OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Portaampolles

Portaampolles és una obra d'art protodadaista creada al 1914 per Marcel Duchamp, que va qualificar la peça com a ready-made, un terme que feia servir per a descriure la seua col·lecció d'objectes ordinaris i manufacturats que no solen associar-se amb l'art. Els ready-mades no tenien pas el to seriós de les obres dadaistes europees, que criticaven la violència de la Primera Guerra Mundial, i se centraven en un caràcter més absurd, triat de la indiferència visual.
L'Institut d'Art de Chicago va comprar una de les rèpliques de Portaampolles el 2018.

## Origen

Marcel Duchamp afirmà haver comprat el Portaampolles en uns grans magatzems, el Basar de l'Hôtel de Ville, a prop de l'Ajuntament de París. El Portaampolles era un típic prestatge de metall emprat per a assecar ampolles, però l'aspecte punxegut i agressiu de la peça li valgué el nom d'Eriçó. A diferència de les obres anteriors, Roda de bicicleta (1913) o Farmàcia (1913), el Portaampolles no es va modificar gens, la qual cosa el converteix en el primer exemple veritable d'un ready-made (art trobat). L'obra també tenia una inscripció gargotejada en un costat, molt semblant a la infame R. Mutt inscrita en la Font (1917), tot i que les paraules exactes continuen sent un misteri, perquè Duchamp havia oblidat la inscripció quan la va rebutjar.

## Llegat

La peça original fou rebutjada per la germana i la germanastra de Marcel Duchamp, perquè la van confondre amb escombraries, després que l'artista abandonà l'estat francés el 1914 cap als Estats Units. Tot i que la peça original ja no existeix pas, el llegat de l'obra continua viu, amb unes set rèpliques en museus destacats, com ara el Museu d'Art de Filadèlfia, el Museu Norton Simon i el Moderna Museet.
Sense cap modificació real per part de l'artista, el Portaampolles és icònic perquè és el primer ready-made (art trobat) "autèntic" de Marcel Duchamp. Si bé l'artista afirmava que els seus ready-mades, els feu sense cap raó específica, els crítics opinen que la peça té matisos sexuals de naturalesa freudiana. Suggereixen que les pues de metall representen els genitals masculins i que l'absència d'ampolles és una referència al fet que Duchamp era solter en aqueix moment, un tema que, segons afirmen, es transmet repetidament al llarg de la seua obra.

## Referències

* 1 2 3 Dialogues with Marcel Duchamp. Da Capo Press, 1987, p. 47–48. ISBN 0-306-80303-8.
* ↑ «Robert Rauschenberg’s Rare Duchamp Readymade Goes to Art Institute of Chicago». ARTnews, 13-02-2018 [Consulta: 13 octubre 2024].
* ↑ «Art Institute Wins Global Competition for Modern Masterpiece – a Multimillion Dollar Bottle Rack». Chicago Tribune, 13-02-2018 [Consulta: 13 octubre 2024].
* 1 2 «Binghamton University Art Department of Art History: Duchamp». Arxivat de l'original el 2008-01-27.
* ↑ «Bottle Rack» (en anglés). [Consulta: 13 octubre 2024].
* ↑ «Philadelphia Museum of Art: Collection» (en anglés). [Consulta: 13 octubre 2024].
# Senyoria d'Hostoles

La Senyoria d'Hostoles va ser un territori al voltant d'Hostoles (la Garrotxa).
Va ser concedida, en un primer moment, a un cavaller d'una important família comtal de la Gòtia. El primer senyor d'Hostoles conegut és Miró (†1034), que tingué dos fills: Enees i Ramon (†1060). El primer heretà la senyoria però no se'n coneixen els descendents. El segon, en canvi, anà a la cort reial de Barcelona i comença a guanyar importància. Tingué tres fills: Guillem I d'Hostoles (†1120/22), senescal de Barcelona, Albert i Bernat. Guillem I deixaria la senescalia al seu fill gran Guillem Ramon el Gran Senescal i repartiria les altres possessions entre els altres fills Ferrana, Lambarda i Ot.
Després es perd al pista de la senyoria però se sap que, tres segles més tard, fou concedida per Joan el Gran a Francesc de Verntallat com a pagament per la seva defensa del bàndol reialista en la Guerra Civil Catalana.
Amb la concessió el rei va voler acontentar el seu aliat en la guerra el qual esperava de fet que després de la guerra com a recompensa pels seus esforços el rei abolís els mals usos, cosa que no va fer.

