OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa-Museu Miguel Pellicer

La Casa-Museu Miguel Pellicer, situada a la plaça del Pilar de Calanda (Província de Terol, Espanya) és un edifici de traça tradicional destinat a rememorar el famós miracle que la Verge del Pilar va obrar en la persona del calandino Miguel Pellicer. És considerat com un Museu religiós que té com a tema central el famós Miracle de Calanda.

## Història de l'edifici

La Casa-Museu Miguel Pellicer no és la casa del personatge que dona nom a aquesta, sinó l'antiga casa del Capellà del Pilar, construïda en la segona dècada del s. XVIII, aproximadament en 1720, quan les obres de l'actual Temple del Pilar estaven en la seva primera fase.

## El Museu: estades i continguts
### Pati i Sala dels Màrtirs de Calanda

Dins del pati de la casa es pot observar un panell amb la història del temple del Pilar (que es va elevar per commemorar el centenari del miracle) des dels seus humils començaments a la casa dels pares de Miguel Pellicer. A més es pot veure una gerra de ceràmica de Calanda, utilitzada per recollir l'oli donat en la “Llega” de febrer per als llums de la Verge; un càntir típic de Calanda. En l'anomenada “sala dels màrtirs de Calanda” ens trobem un quadre a l'oli de la Verge del Pilar, afusellada i acoltellada, així com fotos dels sacerdots màrtirs en la Guerra Civil i 20 estendards dels misteris del Rosari.

### Primera planta

Es pot observar una sèrie de panells amb fotos, gojos, himnes, història de les ermites de la Verge del Baix Aragó.

### Segona planta

En ella existeix sobretot elements religiosos com vestimentes per a imatges i vestimentes litúrgiques; cal destacar:
* Mantells antics de la Verge del Pilar (ss. XVII-XVIII).
* Verge del Pilar en plata, donada pel Capítol de Zaragoza Gil Robles després de la Guerra Civil.
* Casulla brodada en or del Cardenal Cascajares (natural de Calanda, Conseller d'Isabel II, emparentat amb S. Vicente Ferrer).
* Quadre de medalles al mèrit intel·lectual i del treball de D. Manuel Mindán Manero.
* Mantells nous de la Verge.
* Cruz de Calatrava brodada en una capa pluvial S. XIII.

### Tercera planta

L'última planta està més centrada en la figura de Miguel Pellicer i en el miracle, podent-se observar:
* Reproducció de l'habitació del Miracle.
* Reproducció de la cuina antiga d'una casa de pagesos.
* Documentació escrita sobre el miracle.
* Facsímil del Protocol de Mazaleón, partides sacramentals de Miguel Pellicer, edició antiga de la sentència, llibres, estampes, fullets de totes les èpoques sobre el miracle.
* Panell amb fotos de la Verge del Pilar i del Miracle en diferents llocs d'Europa.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Museo Miguel Pellicer» (en castellà). Parroquia de Nuestra Señora de la Esperanza. Arxivat de l'original el 12/6/2015. [Consulta: 5 març 2021].
* ↑ http://www.turismodearagon.com/es/patrimonio/museos-y-centros-de-interpretacion/casa-museo-miguel-pellicer.html#.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 http://www.calanda.es/index.php?option=com_zoo&view=item&layout=item&Itemid=259

## Enllaços externs

* Pàgina dedicada al Museu Miguel Pellicer Arxivat 2015-06-12 a Wayback Machine. Arxivat 2015-06-12 a Wayback Machine.
# Casa Masip (Vilanova i la Geltrú)

La Casa Masip o Cal Juncosa és una casa de Vilanova i la Geltrú (Garraf) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Va ser concebut en estil historicista amb elements neogòtics per l'arquitecte Gaietà Miret i Raventós, encarregat per Joan Olivella i Masip.

