OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# San Javier

San Javier és un municipi de la Comunitat Autònoma de la Regió de Múrcia (Espanya), a la comarca del Camp de Cartagena.
La seua extensió és de 74,2 km² i té una població de quasi 23.000 habitants, encara que es multiplica notablement a l'època estival. Té 23 km de costa al Mar Menor i 16 km a la mar Mediterrània, i la seua altitud mitjana és de 17 metres.
El poble està al costat de la carretera nacional N-332 i l'Autopista AP-7.

## Geografia

* Latitud: 37° 48′ N
* Longitud: 000° 51′ O
Al Terme Municipal de San Javier es troba l'Acadèmia General de l'Aire, centre d'ensenyament dels pilots de l'Exèrcit de l'Aire Espanyol i seu de la Patrulla Acrobàtica Àguila i l'l'aeroport de San Javier, que comparteix les instal·lacions de l'Acadèmia.
També hi ha un important centre agrícola a les entitats de població d'El Mirador, La Grajuela, Roda, Los Sáez de Tarquinales, Pozo Aledo o La Calavera, on es produeixen diversos tipus de varietats d'hortalisses i fruites.

## Platges

El mar de San Javier està format per Santiago de la Ribera i La Manga del Mar Menor. Algunes de les seues platges més importants són la Platja de El Castillico, la de Colón, El Pescador, Veneziola, Estacio, i aixina fins a quasi les 30 platges que conformen l'oferta turística d'este municipi.

## Història

Els orígens com a població estable de San Javier va ser al segle xvii, al voltant d'una ermita dedicada a San Francesc Xavier, en un encreuament de camins a la costa murciana.
La història de San Javier va lligada a tres elements: la terra, el mar i l'aire.
San Javier és un territori neutral entre el mar i el camp, el seu devenir històric és inseparable del conjunt de la comarca marmenorense, on els primers pobladors ja apareixien al Paleolític.
Al fons del Mar Menor es dona fe de què vaixells fenicis, grecs i romans navegaren per les seues aigües i van comerciar a les seues costes.
Amb la reconquesta cristiana, el camp riberenc marmenorense va passar a dependre del que ara és l'Ajuntament de Múrcia i va ser repoblat amb castellans, aragonesos i catalans, cognoms d'aquests en són l'origen de la toponímia de gran part dels nuclis de població d'aquesta zona.
Al segle xvii es va construir, a l'actual nucli urbà de San Javier, una ermita sota l'advocació de San Francesc Xavier, al voltant de la qual es van agrupar els habitants de les cases disperses.
San Javier es va segregar de l'Ajuntament de Múrcia el 9 de març de 1836.

## Vegeu també

* Francesc Xavier

## Enllaços externs

* Mancomunitat del Mar Menor.
* Pàgina de l'Ajuntament de San Javier Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine..
# Cal Savés

Cal Savés (en algunes fonts escrit Can Severs) és una masia de Serrateix, al municipi de Viver i Serrateix (Berguedà), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català.

## Descripció

La masia de cal Savés conserva la seva estructura de masia clàssica amb coberta a doble vessant i el carener paral·lel a la façana principal, orientada a migdia.
La porta principal d'arc de mig punt i dovelles perfectament treballades no és al centre de la façana. Les finestres de la façana conserven les llindes amb les dades de construcció 1784 i 1719.

## Història

La documentació fa referència a l'existència d'una torre defensiva a Cal Savés anomenada "Guardia del Cixilane o Caxilane", que tenia la funció de guardar el camí cap a Cardona. La masia, situada en el peu d'aquest camí, pot coincidir perfectament amb l'esmentada torre de defensa que els documents del segle X esmenten.
Al segle xvii era coneguda amb el nom de mas "Xixalans" i consta com una de les propietats del monestir de Santa Maria de Serrateix. El 1649 és documentat Joan Severs, que pagava 1 lliura i 4 sous de cens al monestir.
L'actual masia és una construcció del segle xviii.

## Referències

* ↑ «Cal Savés». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Serrateix». Ajuntament de Viver i Serrateix. Arxivat de l'original el 21 de febrer 2016. [Consulta: 24 febrer 2016].
* 1 2 «Can Severs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 febrer 2016].
# Pereiàslav

Pereiàslav (ucraïnès: Переяслав, rus: Переяслав) és una ciutat de l'Óblast de Kíiv, a Ucraïna.
De 1943 fins a l'any 2019 el nom de la ciutat era Pereiaslav-Khmelnytskyi ((ucraïnès: Перея́слав-Хмельни́цький).
La seva població s'elevava a 27.995 habitants en 2011.