## Llista de Senyors d'Hostoles

* Miró d'Hostoles (?-1034)
* Enees d'Hostoles (1034-?) fill de l'anterior
* Guillem Galceran de Cartellà (1320-1325)
* Francesc de Verntallat (1472-1499)

## Referències

* ↑ «castell d'Hostoles | enciclopèdia.cat». [Consulta: 13 juliol 2019].
* ↑ «Tres valls remences». Arxivat de l'original el 2019-07-13. [Consulta: 13 juliol 2019].
* ↑ «La Garrotxa». Arxivat de l'original el 2019-07-13. [Consulta: 13 juliol 2019].

## Enllaços externs

* Ela barons de Cabrenys
# 1385

L'any 1385 (MCCCLXXXV) fou un any comú començat en diumenge del calendari julià.

## Esdeveniments

* 14 d'agost - Aljubarrota: Batalla d'Aljubarrota, es lliura entre els exèrcits de Portugal i Castella amb el resultat de la derrota castellana, la fi de la crisi portuguesa de 1383-1385 i la consolidació de Joan I com a rei de Portugal, el primer de la dinastia Avís.

## Necrològiques

* 19 de desembre- Trezzo sull'Adda: Bernabé Visconti, senyor de Milà entre 1349 i 1385.
* Nanquín: Wang Meng, pintor, poeta i cal·lígraf xinès.

## Referències

* ↑ «Aljubarrota, la gran victoria de Portugal sobre Castilla» (en castellà), 09-05-2023. [Consulta: 23 novembre 2024].
* ↑ «Bernabò Visconti (1323-1385)» (en francès). [Consulta: 23 novembre 2024].
* ↑ «Wang Meng | Biography, Art, Landscape, Murals, & Facts | Britannica» (en anglès), 07-10-2024. [Consulta: 23 novembre 2024].
# Dan Totheroh

Webster Daniel Totheroh, més conegut com Dan Totheroh, (22 de juliol de 1894-3 de desembre de 1976), va ser un autor, dramaturg i guionista d'origen estatunidenc.

## Biografia

Totheroh va néixer a Oakland, Califòrnia, i es va criar en el comtat de Marin, on es va graduar de l'escola secundària de Sant Rafael l'any 1914.
Va començar a escriure obres de teatre a l'escola secundària i va gaudir d'un èxit primerenc quan la seva primera obra va estar de gira pels pobles dels voltants, on va adquirir certa fama.
Per la Primera Guerra Mundial va ser reclutat, la qual va frustrar els seus somnis d'una carrera com a actor, que van quedar truncats. En la dècada de 1920 va començar a escriure obres de teatre professionalment i inicialment va lluitar per a guanyar-se la vida. Eventualment va trobar l'èxit i diverses de les seves obres van ser produïdes en l'escenari de Nova York.
Algunes de les seves obres més famoses inclouen les seves col·laboracions en els guions del diable i Daniel Webster i El comte de Montecristo.
La seva carrera va acabar a finalitats de la dècada de 1940 i va morir en 1976, a l'edat de 82 anys.

## Filmografia

* Zoològic de Budapest (1933)
* Dos solos (1934)
* El comte de Montecristo (1934)
* Pols groga (1936)
* El diable i Daniel Webster (1941)

## Referències

* ↑ 5 de septiembre de 2022. «Devil and Daniel Webster, The (1941)».
* ↑ «High School Graduating Exercises Thirty-Six Young Men and Ladies Will Receive Diplomas». Marin Journal, 04-06-1914 [Consulta: 23 juny 2019].
* ↑ «Dan Totheroh Biography».
* ↑ «Dan Totheroh».

## Enllaços externs

* Donen Totheroh at the Internet Broadway Database
* Dan Totheroh a Internet Movie Database (anglès)
# Frans Pauwels

Frans Pauwels (Kieldrecht, Beveren, Flandes Oriental, Bèlgica, 8 de setembre de 1918 - Memphis, Tennessee, Estats Units, 24 de gener de 2001) va ser un ciclista neerlandès, que va córrer entre 1937 i 1950. En el seu palmarès hi destaca una victòria d'etapa a la Volta a Catalunya de 1940. En aquesta mateixa edició, va abandonar la competició a la fi de la setena etapa -mentre ocupava el segon lloc a la classificació general- a causa de la invasió nazi del seu país.