## Descripció

Es tracta d'un habitatge plurifamiliar entre mitgeres amb pati posterior. La planta de l'immoble és rectangular i es compon de planta baixa i dues plantes pis sota coberta plana de la que sobresurt la caixa d'escala i una petita dependència. Consta de tres crugies amb escala central adossada a la mitgera. Les galeries posteriors actualment estan tancades.
Es va fer una important ampliació que va desfigurar la planta baixa que ocupa part de l'antic jardí i que serveix de terrassa per a la primera planta.
Les parets de càrrega són de paredat comú i totxo. Els forjats són de biguetes de formigó i ceràmica. També hi ha forjats de bigues de fusta i revoltó. Presència de jàsseres i pilars metàl·lics.
La façana és de composició simètrica modificada totalment a la planta baixa. La planta principal consta de tribuna central i balcons lateral. Al segon pis hi ha un balcó central sobre la tribuna i finestres coronelles laterals de columnes fines de fust llis, capitells i arc lobulat. Les llindes són ornamentals. El coronament està format per una cornisa i barana de terrat de gelosia.

## Referències

* ↑ «Cal Juncosa o casa Masip». Pobles de Catalunya. [Consulta: 15 gener 2022].
* ↑ Huerta i Martín, Carme; Marsé i Ferrer, Pere «El modernisme en l'arquitectura de Vilanova i la Geltrú». Miscel·lània penedesenca, 1991, pàg. 551, 554.
* 1 2 3 4 «Casa Masip». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 novembre 2017].
* ↑ Huerta i Martín i Marsé i Ferrer, 1991, p. 554.
# Castell de Pina

El Castell de Pina és el conjunt de restes arquitectòniques del que antany va constituir el Castell de la localitat de Pina, a la comarca de l'Alt Palància, que està catalogat com a Bé d'Interès Cultural per declaració genèrica, segons consta a la Direcció General de Patrimoni Artístic de la Generalitat Valenciana, amb el codi 12.07.090-004, no presentant anotació ministerial.

## Història

Es pot comprovar per documentació escrita que els orígens de Pina estan al segle xiv, quan en 1363 va ser fundada per Juan Alonso de Xèrica, per això, els autors estudien dues possibilitats, o bé la zona havia tingut poblaments anteriors que s'havien desmantellat, o bé realment no hi havia hagut cap població abans del segle xiv.
Tot i falta de documentació que ho acrediti, la hipòtesi més plausible és que realment la zona hagués estat despoblada per diferents motius i es repoblés al segle xiv, i en aquest moment es desmantellés el castell, utilitzant les seves pedres com a elements constructius del nou assentament. Per això hi ha autors que consideren que el castell va haver de tenir origen àrab.

## Descripció

En l'actualitat del castell no en queda pràcticament res, pot apreciar-se el que seria el perímetre del mateix així com part dels murs de les muralles que l'envoltaven. Per l'estudi de les restes es pot dir que la plata era rectangular i es tractava d'un castell de tipus montà.

## Referències

* ↑ URL de la referència: http://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=2577.
* ↑ http://www.cult.gva.es/dgpa/bics/Detalles_bics.asp?IdInmueble=1399
* 1 2 3 Castillos, Torres y Fortalezas de la Comunidad Valenciana. Levante, el Mercantil Valenciano. Editorial Prensa Valenciana, S.A. 1995. Valencia. Pág. 223
* 1 2 http://www.pinademontalgrao.es/es/content/monumentos-civiles Arxivat 2014-10-29 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.monumentalnet.org/comunidad_valenciana/castellon_castello/pina_de_montalgrao/pina_de_montalgrao/castillo_de_pina_de_montalgrao.php Arxivat 2014-10-29 a Wayback Machine.
# Clormayenita

La clormayenita és un mineral de la classe dels òxids que pertany al grup de la mayenita. Rep el seu nom en honor del seu contingut en clor i de la seva localitat tipus, un indret situat a prop de Mayen (Eifel, Alemanya). L'any 2013 l'Associació Mineralògica Internacional va reanomenar el mineral mayenita com a clormayenita i va desacreditar el mineral brearleyita perquè és en realitat clormayenita.

