OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa do Penedo

Casa do Penedo (Portuguès per Casa de pedra o Casa de la Roca) és un monument arquitectònic localitzat entre Celorico de Basto i Fafe, al Portugal del nord. Rep el seu nom perquè va ser construïda entre quatre grans roques que serveixen com a fonaments, parets i sostre de la casa.

## Història

La seva construcció va començar el 1972 i va durar aproximadament dos anys fins a la seva conclusió el 1974.
L'enginyer que va construir la Casa do Penedo era de Guimarães. La residència era inicialment utilitzada pels propietaris com a destinació de vacances. Avui Casa do Penedo és un petit museu d'antiguitats i fotografies de la història de la casa.
L'edifici és localitzat prop d'un parc eòlic, tot i que no hi ha cap subministrament d'electricitat a la casa mateixa. A causa del seu disseny inusual i integració a la naturalesa circumdant, l'edifici ha esdevingut un creixent atracció turística.
* Casa do Penedo, vista posterior
* Casa do Penedo, vista de front
* Casa Penedo, vista posterior

## Referències

* ↑ Lyttle, Bethany. «Casa do Penedo, Fafe Mountains, Portugal - In Photos: 10 Cool Camouflage Homes». [Consulta: 11 maig 2015].
* ↑ ḎḤWTY. «The Casa do Penedo: A Portuguese Flintstones House» (en anglès). Ancient Origins.
* ↑ «Real Life Flintstones House Lures Tourists in Portugal». [Consulta: 11 maig 2015].
* ↑ «'Casa dos Flinstones' é atracção em Fafe | Alma de Viajante» (en portuguès). [Consulta: 11 maig 2015].
* ↑ «Green Savers – Fafe: casa do Penedo é o edifício mais estranho do mundo (com FOTOS)» (en portuguès). Arxivat de l'original el 2015-05-18. [Consulta: 11 maig 2015].
* ↑ «Há quem vá a Fafe à procura da Casa do Penedo a pensar nos Flintstones» (en portuguès). [Consulta: 11 maig 2015].
# El llibre de l'honor

Lo llibre del honor (El llibre de l'honor, en català normatiu) és una tragèdia en tres actes i en vers, original de Frederic Soler, amb la col·laboració de Manuel Mata i Maneja i estrenada la nit del 2 d'octubre de 1883, al teatre Romea.
L'acció té lloc al Castell de Rocacorba de l'Empordà, després de la batalla de Las Navas de Tolosa.

## Repartiment de l'estrena

* La comtessa Èlia: Concepció Pallardó
* Rosa-Maria: Carme Parreño
* Comte de Rocacorba: Teodor Bonaplata
* Conrad: Hermenegild Goula
* Mestre Norbert: Miquel Pigrau
* El Pelegrí: Jaume Virgili
* El patge Rodolf: Lluís Muns
* El patge Fadric: Fèlix Muxart
* El patge Fidel: Josep Borrell
* Soldats, patges, escuders.

## Edicions

* 2ª ed.: La Escena Catalana. Any VIII (segona època). Barcelona, 24 gener 1925. Núm. 170
# Nicolas-Théodore de Saussure

Nicolas-Théodore de Saussure (14 d'octubre de 1767 - 18 d'abril de 1845) va ser un químic suís i estudiant de la fisiologia vegetal.
Era el fill més gran d'Horace-Bénédict de Saussure, va néixer a Ginebra. Era membre del Consell de Ginebra i va dedicar molt temps als assumptes públics.
La majoria dels seus 36 treballs estan dedicats a la química, la fisiologia vegetal, la naturalesa dels sòls i les condicions de la vida vegetal i van ser reunits sota el títol Recherches chimiques sur la végétation ("Recerques químiques sobre la vegetació").
Saussure va mostrar que l'increment en massa de les plantes quan creixen podria no ser deguda només a la presa de CO₂, sinó també a la presa d'aigua. Així es va començar a obtenir la reacció bàsica de la fotosíntesi per produir aliment com la glucosa.
Els gèneres de plantes Saussurea i Saussuria l'honoren.
La seva germana, Albertine Necker de Saussure, és una escriptora primerenca sobre l'educació de les dones.