## Palmarès

* 1937
** 1r a Hulst
* 1940
** 1r al Gran Premi del 1r de maig - Premi d'honor Vic de Bruyne
** Vencedor de la tercera etapa a la Volta a Catalunya.
* 1946
** 1r a Melsele
** 1r a Steendorp

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1946. 20è de la classificació general
* 1947. 11è de la classificació general

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl

## Referències

* ↑ Gilabert, Javier «Ediciones para el recuerdo». Volata, 22, pàg. 64.
# Filàret de Seminara

Filàret de Seminara o d'Aulina (Val Demone o Palerm, Sicília, ca. 1020 - Seminara, Calàbria, ca. 1070) fou un monjo i anacoreta sicilià, monjo ortodox a Calàbria. És venerat com a sant per les esglésies catòlica i ortodoxa.

## Biografia

Filàret, batejat com a Filippo, nasqué a la Val Demone (Sicília), regió que coincideix amb l'actual província de Messina i que encara era de cultura i llengua gregues, tot i el domini islàmic que hi havia, o a Palerm, cap al 1020, potser fill de calabresos. Malgrat l'ambient musulmà, va mantenir la fe cristiana. Durant la seva joventut, visqué l'intent de reconquesta de l'illa per l'emperador Miquel IV el Paflagoni (1034-1041). Després de la batalla de Troina (1040), la família de Filippo va traslladar-se al Reggino, prop de Sinopoli (Calàbria).
Cap al 1045, el jove decideix de fer vida eremítica i es retira al Monestir Imperial de les Salines del Mont Aulinas (avui, Sant'Elia di Palmi), que havia fundat Elies d'Enna en 884, i de ritu ortodox grec, i on els monjos vivien en cel·les separades, a manera d'eremitori. L'abat Orestes el rebé i l'imposà el nom de Filàret (del grec Φιλάρετος), que vol dir "amant de la virtut", tot i que l'església llatina diu que vol dir "pescador"). Sota la seva guia espiritual, Filàret s'hi distingí per la seva virtut i laboriositat, fent que un petit tros de terreny al bosc es convertís en una horta molt productiva, els fruits de la qual repartia entre els necessitats; era conegut com a L'Hortolà.
Els normands havien començat la conquesta del territori i en 1059 prengueren Reggio i començaren la conquesta de Sicília. La conquesta portà aparellada, pels acords entre el papa Nicolau II i el rei Robert Guiscard, la imposició del ritu llatí al sud d'Itàlia i Sicília. Filàret morí cap al 1070, la matinada del 6 d'abril, durant l'erradicació del culte ortodox de Calàbria. El seu monestir aviat va passar a l'òrbita benedictina, dependent de Sant'Eufemia d'Aspromonte.

### Fonts

La seva vida s'ha transmès en un únic manuscrit de 1308 (Mess. Gr 29, ff. 3\14), i n'és de les poques de sants ortodoxos italians que s'han conservat. Fou escrita pel monjo Nil, del mateix monestir. Fou editada a Acta Sanctorum Apr., t. I, p. 606 618.

## Veneració

Fou venerat com a persona santa des que va morir. El nom del monestir canvià quan es posà sota l'advocació dels sants Elies el Jove i el mateix Filàret: Sant'Elianovo e Filareto; avui es troba a Seminara di Palmi. La doble advocació es basa, en part, en una llegenda segons la qual una dona que patia dels ulls va somniar que Elies el Jove li deia que pregués a la tomba de Filàret, i que llavors fou guarida.
Sebollit a l'església del monestir de Monte Aulinas, les relíquies de Filàret es trobaren arran del terratrèmol de 1693. Són repartides entre l'església de San Basilio (Palerm) i la de la Madonna dei Poveri (Seminara), reconstruïda el 1929.

## Bibliografia

* San Filarete religioso basiliano . Arxivat 2012-10-17 a Wayback Machine.
# Yelamu

Els yelamu eren una tribu ohlone de l'àrea de la badia de San Francisco al Nord de Califòrnia.