## Geografia

Pereiàslav està situada prop del Pantà de Kàniv sobre el Dnièper i a 77 km al sud-est de Kíiv.

## Història

Pereiàslav ha tingut un paper important en la història d'Ucraïna. És mencionada per primera vegada en el text del tractat signat entre la Rus de Kíev i l'Imperi Romà d'Orient en 911 i hi apareix com a Pereiàslav-Russki per distingir-la de Pereiàslavets a Bulgària. Vladímir I de Kíev, príncep de Kíev, hi fa construir en 992 una gran fortalesa per protegir el límit sud de la Rus de Kíev dels raids dels nòmades de les estepes del sud de l'actual Ucraïna. Pereiàslav-Khmelnitski es fa en aquesta època la primera seu de l'Església de Kíev i de tota la Rus. És una capital del Principat de Pereiàslavl a partir de mitjans del segle xi i fins a la seva destrucció pels Tàtars en 1239, en el transcurs de la invasió mongola de la Rus de Kíev.
En la segona meitat del segle xvi esdevé un centre dels cosacs d'Ucraïna. Bohdan Khmelnitski hi reuneix el "Consell de Pereiàslav", on els cosacs ucraïnesos voten per una aliança militar amb Moscòvia i accepten el Tractat de Pereiàslav, que incorpora la riba esquerra del Dnièper a Rússia. La ciutat és coneguda sota el nom de Pereiàslav en aquesta època i més tard com a Pereiàslav-Poltàvskyi. És reanomenada Pereiàslav-Khmelnitski en 1943 per commemorar aquest esdeveniment.

## Població

Padrons (*) o estimacions de població;:

## Notes i referències

* ↑ (ucraïnès) Rada renamed Pereyaslav-Khmelnitsky, Ukraïnska Pravda (30 October 2019) (anglès) Rada Renames Pereyaslav-Khmelnytskyi Of Kyiv Region For Pereyaslav, Ukrainian News Agency (30 October 2019)
* ↑ (rus) Padrons de 1959, 1970 i 1979 a www.webgeo.ru Arxivat 2011-09-09 a Wayback Machine. - (anglès) World Gazetteer - (ucraïnès) Oficina d'estadístiques d'Ucraïna: Статистичний збірник «Чисельність наявного населення України на 1 січня 2008 року» Anuari estadístic « Nombre d'habitants d'Ucraïna l'1 de gener de 2008». Arxivat 2012-04-25 a Wayback Machine.;; Статистичний збірник «Чисельність наявного населення України на 1 січня 2010 року» Anuari estadístic « Nombre d'habitants d'Ucraïna l'1 de gener de 2010». Arxivat 2012-03-05 a Wayback Machine.; Статистичний збірник «Чисельність наявного населення України на 1 січня 2011 року» Anuari estadístic « Nombre d'habitants d'Ucraïna l'1 de gener de 2011». Arxivat 2009-04-04 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* (ucraïnès) Informacions oficials
* (rus) Mapes topogràfics
* (ucraïnès) Mapa de carreteres Arxivat 2013-05-02 a Wayback Machine.
# Tommaso Boggio

Tommaso Boggio (Valperga, 22 de desembre de 1877 - Torí, 25 de maig de 1963) va ser un matemàtic italià.

## Vida i obra

Boggio va obtenir una beca per estudiar al Collegio delle Province de Torí, sota un tribunal dirigit per Giuseppe Peano. El 1899 es va graduar en matemàtiques pures i es va quedar com a professor ajudant. El 1903 va obtenir l'habilitació docent i va donar classes a la universitat de Pavia fins al 1905 en que va ser nomenat professor de matemàtiques financeres a la universitat de Gènova. El 1908 va ser nomenat professor de la universitat de Messina, però aquest va ser l'any del gran terratrèmol a Sicília i no hi va arribar a anar. El 1909 va obtenir la càtedra de mecànica de la universitat de Torí en la qual va romandre fins a la seva jubilació el 1948.
Boggio va patir notables dificultats familiars: el seu fill gran va emigrar a l'Argentina, la seva filla va morir durant la Segona Guerra Mundial i el seu fill petit va morir amb 46 anys, deixant-lo a càrrec de la seva nora i els seus dos nets.
Boggio és recordat pels seus treballs en càlcul vectorial i homogràfic, desenvolupats conjuntament amb Cesare Burali-Forti. En el seu llibre conjunt Espaces courbes: critique de la relativité (1924) pretenien, segons ells, desemmascarar l'absurd lògic de la relativitat.