## Referències

Aquest article incorpora text d'una publicació que es troba en domini públic: Chisholm, Hugh. Encyclopædia Britannica (edició de 1911) (en anglès). 11a ed. Cambridge University Press, 1911.
# Songeson

Songeson és un municipi francès situat al departament del Jura i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2007 tenia 71 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Songeson era de 71 persones. Hi havia 32 famílies de les quals 8 eren unipersonals (8 homes vivint sols), 20 parelles sense fills i 4 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 54 habitatges, 32 eren l'habitatge principal de la família, 20 eren segones residències i 2 estaven desocupats. 51 eren cases i 3 eren apartaments. Dels 32 habitatges principals, 25 estaven ocupats pels seus propietaris i 7 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 1 tenia dues cambres, 5 en tenien tres, 9 en tenien quatre i 17 en tenien cinc o més. 24 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 18 habitatges hi havia un automòbil i a 11 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Songeson el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 4 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 4 | 75 a 79 | 0 |
| 4 | 70 a 74 | 0 |
| 8 | 65 a 69 | 4 |
| 0 | 60 a 64 | 4 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 4 | 45 a 49 | 4 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 0 | 35 a 39 | 0 |
| 4 | 30 a 34 | 0 |
| 0 | 25 a 29 | 4 |
| 4 | 20 a 24 | 4 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 4 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 39 persones, 32 eren actives i 7 eren inactives. De les 32 persones actives 28 estaven ocupades (19 homes i 9 dones) i 4 estaven aturades (2 homes i 2 dones). De les 7 persones inactives 2 estaven jubilades, 1 estava estudiant i 4 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 4 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa financera, 2 d'empreses de serveis i 1 d'una entitat de l'administració pública.
L'any 2000 a Songeson hi havia 5 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Songeson a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Songeson a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Jordi Oriol i Vilanova

Jordi Oriol i Vilanova (Barcelona, 1926 – Barcelona, 29 de gener de 1995) fou un empresari barceloní, vicepresident de l'empresa Roca i conseller del Banco Zaragozano.

## Biografia

Jorge Oriol Vilanova va créixer a la ciutat comtal, on va començar els seus estudis al Col·legi Alemany de Barcelona i al col·legi de San Francesc Xavier de Tudela. Es va llicenciar en dret per la Universitat de Barcelona, estudis que va complementar més endavant amb un programa d'alta direcció d'empreses (PADE) a la llavors nova escola de negocis IESE.
Com a vicepresident de la Companya Roca Radiadors S.A. i responsable d'expansió i de la propietat industrial, va recórrer Europa, Asia i Amèrica per implantar i desenvolupar l'empresa. Els seus viatges el portaren a escriure la novel·la Seis Meses de Plazo, amb pròleg del seu amic Francisco Montero Galvache, així com a la pintura i a la producció literària i poètica amb obres com Recuerdos, Cartas desde Roma, La Cerca, El Noray i Juan Juen.
Jordi Oriol fou també conseller del banc aragonès Banco Zaragozano. Era fill de la família reusenca d'Oriol i descent de l'orfebre Antoni Oriol i Buxó. Va morir el 29 de gener de l'any 1995 i fou enterrat al cementiri de Montjuïc.

## Referències

* ↑ «ABC MADRID 31-01-1995 página 98 - Archivo ABC», 28-08-2019. [Consulta: 21 setembre 2024].
* 1 2 3 Vilanova, Jorge Oriol. Seis meses de plazo (en castellà). Editorial Pomaire, 1980. ISBN 978-84-286-0601-1.
* ↑ Official Gazette of the United States Patent and Trademark Office: Trademarks (en anglès). U.S. Department of Commerce, Patent and Trademark Office, 1988.
* ↑ Industrial, Venezuela Oficina de Registro de la Propiedad. Boletín de la propiedad industrial (en castellà), 1982.
* ↑ Whiteside, R. M.; Wilson, A.; Blackburn, S.; Hörnig, S. E.; Wilson, C. P.. Major Companies of Europe 1993/94: Volume 1 Major Companies of the Continental European Community (en anglès). Springer Science & Business Media, 2012-12-06. ISBN 978-94-011-1444-8.
* ↑ Setmanari El Temps «Cavallers de la mort». La qüestió, 20-03-1989, pàg. 11.
* ↑ Consejo Superior Bancario Anuario Estadístico de la Banca Privada, 1985, pàg. 9.
# William Philo