## Història

Els yelamu vivien a l'extrem nord de la península de San Francisco a la regió que comprèn la Ciutat i Comtat de San Francisco abans de l'arribada dels missioners espanyols en 1769. Els primers quatre yelamu que es van convertir al cristianisme van ser batejats pel pare Palou i el Pare Santa Maria entre els anys 1777 i 1779. Foren absorbits per la Missió de San Francisco de Asís que fou fundada en 1776 pels espanyols, i esdevingueren alguns dels primers "indis de missió".
Després de dues generacions de contacte amb els europeus els efectes de la colonització i l'activitat missionera, incloent les malalties i la pèrdua del seu model econòmic tradicional, van portar al poble yelamu a l'extinció.

## Viles

Els yelamu tenien cinc viles, algunes de les quals foren enregistrades pels missioners espanyols circa 1769:
* Amuctac - vora l'actual Visitacion Valley
* Chutchui - Vora el lloc de l'actual Missió de Dolores a San Francisco
* Petlenuc - vora el Presidi de San Francisco
* Sitlintac - a la vall de Mission Creek a San Francisco
* Tubsinta - vora l'actual Visitacion Valley

## Notes

* 1 2 3 4 5 6 "Informational Background Of The Yelamu Ohlone Tribal Group Of San Francisco." Arxivat 2001-03-05 a Wayback Machine. Islais Creek. (retrieved 10 April 2011)
* ↑ The Sentencing Project; Linenthal, Peter; Abigail Johnston. San Francisco's Potrero Hill (Images of America) (Images of America). Charleston, SC: Arcadia Publishing, 2005, p. 13. ISBN 0-7385-2937-0.

## Referències

* Brown, Alan K. Indians of San Mateo County, La Peninsula:Journal of the San Mateo County Historical Association, Vol. XVII No. 4, Winter 1973-1974.
* Brown, Alan K. Place Names of San Mateo County, published San Mateo County Historical Association, 1975.
* Milliken, Randall. A Time of Little Choice: The Disintegration of Tribal Culture in the San Francisco Bay Area 1769-1910 Menlo Park, CA: Ballena Press Publication, 1995. ISBN 0-87919-132-5 (alk. paper)
* Teixeira, Lauren. The Costanoan/Ohlone Indians of the San Francisco and Monterey Bay Area, A Research Guide. Menlo Park, CA: Ballena Press Publication, 1997. ISBN 0-87919-141-4.

## Enllaços externs

* Contacte cultural al Presidi
# Vytautas Barkauskas

Vytautas Barkauskas (Kaunas, 25 de març, 1931 - Vílnius, 25 d'abril, 1920), va ser un compositor lituà.

## Biografia

Barkauskas es va graduar a l'escola secundària a Rietavas el 1949 i després va estudiar piano a l'escola de música de Kaunas. Després va estudiar composició al Conservatori de Vilnius amb Antanas Račiūnas (1905–1984), alumne de Nadia Boulanger. Al mateix temps, Barkauskas va estudiar matemàtiques a l'Institut Pedagògic. Va completar els seus estudis de música l'any 1959. Al Conservatori de Vílnius (aleshores Conservatori Estatal de Lituània) va ensenyar teoria musical, després harmonia i contrapunt de 1961 a 1974 i va ser professor de composició des de 1989.
Barkauskas va compondre més d'un centenar d'obres, incloent una òpera, simfonies, un concert per a orgue, peces orquestrals i música de cambra. Va rebre la influència de Krzysztof Penderecki i Witold Lutosławski, però les seves composicions sempre es mantenen en el marc de la tonalitat.
Juntament amb Arvo Pärt i Peteris Vasks, Barkauskas és considerat el compositor contemporani més important dels Bàltics. Les seves obres formen part del repertori habitual de festivals i concursos de música europeus, americans i asiàtics. S'han interpretat al Festival de Música de Schleswig-Holstein, al Festival de Música de Rheingau, al Festival Sibelius i al Festival de musique de Toulon. Va rebre el Premi Estatal Lituà i el 2002 el premi del concurs de compositors Simfonia Bàltica.