## Referències

* 1 2 Kennedy, 1980, p. 89.
* ↑ Agostinelli, 1964, p. 530.
* ↑ Tricomi, 1973, p. 35.
* ↑ Agostinelli, 1964, p. 531.
* ↑ Sallent de Colombo i Parra Serra, 2003, p. 242.
* ↑ Bernardini, 2005, p. 351.

## Bibliografia

* Agostinelli, Cataldo «Necrologio di Tommaso Boggio» (en italià). Bollettino dell'Unione Matematica Italiana, Vol. 19, Num. 4, 1964, pàg. 530-532. ISSN: 1972-7356.
* Bernardini, Carlo «Una piccola vicenda dimenticata: Einstein, Burali Forti e Boggio» (en italià). Bollettino dell'Unione Matematica Italiana, Vol. 8, Num. 2, 2005, pàg. 347-355. ISSN: 0392-4033.
* Kennedy, Hubert C. Peano: Life and Works of Giuseppe Peano (en anglès). Reydel Publishing Co., 1980. ISBN 978-90-277-1068-0.
* Novaria, Paola; Montaldo, Silvano «Scienza e vergogna. Considerazioni a margine di una mostra» (en italià). Rivista di Storia dell'Università di Torino, Vol. 8, Num. 1, 2019, pàg. 145-150. DOI: 10.13135/2281-2164/3508. ISSN: 2281-2164.
* Sallent de Colombo, Emma; Parra Serra, Josep Manel. «Cesare Burali-Forti i les homografies vectorials». A: Josep Batlló Ortiz, Pasqual Bernat Lopez, Roser Puig Aguilar (eds.). Actes de la VII Trobada d'Història de la Ciència i de la Tècnica. Societat Catalana d'Història de la Ciència i de la Tècnica, 2003, p. 239-244. ISBN 84-7283-710-6.
* Tricomi, Francesco Giacomo «Ricordi di mezzo secolo di vita matematica torinese» (en italià). Rendiconti del Seminario Matematico Università e Politecnico di Torino, Vol. 31, Num. 3, 1973, pàg. 31-43. ISSN: 0373-1243.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Tommaso Boggio» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
* Bastai Prat, Antonella. «BOGGIO, Tommaso». Dizionario Biografico degli Italiani, 1988. [Consulta: 19 desembre 2019]. (anglès)
# Jock Cunningham

Jock Cunningham (Coatbridge, Escòcia, 1903 - 1984) fou un voluntari britànic de les Brigades Internacionals a la Guerra Civil espanyola, durant la qual va assolir el grau de capità.
Miner de professió, va protagonitzar diversos enfrontaments i accions sindicals, com una marxa d'obrers aturats a Brighton el 1933.
A la Guerra d'Espanya, va passar per diverses unitats militars: primer a la 1a Companyia del Batalló Commune de Paris de la XIV Brigada Internacional amb la qual combaté a Lopera i més tard al Batalló Britànic. Va estar també a la Companyia de Metralladores del Batalló Commune de París de la XI Brigada Internacional el novembre del 1936.
El febrer del 1937 va participar amb el Batalló Britànic a la batalla del Jarama, del que n'hagué de prendre el comandament en ser ferit Tom Wintringham fins que fou ferit a Las Rozas. En aquella batalla, l'acció del Batalló Britànic fou decisiva a l'hora d'impedir l'acció dels franquistes d'aïllar Madrid de la resta del territori de la República. Tanmateix, el cost en baixes fou molt alt: gairebé 500 dels 600 homes que havien entrat al combat.
Cunningham fou hospitalitzat des del 15 de març fins al maig del 1937, després de la qual cosa fou ascendit a capità. Marxà a la Gran Bretanya el mes d'agost d'aquell any i ja no tornà a Espanya.
Després de la Guerra d'Espanya, combaté a la Segona Guerra Mundial, on fou reconegut pel seu valor.
# Puig Roig

El Puig Roig, amb 1.002 metres d’altitud, és una muntanya situada a la Serra de Tramuntana de Mallorca. Destaca pel seu relleu abrupte, amb penya-segats i formes càrstiques, així com per la seva importància geològica com a exemple de klippe.