William Philo (Islington, Londres, 17 de febrer de 1882 – Albert, Somme, 7 de juliol de 1916) va ser un boxejador anglès que va competir a principis del segle xx.
El 1908 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on guanyà la medalla de bronze de la categoria del pes mitjà del programa de boxa, en perdre en semifinals contra Reginald Baker.
Durant la Primera Guerra Mundial va lluitar en el 8è Batalló, Royal Fusiliers de l'Exèrcit Britànic. Morí en la batalla del Somme el 7 de juliol de 1916. El seu cos no fou recuperat i és recordat al Memorial de Thiepval.

## Referències

* ↑ «William Philo Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 21 de setembre 2011. [Consulta: 5 novembre 2015].
* ↑ «Olympians Who Were Killed or Missing in Action or Died as a Result of War». Sports Reference. Arxivat de l'original el 27 de febrer 2017. [Consulta: 5 novembre 2015].
* ↑ Philo, William, Commonwealth War Graves Commission, Consulta 19 agost 2008
# La mort i l'escultor

La mort i l'escultor (en anglés: Death and the Sculptor), també coneguda com el Monument de Milmore i L'àngel de la mort i el jove escultor, és una escultura en bronze, i una de les obres d'art més influents creades per Daniel Chester French. L'obra s'encarregà per a marcar la tomba del Cementeri de Forest Hills de Jamaica Plain, a Boston, Massachusetts (Estats Units), dels germans Joseph (1841–1886), James i Martin Milmore (1844–1883). Són dues figures exemptes unides a un relleu de fons rere seu. La figura de la dreta representa un escultor, la mà del qual que sosté un cisell la reté suaument els dits de la figura de l'esquerra, que representa la Mort, mostrada com una dona alada.

## Temes

Els germans Milmore emigraren als Estats Units des d'Irlanda el 1851. Joseph esdevingué tallador de pedra i Martin escultor. Reberen sovint encàrrecs, el més notable l'Esfinx de granit (1873) que resideix al Cementeri de Mount Auburn.

## Descripció

El monument de French, encarregat el 1889 i dedicat el 1893, mostra l'Àngel de la Mort agafant suaument la mà d'un escultor o tallador de pedra que treballa en una figura d'esfinx molt similar a la que feren els germans.
Quan el guix de l'obra era a París per a ser fos en bronze, es mostrà en alguns salons, com ara el Saló de Champs de Mars, en què se li va atorgar una medalla de tercera classe, "només la segona vegada en què un estatunidenc ha sigut tan honorat pel món de l'art parisenc".
L'entorn arquitectònic fou dissenyat inicialment per l'arquitecte C. Howard Walker; fou, però, redissenyat pel col·laborador freqüent de French, Henry Bacon, el 1914, i finalment reemplaçat el 1945 per un de dissenyat per la firma de Boston d'Andrews, Jones Boscoe i Whitmore, moment en què la ubicació del monument canvià. La part de bronze fou fosa a París per Gruet Foundry. French i la família Milmore van acordar que es fessen altres quatre motles de la peça, per als museus a Chicago, Filadèlfia, Boston i Sant Lluís.
La versió en guix de Chicago es mostrà en l'Exposició Mundial Colombina, en què rebre bones crítiques. Aquesta obra fou destruïda el 1949.
El 1917 se'n feu una altra versió de l'obra, aquesta vegada en marbre per al Museu Metropolità d'Art de Nova York. La tallaren els germans Piccirilli, que havien tallat pràcticament tots els marbres de French.