## Premis (selecció)

* 1964: Premi Stasys Šimkus
* 1972: Premi Estatal de Lituània
* 1981: Artista Honorat de la República Soviètica de Lituània
* 1997/1998: Beca estatal de primer grau de Lituània

## Referències

* ↑ Der litauische Komponist Vytautas Barkauskas starb am 25. April 2020. In: Sikorski. 28. April 2020, abgerufen am 1. Mai 2020.
* 1 2 Ingo Hoddick: Vytautas Barkauskas. In: Komponisten der Gegenwart (KDG). Abgerufen am 26. April 2020.
* ↑ Vytautas Barkauskas. Musikinformationszentrum Litauens (MICL), abgerufen am 26. April 2020 (englisch, litauisch).
* ↑ Gražina Daunoravičienė: Barkauskas, Vytautas. In: Ludwig Finscher (Hrsg.): Die Musik in Geschichte und Gegenwart. Zweite Ausgabe, Personenteil, Band 2 (Bagatti – Bizet). Bärenreiter/Metzler, Kassel u. a. 1999, ISBN 3-7618-1112-8 (Online-Ausgabe, für Vollzugriff Abonnement erforderlich)
# Debbie Does Dallas: The Musical

Debbie Does Dallas: The Musical és un musical de l'off-Broadway amb un llibret de Susan L. Schwartz, música d'Andrew Sherman, amb Tom Kitt i Jonathan Callicutt aportant música i lletres addicionals. Es basa en la pel·lícula pornogràfica Debbie Does Dallas de 1978. El musical, com la pel·lícula, se centra en els intents de l'estudiant de secundària Debbie i de les seves amigues per convertir-se en animadores dels "Texas" Cowboys; tanmateix, el musical conté molt menys contingut sexual que la pel·lícula.

## Sinopsi

L'espectacle és la història d'una noieta d'una petita ciutat americana anomenada Debbie Benton. La Debbie és la capità del seu equip de cheerleaders a l'escola secundària, però somia amb arribar al gran moment convertint-se en una Texas Cowgirl Cheerleader. Quan Debbie rep una carta que li diu que s'ha qualificat per a l'equip professional, l'únic que s'interposa entre ella i la realització del seu somni és el viatge en autobús a la gran ciutat: Dallas. Debbie recluta les seves companyes d'equip, Lisa, Roberta, Donna i Tammy, per aconseguir feina a temps complet després de l'escola i els caps de setmana per ajudar-los a pagar el seu viatge a Dallas. Les noies formen una empresa anomenada Teen Services i aconsegueixen feina, però ràpidament s'adonen que les feines amb el salari mínim no paguen prou. Per sort, el cap de la Debbie, el senyor Greenfelt, té una idea de com les noies poden recaptar prou diners a temps. La Debbie explica a les noies la idea del Sr. Greenfelt, i totes accepten provar-se amb "petits favors" realitzats amb entusiasme per "noies bones". Les noies "treballen dur pels diners" i a través del sexe, la suor i les llàgrimes aconsegueixen recaptar prou diners perquè Debbie realitzi el seu somni i arribi fins a Dallas.

## Historial de produccions

L'espectacle va tenir la seva primera presentació al New York Fringe Festival. Va ser concebut i produït originalment per Schwartz, que també va interpretar a Debbie. La coreografia original d'Off-Broadway va ser de Jennifer Cody.
El Grup Araca va comprar els drets per produir la peça i la va estrenar com a musical el 29 d'octubre de 2002 al Jane Street Theatre de Nova York, tancant el 15 de febrer de 2003 després de 127 funcions. Sherie Rene Scott va protagonitzar el musical com a Debbie. Des de la seva carrera Off-Broadway, altres produccions han tingut lloc, sobretot a Sydney i Melbourne, Austràlia (2004) amb Ben Steel, i a Dallas , Texas (2005).

## Notes

* ↑ «X-Rated No More, but Still in Need of Cash». The New York Times, 14-07-2001.
* ↑ Debbie Does Dallas a Internet Off-Broadway Database
* ↑ «Debbie does Dallas the Musical». The Age, 18-02-2005 [Consulta: 15 juliol 2007].
* ↑ Garcia, John. Debbie Does Dallas - The Musical Arxivat 2011-05-18 a Wayback Machine., Talkin' Broadway. Retrieved July 15, 2007.

## Enllaços externs

* Debbie Does Dallas: The Musical a Internet Off-Broadway Database
* Debbie Does Dallas: The Musical
* Talkin' Broadway article
# François Carpantier

François Carpantier (1 de maig, 1751, Saumur (Maine-et-Loire) - idem. 27 de maig, 1813), fou un general francès de la Revolució i de l'Imperi.