## Descripció

Una característica geològica clau del Puig Roig són els encavalcaments, formacions tectòniques que es produeixen quan grans blocs de roca es desplacen i s'apilen per efecte de les forces orogèniques. Aquestes estructures es generen al llarg de falles inverses amb superfícies de fractura gairebé horitzontals, habitualment associades a materials més tous i fàcilment desplaçables. En alguns casos, l'erosió fa que part d'aquestes roques desapareguin, deixant blocs aïllats coneguts com a illes tectòniques o klippen. El Puig Roig és un exemple notable d’aquesta configuració geològica, que comparteix característiques estratigràfiques i tectòniques amb el Puig Tomir, suggerint que ambdós formaven part d'un mateix encavalcament.
A nivell geològic, el Puig Roig es troba dins la unitat de George Sand - Sa Calobra, composta per sediments del Triàsic, Juràssic i Terciari, amb predomini de bretxes calcàries, dolomies i calcàries laminades. Aquestes formacions expliquen l'evolució tectònica i sedimentària complexa que ha donat forma al paisatge actual. La xarxa hidrogràfica de la zona, formada per torrents encaixats i de recorregut curt, contribueix a la singularitat del paisatge, activant-se especialment durant els períodes de pluges.

## Principals accessos

L'accés al Puig Roig està limitat, ja que el camí que hi condueix travessa diverses finques privades:
* Des de Lluc, passant per Albarca i Cosconar.
* Començant al punt quilomètric 17,9 de la carretera Lluc-Pollença (Ma-10).
Per obtenir una bona vista de l’estructura geològica del Puig Roig, es recomana visitar el Mirador d'Interès Geològic d'Escorca, situat també a la carretera Ma-10, en el punt quilomètric 26,350, des d'on es pot contemplar el seu relleu singular sense necessitat d'apropar-se.

## Referències

* ↑ Gelabert Ferrer, Bernardí. L'estructura geològica de la meitat occidental de l'illa de Mallorca (tesi) (en castellà). Barcelona: Universitat de Barcelona, 1997.
* ↑ Sa Calobra - Pollensa - Cap Formentor (en castellà). Madrid: Instituto Tecnológico Geominero de España, 1991. ISBN 84-7840-142-3.
* ↑ «Klippe tectònic del Puig Roig» (PDF). Agència d'Estratègia Turística de les Illes Balears. [Consulta: 23 novembre 2024].
# Pistola d'aire calent

La pistola de calor, o pistola d'aire calent, és una eina elèctrica que genera un raig d'aire calent. Tot i que és semblant a un assecador de cabells, pot emetre molta més calor arribant als 300 a 650 graus centígrads.

## Descripció

Una pistola de calor comprèn una font de calor, generalment un element escalfat elèctricament o un propà / gas de petroli liquat, un mecanisme per moure l'aire calent com un ventilador elèctric, tret que la pressió del gas sigui suficient; un broquet per dirigir l'aire, que pot ser un simple tub apuntant en una direcció, o amb una forma especial per a finalitats com concentrar la calor en una àrea petita o descongelar una canonada però no la paret del darrere; una carcassa per contenir els components i protegir l'operador; un mecanisme per encendre-lo i apagar-lo i controlar la temperatura com un disparador; un mànec; i un suport integrat o extern si l'arma s'ha d'utilitzar amb les mans lliures. Els soldadors de gas de vegades tenen puntes de ventilador d'aire calent intercanviables per produir un corrent molt estret d'aire calent adequat per treballar amb dispositius de muntatge en superfície i tubs termocontraíbles.

## Ús

Normalment s'utilitza per raspar la pintura de parets o altres superfícies particulars, com ara les de fusta o per fixar i encongir tubs termoretràctils. Posteriorment, la pintura residual es raspa amb un rascador. Tanmateix, aquesta eina també es pot utilitzar per descongelar canonades i panys i per suavitzar plàstics acrílics.
Les pistoles de calor s'utilitzen en física, ciència dels materials, química, enginyeria i altres entorns de laboratori i taller. Es poden utilitzar diferents tipus de pistola de calor que funcionen a diferents temperatures i amb un flux d'aire diferent per treure pintura, reduir tubs termoretràctils, pel·lícula retràctil i embolcalls retràctils, assecar la fusta humida, doblegar i soldar plàstics, suavitzar els adhesius i descongelar canonades congelades.

## Referències

* ↑ Kate Hartman. Elettronica Wearable. LSWR.
* ↑ «Come sverniciare il legno».
* ↑ Kate Hartman. Elettronica Wearable. LSWR.
* ↑ «Tout savoir sur les décapeurs thermiques» (en francès). Arxivat de l'original el 2023-04-02. [Consulta: 2 abril 2023].
* ↑ «Evaluation of Vacuum Blasting and Heat Guns as Methods for Abating Lead-based Paint on Buildings». [Consulta: 11 maig 2021].
* ↑ «Hot air heat guns - the basics» (en anglès). www.diydata.com. [Consulta: 20 març 2018].