## Característiques

La clormayenita és un òxid de fórmula química Ca₁₂Al$_{14}$O$_{32}$[☐₄Cl₂]. Cristal·litza en el sistema isomètric en forma de grans anèdrics arrodonits, de fins a 60 μm. S'altera immediatament a aluminats de calci hidratats quan entra en contacte amb l'aigua.
El Ca₁₂Al$_{14}$O$_{32}$ pur sintètic existeix, però és estabilitzat per la humitat enlloc del clor; el contingut de l'aigua arriba a un màxim de 1,3% a ~950 °C i hi és present en forma de grups OH. La composició d'aquesta fase es descriu millor com a Ca₁₂Al$_{14}$O$_{32}$(OH)₂.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la clormayenita pertany a «04.CC: Òxids amb relació Metall:Oxigen = 2:3, 3:5, i similars, amb cations de mida mitjana i gran» juntament amb els següents minerals: cromobismita, freudenbergita, grossita, yafsoanita, latrappita, lueshita, natroniobita, perovskita, barioperovskita, lakargiïta, megawita, loparita-(Ce), macedonita, tausonita, isolueshita, crichtonita, davidita-(Ce), davidita-(La), davidita-(Y), landauïta, lindsleyita, loveringita, mathiasita, senaïta, dessauïta-(Y), cleusonita, gramaccioliïta-(Y), diaoyudaoïta, hawthorneïta, hibonita, lindqvistita, magnetoplumbita, plumboferrita, yimengita, haggertyita, nežilovita, batiferrita, barioferrita, jeppeïta, zenzenita i mengxianminita.

## Formació i jaciments

La clormayenita s'ha trobat en blocs de pedra calcària metamorfosats tèrmicament inclosos en roques volcàniques (prop de Mayen, Alemanya); també és comuna en pedres calcàries impuresm metamorfosades tèrmicament a alta temperatura (Formació Hatrurim, Israel). Va ser descoberta prop de Mayen (Alemanya); també ha estat descrita a altres indrets d'Alemanya, Àustria, Israel, Jordània, meteorits del nord-oest d'Àfrica, Palestina, Polònia, la República Txeca, Rússia i Ucraïna.

## Referències

* 1 2 3 «Chlormayenite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* ↑ «Mayenite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 8 gener 2018].
* ↑ Nurse, R.W; Welch, J.H.; Majumdar, A. J. «The 12CaO.7Al2O3 phase in the CaO-Al2O3 system». Trans. Brit. Ceram. Soc., 64, 1965, pàg. 323-332.
* ↑ Nurse, R.W; Welch, J.H.; Majumdar, A. J. «The CaO-Al2O3 system in a moisture-free atmosphere». Trans. Brit. Ceram. Soc., 64, 1965, pàg. 409-418.
# Cloroacetat de sodi

El cloroacetat de sodi és un compost orgànic amb la fórmula CH$_2$ClCO$_2$ Na. És un sòlid blanc i soluble en aigua, és la sal sòdica de l'àcid cloroacètic. Molts dels seus usos són similars als de l'àcid progenitor. Es prepara tractant l'àcid cloroacètic amb carbonat sòdic.

## Usos

El cloroacetat és un bon agent alquilant, que serveix com a reactiu per fixar el grup –CH$_2$CO$_2$$^–$, a una gran varietat de nucleòfils fins i tot febles.
Pel que fa als usos pràctics i comercials, s'utilitza per convertir la cel·lulosa en acetat de cel·lulosa . És un precursor de molts herbicides dimetoat i benazoline (la sal mateixa també s'utilitza com a herbicida de contacte). És un precursor de l'àcid tioglicòlic per reacció amb hidrosulfur de sodi. La reacció amb sals de cianur dona cianoacetat NCCH ₂ CO ₂ Na. El cianoacetat és un precursor de l'àcid malònic.
El cloroacetat de sodi és un reactiu de laboratori comú en química orgànica, tal com ho il·lustren moltes entrades de la sèrie de llibres Organic Syntheses . Amb nucleòfils bifuncionals, el cloroacetat de sodi és un precursor dels composts heterocíclics.
La reacció amb nitrit de sodi dona àcid nitroacètic. Amb l'etòxid de sodi dona etoxiacetat. Amb acetoacetat d'etil es produeix acetosuccinat d'etil.
La hidròlisi dona àcid glicòlic.

