. El membre més conegut és Actinotus helianthi, que es troba sovint al matollar (bushland) de Sydney. El nom del gènere prové del grec i significa "que té rajos".
La majoria de les seves espècies són endèmiques d'Austràlia i una espècia ho és de Nova Zelanda. Altres espècies notables són A. schwarzii dels Macdonnell Ranges delcentre d'Austràlia i la rara de flors rosades A. forsythii de les Blue Mountains.
Les espècies inclouen:
* Actinotus bellidioides (Hook.f.) Benth.
* Actinotus forsythii Maiden & Betche
* Actinotus gibbonsii F.Muell.
* Actinotus glomeratus Benth.
* Actinotus helianthi Labill.
* Actinotus humilis (F.Muell. & Tate) Domin
* Actinotus leucocephalus Benth.
* Actinotus minor (Sm.) DC.
* Actinotus moorei F.Muell. ex Rodway
* Actinotus omnifertilis (F.Muell.) Benth.
* Actinotus paddisonii R.T.Baker
* Actinotus rhomboideus (Turcz.) Benth.
* Actinotus schwarzii F.Muell.
* Actinotus suffocatus (Hook.f.) Rodway
* Actinotus superbus O.H.Sarg.

## Referències

* ↑ Liddell & Scott. Greek-English Lexicon, Abridged Edition. Oxford University Press, Oxford, UK, 1980. ISBN 0-19-910207-4.
* 1 2 Blombery, Alec «The genus Actinotus». Australian Plants. ASGAP, 3, 22, 1965, pàg. 63-65. ISSN 0005-0008.
* ↑ «Actinotus». Australian Plant Name Index (APNI), IBIS database. Centre for Plant Biodiversity Research, Australian Government, Canberra. [Consulta: 14 setembre 2008].
# Josephine Sticker

Josefine "Fini" Sticker (Viena, 7 de juliol de 1894 – 10 de setembre 1960) va ser una nedadora austríaca jueva que va competir a començaments del segle xx.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, on disputà dues proves del programa de natació. En la prova dels 100 metres lliures quedà eliminada en sèries, mentre en la prova dels relleus 4x100 metres lliures guanyà la medalla de bronze, amb la qual cosa es convertia en la primera dona austríaca en guanyar una medalla olímpica, conjuntament amb les seves companyes d'equip Margarete Adler, Klara Milch i Berta Zahourek.

## Referències

* ↑ «Josephine STICKER - Swimming Olympique | Austria» (en anglès). COI, 15-06-2016. [Consulta: 19 juliol 2020].
* 1 2 «Fini Sticker Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 de desembre 2012. [Consulta: 9 juliol 2016].
* ↑ Profile a databaseolympics.com]
* ↑ «Jewish Olympic Medalists». Jewish Virtual Library. [Consulta: 19 juliol 2020].