## Referències

* ↑ Taft, Lorado, The History of American Sculpture, The Macmillan Company, Nova York, 1925 p. 252.
* ↑ «Martin Milmore Memorial, (sculpture)». Save Outdoor Sculpture, Massachusetts survey, 1993. [Consulta: 5 maig 2013].
* ↑ Richman, Michael, Daniel Chester French: An American Sculptor, The Preservation Press, Washington D.C., 1976, pàgs. 71-79.
* ↑ Brown, Fern et al, Revisiting the White City: American Art at the 1893 World’s Fair, National Museum of American Art, National Portrait Gallery and Smithsonain Institution, Washington D.C., 1993.
# Castell de Moydrum

El Castell de Moydrum (Irlandès: Caisleán Maigh Droma) és un castell en ruïnes situat a la localitat de Moydrum, Irlanda, a l'est d'Athlone, Comtat de Westmeath.

## Història

Les terres de Moydrum van ser concedides a la família anglesa Handcock, originària de Devon, durant les plantacions de Cromwell d'Irlanda al segle xvii. A partir d'aquell moment la família va esdevenir una de les dinasties de terratinents més destacades de la zona.
Ja en el segle xviii, William Handcock, va exercir com a membre del Parlament (MP), representant a Athlone fins a la dissolució del parlament després de les Actes d'unió de 1800 amb el Regne Unit. Handcock, que en un principi s´havia oposat a la Llei, va canviar d'opinió quan se li va prometre una noblesa si hi votava a favor, creant així la Baronia de Castlemaine el 1812. El baró va decidir crear una casa senyorial adequada a les seves terres a Moydrum, i per això va demanar a l'arquitecte Richard Morrison que remodelés i ampliés una casa existent construïda pels vols de 1750 que pertanyia a la família. El castell gòtic-revivalista resultant es va completar el 1814.
El 3 de juliol de 1921, en el context de la guerra angloirlandesa, una assemblea de membres de l'IRA van incendiar el castell com a represalia a la crema de diverses cases al sud del Comtat de Wesmeath per part de les forces militars britàniques.
Un cop s'establí l'Estat Lliure d'Irlanda, bona part de les terres van ser vengudes per la Comissió de Terres d'Irlanda.

## En la cultura popular

El fotògraf Anton Corbijn va fotografiar Moydrum Castle per a la portada del quart àlbum d'estudi de la banda de rock irlandesa U2, The Unforgettable Fire de 1984 i li va donar un to sèpia. La fotografia, però, era una còpia virtual d'una imatge de la portada d'un llibre de 1980 In Ruins: The Once Great Houses of Ireland de Simon Marsden, pel qual U2 va haver de pagar una compensació. Es va agafar del mateix lloc i va utilitzar la mateixa tècnica de filtre polaritzador, però amb l'addició dels quatre membres de la banda. Aquesta foto es va fer amb una pel·lícula fotogràfica infraroja donant a les fulles un to clar i al cel blau un to molt fosc.

## Referències

* 1 2 Cokayne, G.E; Vicary Gibbs, H.A. Doubleday, Geoffrey H. White, Duncan Warrand and Lord Howard de Walden, editors. The Complete Peerage of England, Scotland, Ireland, Great Britain and the United Kingdom, Extant, Extinct or Dormant, new ed. 13 volumes in 14. 1910-1959. Reprint in 6 volumes, Gloucester, U.K. Alan Sutton Publishing, 2000. Cited at http://www.thepeerage.com.
* ↑ «Rockcliffe House Additional Images: Buildings of Ireland: National Inventory of Architectural Heritage» (en anglès). buildingsofireland.ie. [Consulta: 9 juny 2018].
* ↑ «Archived copy». Arxivat de l'original el 2008-04-04. [Consulta: 8 març 2016].
* ↑ http://www.oireachtas-debates.gov.ie/D/0023/D.0023.192804190016.html Arxivat 2012-02-05 a Wayback Machine.
* ↑ McCormick, Neil. U2 by U2. Londres: HarperCollinsPublishers, 2006, p. 155. ISBN 0-00-719668-7. ; Simon Marsden's original image
# Circuit de Detroit

El Circuit de Detroit era un circuit urbà pels carrers de Detroit, Estats Units que es va fer servir per disputar-hi el Gran Premi de l'est dels Estats Units de Fórmula 1 entre les temporades 1982 i 1988.
L'any 1989, la carrera va deixar de formar part del calendari de la Fórmula 1 i fou inclòs al campionat CART. A partir de 1992, la carrera es disputava a Belle Isle, un parc de la ciutat sobre el riu Detroit. El gran premi es va deixar de disputar a partir del 2001 perquè es van reduir les vies pavimentades a l'illa.