## Referències

* ↑ Koenig, Günter. «Chloroacetic Acids». A: Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry, 2000. DOI 10.1002/14356007.a06_537. ISBN 3527306730.
* ↑ Nathan Weiner Organic Syntheses, 18, 1938, pàg. 50. DOI: 10.15227/orgsyn.018.0050.
* ↑ J. K. H. Inglis Organic Syntheses, 8, 1928, pàg. 74. DOI: 10.15227/orgsyn.008.0074.
* ↑ C. Ernst Redemann, Roland N. Icke, Gordon A. Alles Organic Syntheses, 27, 1947, pàg. 73. DOI: 10.15227/orgsyn.027.0073.
* ↑ C. F. H. Allen, J. A. VanAllan Organic Syntheses, 27, 1947, pàg. 71. DOI: 10.15227/orgsyn.027.0071.
* ↑ F. C. Whitmore, Marion G. Whitmore Organic Syntheses, 3, 1923, pàg. 83. DOI: 10.15227/orgsyn.003.0083.
* ↑ Reynold C. Fuson, Bruno H. Wojcik Organic Syntheses, 13, 1933, pàg. 42. DOI: 10.15227/orgsyn.013.0042.
* ↑ Homer Adkins, Neville Isbell, Bruno Wojcik Organic Syntheses, 14, 1934, pàg. 38. DOI: 10.15227/orgsyn.014.0038.
* ↑ Koenig, Günter. «Chloroacetic Acids». A: Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry, 2000. DOI 10.1002/14356007.a06_537. ISBN 3527306730.
# Coreopsis

Coreopsis és un gènere de plantes asteràcies i dins la tribu Heliantheae. Conté unes 97 espècies. És un gènere principalment natiu d'Amèrica del Nord i moltes de les seves espècies es cultiven com planta ornamental en els jardins. Les seves flors generalment són grogues i amb els extrems dentats. Aquestes plantes popularment també s'anomenen "Calliopsis".

## Algunes espècies

| Coreopsis auriculata Coreopsis basalis Coreopsis bigelovii Coreopsis californica Coreopsis gigantea Coreopsis gladiata Coreopsis grandiflora Coreopsis hamiltonii Coreopsis lanceolata | Coreopsis linifolia Coreopsis major Coreopsis nuecensis Coreopsis palmata Coreopsis rosea Coreopsis tinctoria Coreopsis tripteris Coreopsis verticillata Coreopsis wrightii |

## Referències

* ↑ «Genus: Coreopsis L.». Germplasm Resources Information Network. United States Department of Agriculture, 06-01-2011. Arxivat de l'original el 2011-06-29. [Consulta: 9 febrer 2011].
* ↑ Coreopsis en PlantList
* ↑ Coreopsis en Global Compositae
* ↑ Llista completa d'espècies
# Cràter de Bòvtix

El Cràter de Bòvtix és un cràter d'impacte situat a Ucraïna a l'Oblast de Kirovohrad. Té un diàmetre de 24 km i una edat de 65,17 ± 0.64 milions d'anys, segons la datació de l'argó. Es troba dins l'àmbit d'error de l'edat del cràter de Chicxulub de Mèxic i el límit Cretaci-Paleogen (límit K-Pg). Probablement l'impacte de Bòvtix va ocórrer milers d'anys abans de l'impacte de Chicxulub. Cosa que suggereix que l'extinció dels dinosaures podria haver estat produïda per múltiples impactes de meteors dins un ampli període fa uns 65 milions d'anys.

## Geologia

El cràter de Bòvtix està situat al centre d'Ucraïna dins la conca del Tiasmin, un afluent del riu Dniprò. Està envoltat per una capa de bretxa que s'estén per una superfície de 6.500 km² S'ha estimat que immediatament rere l'impacte el material ejectat va cobrir 25.000 km² amb una fondària d'1 metre o més i amb una fondària de 600 m en la vora del mateix cràter.
L'aixecament del centre del cràter fa uns 6 km de diàmetre i s'aixeca uns 550 m de la base del cràter. En l'actualitat aquest aixecament està cobert per 500 metres de sediment dipositat. Aquest cràter va ser descobert en la dècada de 1960 arran de l'exploració de dipòsits de petroli de pissarra.