## Registres de serveis

Va entrar al servei com a soldat al regiment d'Aquitània el 16 de febrer de 1770, va ser nomenat sergent el 31 d'agost de 1773 i va ser destituït el 16 de febrer de 1778. Ordenat sacerdot, va esdevenir vicari de Coudray-Macouard aleshores sacerdot constitucional d'Amillou-Château (Maine-et-Loire). Va reprendre el servei el 1792 i va obtenir el grau d'ajudant general a la Guàrdia Nacional. Nomenat comandant de batalló el 27 de març de 1793, va fer campanya amb l'Exèrcit d'Occident i va participar en la reconquesta de la ciutat de Le Mans.
Va ser ascendit a general de la brigada d'infanteria el 28 de novembre de 1793, i va contribuir al guany de Dauendorf el 10 de desembre de 1793, es va assenyalar a la batalla de Machecoul (31 de desembre de 1793) i l'1 de gener de 1794, en la qual va derrotar. l'exèrcit de Charette i s'apodera del poble. Suspès el 10 de maig de 1794, per falsa denúncia, fou reintegrat el 25 d'agost següent. Va servir a l'Exèrcit dels Alps l'any III i l'any IV, després a l'exèrcit d'Itàlia des de l'any V fins a l'any VIII sota les ordres de Championnet i Bonaparte.
El 4 d'abril de 1796 va ser nomenat comandant provisional de la plaça de Mont-Dauphin, i el 16 d'octubre de 1800 el primer cònsol el va confirmar en aquest càrrec. L'11 de desembre de 1803 fou nomenat membre de la Legió d'Honor i oficial d'aquell orde el 14 de juny de 1804. Fou admès a la jubilació el 17 de desembre de 1809.

## Fonts

* Generals francesos i estrangers que van servir a la Grande Armée [arxiu] (consultat el 23 de juny de 2013;
* http://www.napoleon-series.org/research/frenchgenerals/c_frenchgenerals7.html
* A Liévyns, Fastes de la Legió d'Honor, biografia de tots els condecorats, acompanyada de la història legislativa i reglamentària de l'orde, oficina d'administració, gener de 1844, 531 p. (llegiu en línia [arxiu]), pàg. 58.
* Victòries, conquestes, desastres, contratemps i guerres civils dels francesos des dels temps més remots fins a la batalla de Navarino inclosa de Charles Théodore Beauvais, ed 1828.
* Georges Six, Dictionnaire biographique des généraux & amiraux français de la Révolution et de l'Empire (1792-1814), Paris : Librairie G. Saffroy, 1934, 2 vol., p. 193
# Ala Gallorum Indiana

L'Ala Gallorum Indiana va ser una unitat auxiliar de l'exèrcit romà, reclutada a la Gàl·lia. Durant la rebel·lió gal·la de l'any 21, la va comandar Juli Indus, un noble de la tribu dels trèvers, que es va mantenir fidel a l'Imperi i va esclafar als rebels.
La unitat, per ordre de l'emperador Claudi es va integrar a les forces reunides per la invasió de Britànnia, participant en les principals operacions.
Durant la segona meitat del segle i, va ser destinada a Corinum (Cirencester, Regne Unit). Domicià, l'any 82 la va situar a la Germània Inferior, quan va iniciar la lluita contra els cats. Durant la rebel·lió de Luci Antoni Saturní, governador de la Germània, es va mantenir fidel a Domicià. L'any 98, Trajà la va posar directament sota les seves ordres quan va reorganitzar les forces romanesa la frontera del Rin i els va situar al Limes Germanicus. Anys més tard, el 134, Hadrià va assignar la unitat a l'exèrcit de la Germània Superior.
En temps de Caracal·la, la unitat seguia a la Germània Superior, i era la guarnició d'un campament prop de la ciutat de Mogontíacum (Magúncia). Va desaparèixer al llarg de la segona meitat del segle ii.

## Referències

* ↑ Spaul, J. E. H. ALA2 : the auxiliary cavalry units of the pre-Diocletianic imperial Roman army. Andover: Nectoreca Press, 1994, p. 152-154. ISBN 9780952506201.