## Traçat

El circuit original tenia 4,023 km, amb 17 corbes, 2 xicanes de gran dificultat i un túnel al marge del riu. Amb totes aquestes dificultats, es va aconseguir un GP més lent que el Gran Premi de Mònaco.

## Guanyadors del GP de l'est dels EUA de F1

Les curses dels anys que no van formar part del calendari de la Fórmula 1 estan marcats amb un fons de color.
| Any | Pilot | Equip | Resultats |
| 2001 | Hélio Castroneves (Brasil) | Reynard-Honda | |
| 2000 | Hélio Castroneves (Brasil) | Reynard-Honda | |
| 1999 | Dario Franchitti (Escòcia) | Reynard-Honda | |
| 1998 | Alex Zanardi (Itàlia) | Reynard-Honda | |
| 1997 | Greg Moore (Canadà) | Reynard-Mercedes | |
| 1996 | Mario Andretti (Estats Units) | Lola-Cosworth | |
| 1995 | Robby Gordon (Estats Units) | Reynard-Ford | |
| 1994 | Paul Tracy (Canadà) | Penske-Ilmor | |
| 1993 | Danny Sullivan (Estats Units) | Lola-Chevrolet | |
| 1992 | Bobby Rahal (Estats Units) | Lola-Chevrolet | |
| 1991 | Emerson Fittipaldi (Brasil) | Penske-Chevrolet | |
| 1990 | Mario Andretti (Estats Units) | Lola-Chevrolet | |
| 1989 | Emerson Fittipaldi (Brasil) | Penske-Chevrolet | |
| 1988 | Ayrton Senna | McLaren - Honda | Resultats |
| 1987 | Ayrton Senna | Lotus - Honda | Resultats |
| 1986 | Ayrton Senna | Lotus - Renault | Resultats |
| 1985 | Keke Rosberg | Williams - Honda | Resultats |
| 1984 | Nelson Piquet | Brabham - BMW | Resultats |
| 1983 | Michele Alboreto | Tyrrell - Cosworth | Resultats |
| 1982 | John Watson | McLaren - Cosworth | Resultats |
# Wistawanda

Wistawanda fou una ciutat situada a l'est d'Hattusa, a la Terra Alta Hitita, on va tenir lloc la batalla de Wistawanda, que va posar gairebé fi a tres segles d'atacs kashka contra els hitites.
La ciutat kashka de Pishuru tenia la direcció de les forces kashka; per l'altra banda estava Hattusilis, futur rei Hattusilis III, que havia estat nomenat rei vassall d'Hakpis. Els kashka tenien més de 800 carros de combat i gran nombre d'infants i els hitites molts menys carros (Muwatallis II només va enviar 120 carros i no va enviar infanteria, i Hattusilis segurament no va poder posar en combat més de 500 carros i un nombre limitat d'infants). La batalla estava igualada i s'hauria decantat segurament pels kashka donada la seva superioritat, si no hagués estat per la mort del cap kashka durant el combat. Llavors l'exèrcit kashka es va desbandar i els hitites van guanyar la batalla.
Hattusilis va erigir una estela commemorativa a Wistawanda.
Després de la batalla la reconquesta de les ciutats hitites que havien ocupat els kashka, ja fou senzilla. Tot i la poca ajuda rebuda de son germa Muwatallis II, Hattusilis encara va poder enviar tot seguit forces a son germà per la batalla amb Egipte que es va lliurar a Cadeix, a Síria.