## Referències

* ↑ «Boltysh». Earth Impact Database. Universitat de Nova Brunswick.
* ↑ «Double meteorite strike 'caused dinosaur extinction». BBC News, 27-08-2010. [Consulta: 27 agost 2010].
* Grieve R.A.F., Reny G., Gurov, E.P., Ryabenko V. A. (1985), Impact Melt Rocks of the Boltysh Crater, Meteoritics, v. 20, p. 655
* Gurov E.P., Gurova H.P. (1985), Boltysh Astrobleme: Impact Crater Pattern with a Central Uplift, Lunar & Planetary Science XVI, pp. 310–311
* Kashkarov L.L., Nazarov M.A., Lorents K.A., Kalinina G.V., Kononkova N.N. (1999), The Track Age of the Boltysh Impact Structure, Astronomicheskii Vestnik, v. 33, p. 253
* Kelley S.P., Gurov E. (2002), The Boltysh, another end-Cretaceous impact, Meteoritics & Planetary Science, v. 37, pp. 1031–1043
* Jolley D., Gilmour I., Gurov E., Kelley S., Watson J. (2010) Two large meteorite impacts at the Cretaceous-Paleogene boundary Geology September 2010, v. 38, pp. 835–838, doi:10.1130/G31034.1
# Cèl·lules OK

Les cèl·lules OK (de l’anglès Opòssum Kidney cells, és a dir cèl·lules renals d'opòssum) són una línia cel·lular obtinguda a partir de cèl·lules de ronyó d’aquest marsupial, utilitzada en investigacions mèdiques com a model de cèl·lules epitelials del túbul proximal del ronyó.

## Característiques

La línia cel·lular deriva de cèl·lules del ronyó d'una opòssum adulta (femella) nord-americana (Didelphis virginiana). Igual que les cèl·lules LLC-PK1 porcines, aquesta línia cel·lular té la limitació d'estar mancada de diversos enzims específics del túbul proximal. No obstant això, les cèl·lules OK s'han utilitzat àmpliament per estudiar les interaccions funcionals entre el receptor de l'hormona paratiroidal 1 (PTH1R) i el factor regulador de l'intercanvi sodi-hidrogen 1 (NHERF1).

## Ús en recerca

Les cèl·lules OK es van cultivar originalment com a font de cromosomes X per a estudis sobre la inactivació de X. També han servit de models per a l'estudi de la fisiologia dopaminèrgica renal, a causa de la seva capacitat per produir i degradar dopamina. Les cèl·lules OK es venen amb el número de catàleg CRL-1840 de l'ATCC.

## Referències

* 1 2 H Koyama, C Goodpasture, M M Miller, R L Teplitz, A D Riggs «"Establishment and characterization of a cell line from the American opossum (Didelphys virginiana)"». In Vitro, 14(3), 1978, pàg. 239-246.
* ↑ M Kruidering, B van de Water, J F Nagelkerke «Methods for studying renal toxicity». Arch. Toxicol. Suppl., 18, 1996, pàg. 173-183.
* ↑ Ciruela, Francisco; Luján, Rafael «Molecular Aspects of G Protein-Coupled Receptors: Interacting Proteins and Function». New York, NY: Nova Science Publishers, 2008, pàg. 219.
* ↑ J T Guimarães 1, M A Vieira-Coelho, M P Serrão, P Soares-da-Silva «Opossum kidney (OK) cells in culture synthesize and degrade the natriuretic hormone dopamine: a comparison with rat renal tubular cells». Int J. Biochem. Cell Biol., 29(4), 1996, pàg. 681-688.

## Enllaços externs

* Cellosaurus– Entrada per OK (anglès)
# Desferroxamina

La desferroxamina (amb altres idiomes deferoxamina) és un fàrmac que enllaça el ferro i l'alumini. Es fa servir específicament per a la sobredosi de ferro, hemocromatosi, ja sia causada per múltiples transfusions de sang o a causa d'una condició genètica, i la toxicitat per alumini en persones en diàlisi. Es fa servir per injecció intramuscular, intravenosa o subcutània.
Els efectes secundaris comuns inclouen el dolor en el lloc de la injecció, la diarrea, vòmits, febre, pèrdua de l'audició i problemes oculars. Reaccions al·lèrgiques greus incloent anafilaxi i baixa pressió de la sang.
La desferroxaminava ser aprovada per ús mèdic als Estats Units el 1968.
La desferroxaminas'està estudiant pel tractament dels danys en la medul·la espinal i hemorràgia intracerebral. També s'usa per a induir un ambient similar a l'apòxia en cèl·lules mare.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Deferoxamine Mesylate». The American Society of Health-System Pharmacists. Arxivat de l'original el 21 desembre 2016. [Consulta: 8 desembre 2016].
* ↑ [13 desembre 2016] WHO Model Formulary 2008. World Health Organization, 2009, p. 61–62. ISBN 978-92-4-154765-9 [Consulta: 8 desembre 2016].
* ↑ http://www.ema.europa.eu/ema/index.jsp?curl=pages/medicines/human/orphans/2009/11/human_orphan_000120.jsp&mid=WC0b01ac058001d12b Arxivat 2013-07-17 a Wayback Machine.Plantilla:Full citation needed
* ↑ Wu, He; Wu, Tao; Xu, Xueying; Wang, Jessica; Wang, Jian «Iron toxicity in mice with collagenase-induced intracerebral hemorrhage». Journal of Cerebral Blood Flow & Metabolism, 31, 5, 2010, pàg. 1243–50. DOI: 10.1038/jcbfm.2010.209. PMC: 3099628. PMID: 21102602.
* ↑ Ren, Hongying; Cao, Ying; Zhao, Qinjun; Li, Jing; Zhou, Cixiang; Liao, Lianming; Jia, Mingyue; Zhao, Qian; Cai, Huiguo «Proliferation and differentiation of bone marrow stromal cells under hypoxic conditions». Biochemical and Biophysical Research Communications, 347, 1, 2006, pàg. 12–21. DOI: 10.1016/j.bbrc.2006.05.169. PMID: 16814746.
* ↑ Woo, Kyung Jin; Lee, Tae-Jin; Park, Jong-Wook; Kwon, Taeg Kyu «Desferrioxamine, an iron chelator, enhances HIF-1α accumulation via cyclooxygenase-2 signaling pathway». Biochemical and Biophysical Research Communications, 343, 1, 2006, pàg. 8–14. DOI: 10.1016/j.bbrc.2006.02.116. PMID: 16527254.
# Distribució de Dirichlet variada matricial

En estadística, la distribució de Dirichlet variada matricial és una generalització de la distribució beta variable de matriu i de la distribució de Dirichlet.
Suposem $U_{1},\ldots ,U_{r}$ són $p\times p$ matrius definides positives amb $I_{p}-\sum _{i=1}^{r}U_{i}$ també positiu-definit, on $I_{p}$ és el $p\times p$ matriu d'identitat. Aleshores diem que el $U_{i}$ tenen una distribució de Dirichlet variable en matriu, $\left(U_{1},\ldots ,U_{r}\right)\sim D_{p}\left(a_{1},\ldots ,a_{r};a_{r+1}\right)$, si la seva funció de densitat de probabilitat conjunta és
$\left\{\beta _{p}\left(a_{1},\ldots ,a_{r},a_{r+1}\right)\right\}^{-1}\prod _{i=1}^{r}\det \left(U_{i}\right)^{a_{i}-(p+1)/2}\det \left(I_{p}-\sum _{i=1}^{r}U_{i}\right)^{a_{r+1}-(p+1)/2}$
on $a_{i}>(p-1)/2,i=1,\ldots ,r+1$ i $\beta _{p}\left(\cdots \right)$ és la funció beta multivariant.
Si escrivim $U_{r+1}=I_{p}-\sum _{i=1}^{r}U_{i}$ aleshores el PDF pren la forma més senzilla
$\left\{\beta _{p}\left(a_{1},\ldots ,a_{r+1}\right)\right\}^{-1}\prod _{i=1}^{r+1}\det \left(U_{i}\right)^{a_{i}-(p+1)/2},$
entenent que $\sum _{i=1}^{r+1}U_{i}=I_{p}$.