## Referències

* ↑ «Templodeapolo.net - Impressão». [Consulta: 5 maig 2019].
# Narcís Figueres i Caselles

Narcís Figueres i Caselles o Narcís Figueras (s.XIX- principis del S.XX) fou un clergue i organista del monestir de Sant Daniel, a Girona.
De Narcís Figueres se'n conserva un fons musical propi que conté peces dels seus coetanis entre els quals trobem organistes i mestres de capella com: Carles Baguer, Manuel Casanovas, Rafael Compta, Antoni Guiu i Felip Rodríguez. També trobem peces dins dels gènere per a variacions de Nicola Vaccai i Maria Dolors Vedruna i Minguella. Més repertori de tecla atribuït a Frantisek Kotswara i Marcos Antônio Portugal. També conté divereses adaptacions i arranjament de música escènica per a piano i veu o sol per a piano de compositors com V. Bellini, G. Donizzetti, G. Mazza, F. Morlacchi, L. Ricci, G. Rossini, G. Verdi i Francesc de Paula Sánchez-Gabanyach. El fons també conté repertori coral de J. Carreras i Dagas, repertori popular de M. Casanovas i Llorenç Pagans.

## Obra

D'ell se'n conserven 4 obres a l'Arxiu Diocesià de Girona:
* Contrapàs Català, Danses per a orgue, primera meitat s. XIX.
* Rosari per a 4 veus, primera meitat s. XIX.
* Simfonia en LaM, mitjans s. XIX.
* Kiries, finals s XVIII - principi s. XIX
* Motet per a 3v i Org, finals s. XIX.

## Referències

* ↑ Anglada i Mas, Anna Maria; Badal Pérez-Alarcón, Carlos; Fernández Llopis, Nil; Gregori i Cifré, Josep M. Fons de Sant Feliu de Girona, Santuari de Santa Maria dels Arcs, Casa Carles, Santa Maria de la Bisbal i Narcís Figueras de l'Arxiu Diocesà de Girona / Anna Maria Anglada i Mas, Carles Badal Pérez-Alarcón, Nil Fernández Llopis, Josep Maria Gregori i Cifré. Primera edició. Bellaterra: Universitat Autònoma de Barcelona, 2020, p. XXXVII-XXXIX, 505-543.
* ↑ Obres de Narcís Figueras a l'IFMuC. Base de dades dels fons musicals de Catalunya.
* ↑ Obra de Narcís Figueres a l'IFMuC. Base de dades dels fons musicals de Catalunya.
# José Millán Astray

José Millán Astray (1850-7 de novembre de 1923) va ser un advocat, funcionari i escriptor espanyol, va ser el pare del militar i fundador de la Legión Española, José Millán-Astray y Terreros.

## Biografia

Va néixer a Santiago de Compostel·la en 1850. Advocat i escriptor, va ser cap del Cos d'Establiments Penals. Va escriure algunes obres de teatre i en 1883 va ser un dels fundadors del diari El Dia, entre els quals es va comptar també el marquès de Riscal. També va escriure per a altres publicacions periòdiques com El Correu Il·lustrat i Museu Criminal. Va tenir com a fills, amb Pilar Terreros, al militar José Millán-Astray i a l'escriptora Pilar Millán-Astray., va ser director de la Presó Model de Madrid, quan va ocórrer el Crim del Carrer Fuencarral, on Luciana Bocino va morir i es va destapar la sospita que, sota la seva autoritat certs reclusos, previ pagament, eren deixats en llibertat unes hores. Va morir el 7 de novembre de 1923.

## Referències

* 1 2 3 4 Ossorio y Bernard, 1903, p. 279.
* ↑ Ramírez Gómez, 2000, p. 233.
* ↑ «D. José Millán Astray». ABC [Madrid], 08-11-1923, pàg. 31. ISSN: 1136-0143.
Aquest article és una obra derivada d' Ensayo de un catálogo de periodistas españoles del siglo XIX, una obra de Manuel Ossorio y Bernard publicada a Espanya en 1903, disponible sense restriccions conegudes de dret d'autor. Aquesta obra derivada es troba disponible sota les llicències GNU Free Documentation License i Creative Commons Atribución-CompartirIgual 3.0 Unported.

## Bibliografia

* Ramírez Gómez, Carmen. Mujeres escritoras en la prensa andaluza del siglo XX (1900-1950). Universidad de Sevilla, 2000. ISBN 84-472-0560-6.
* Togores, Luis E. Millán Astray, legionario. La Esfera de los Libros, 2003. ISBN 84-9734-103-1.