## Referències

* ↑ «Matrix-Variate Dirichlet Process Priors with Applications» (en anglès). https://people.eecs.berkeley.edu.+[Consulta: 8 juliol 2023].
* ↑ «Matrix Variate Distributions» (en anglès). https://www.routledge.com.+[Consulta: 8 juliol 2023].
* ↑ «980Matrix-Variate Dirichlet Process Mixture Models» (en anglès). https://people.eecs.berkeley.edu.+[Consulta: 8 juliol 2023].
* ↑ Nagar, A. K. Gupta, D. K.. Matrix Variate Dirichlet Distributions (en anglès). https://www.taylorfrancis.com.+ Chapman and Hall/CRC, 1999. DOI 10.1201/9780203749289-6/matrix-variate-dirichlet-distributions-gupta-nagar. ISBN 978-0-203-74928-9.
# Etcher

balenaEtcher (generalment conegut com Etcher) és un utilitari lliure i de codi obert que s'utilitza per escriure fitxers d'imatge, com fitxers .iso i .img, així com carpetes comprimides en mitjans d'emmagatzematge per crear targetes de memòria SD Live i unitats flash USB. Està desenvolupat per balena i amb llicència Apache License 2.0. Etcher va ser desenvolupat usant el framework Electron i és compatible amb Windows, macOS i Linux. balenaEtcher originalment es deia Etcher, però el seu nom va ser canviat el 29 d'octubre de 2018 quan Resin.io va canviar el seu nom a balena.

## Característiques

Etcher permet crear una unitat flash USB o disc dur extern USB com arrencada Live USB. La interfície d'usuari permet triar la imatge de disc per gravar, connectar el dispositiu USB i començar a gravar.
* Detecció automàtica de mitjans d'emmagatzematge USB, targeta de memòria SD.
* Protecció contra la selecció de disc dur. Per tant, no es podrà destruir accidentalment les dades d'un disc dur.
* Permet preparar una unitat USB d'arrencada amb una imatge de Windows 10 més gran que la capacitat d'un DVD.
* Permet instal·lar Raspbian per Raspberry Pi en una targeta de memòria microSD.
* Quan la gravació finalitza, Etcher ofereix gravar un nou mitjà amb la mateixa imatge o un de nou. Això és convenient per als professors que vulguin gravar la mateixa imatge en la targeta de memòria SD de tots les Raspberry Pi a la seva escola.
Les característiques planificades per al futur inclouen compatibilitat amb l'emmagatzematge persistent que permet l'ús de targetes de memòria SD Live o unitats flash USB com a disc dur, així com compatibilitat amb el flasheig de diverses particions d'arrencada a una sola targeta de memòria SD o unitat flash USB.

## Referències

* ↑ «balena-io/etcher» (en anglès). GitHub, 22-07-2019.
* ↑ «Burn SD cards with Etcher» (en anglès). rasberrypi.org (Magpi), 22-07-2019.
* ↑ «How to Install Etcher, the open-source USB writer tool, on Ubuntu» (en anglès). Omgubuntu, 22-07-2019.
* ↑ «Etcher Is the Easiest Way to Make a Raspberry Pi SD Card» (en anglès). Lifehacker, 22-07-2019.
* ↑ «Etcher – A Modern USB and SD Card Image Writer Tool for Linux» (en anglès). Fossmint, 22-07-2019.
* ↑ «How to Write an .img to SD Card on Mac the Easy Way with Etcher» (en anglès). OSxdaily, 22-07-2019.
* ↑ «Resin.io changes name to balena, releases open source edition» (en anglès). balena.io, 22-07-2019.
* ↑ «balenaEtcher - Pro» (en anglès). balenaEtcher, 22-07-2019. Arxivat de l'original el 2020-08-21. [Consulta: 17 octubre 2021].

## Vegeu també

* Rufus (software)
* UNetbootin
* Windows To Go

## Enllaços externs

* Pàgina d'inici del Etcher
* Etcher a Github