## Bibliografia

* A. J. Hand «Torch too hot? Reach for your heat gun» (en anglès). Popular Science, 7 dicembre 2018.

## Enllaços externs

* «Hot air heat guns - the basics». [Consulta: 2 abril 2023].
# Trumais

Els trumais (nom natiu: Ho kod ke) són un poble indígena del Brasil. Viuen actualment al Parc indígena del Xingu, en l'Estat de Mato Grosso. Tenien una població de 97 en 2011. Eren 120 en 2006, mentre que van arribar a ser 26 el 1966. El 2014 augmentaren a 258 individus.

## Història

El Trumái són un dels últims grups que s'han assentat en la part superior del riu Xingu, movent-se allí en el segle XIX de la regió entre els rius Xingu i Araguaia, com a resultat dels atacs d'altres pobles. Actualment viuen en quatre llogarets al Parc nacional, Terra Preta, Boa Esperança, Steinen i Terra Nova, situat a mig camí entre el lloc Leonardo Villas-Boes i el Lloc Indígena Diauarum, on viuen algunes altres famílies.

## Economia

El trumais són agricultors, que conreen principalment mandioca, pebrots i fesols.

## Llengua

El trumaí no està estretament relacionat amb altres idiomes, i se'l considera una llengua aïllada. Està en greu perill d'extinció, perquè els nens s'estan convertint en els parlants natius d'awetï, suyá o portuguès.

## Notes

* ↑ "Trumai: Name."Povos Indígenas no Brasil. Retrieved 24 Feb 2012.
* 1 2 "Trumai: Introduction." Povos Indígenas no Brasil. Retrieved 24 Feb 2012.
* 1 2 3 "Trumai." Ethnologue. Retrieved 24 Feb 2012.
* ↑ Trumai a pib.socioambiental
* ↑ Socioambiental history page

## Bibliografia

* Robert F. Murphy and Buell Quain. "The Trumai Indians of Central Brazil." American Anthropologist, New Series, Vol. 58, No. 4 (Aug., 1956), p. 747
* Anne Sutherland Louis. "Alliance or Descent: The Trumai Indians of Central Brazil." Man, New Series, Vol. 6, No. 1 (Mar., 1971), pp. 18–29

## Enllaços externs

* Diccionari trumai online de l'IDS
* Trumai a Documentation of Endangered Languages
* Homepage of a Trumai indigenous artist
Pobles indígenes del Brasil :
Pobles indígenes de la Regió Nord :
Pobles indígenes de la Regió Nord-est :
Pobles indígenes de la Regió Centre-Oest :
Pobles indígenes de les regions Sud i Sud-est :
Articles relacionats :
# John Hardress Lloyd

John Hardress Lloyd (14 d'agost de 1874 - 28 de febrer de 1952) va ser un Brigadier-General i jugador de polo irlandès.

## Jugador de polo

Com a jugador de polo el 1908 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on guanyà la medalla de plata en la competició de polo, com a integrant de l'equip Ireland. En aquest equip també hi competien Percy O'Reilly, John Paul McCann i Auston Rotheram, tots com a membres de l'equip britànic.

## Carrera militar

Hardress Lloyd fou comissionat al 4t Royal Irish Dragoon Guards el 10 d'octubre de 1894. Serví a la Campanya de Tirah, al nord de l'Índia entre 1897 i 1998 i més tard a la Segona Guerra Bòer. Amb l'esclat de la Primera Guerra Mundial fou enviat al Front occidental abans d'unir-se a la 1a Divisió de Cavalleria del Major-General Beauvoir De Lisle. Plegats marxaren Gallipoli, i poc després agafà el comandament de la 29ena Divisió. Posteriorment lluità a la batalla d'Arràs. Per totes les seves accions fou condecorat amb l'Orde del Servei Distingit i fou fet cavaller de la Legió d'Honor.

## Referències

* ↑ «Hardress Lloyd Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2 de setembre 2011. [Consulta: 25 agost 2016].
* ↑ www.databaseolympics.com
* ↑ «Olympians from Ireland». Arxivat de l'original el 2007-06-27. [Consulta: 25 agost 2016].
* ↑ «Centre for First World War Studies». Arxivat de l'original el 2009-03-16. [Consulta: 25 agost 2016].
# Solea aegyptiaca

Solea aegyptiaca és un peix teleosti de la família dels soleids i de l'ordre dels pleuronectiformes que es troba a les costes de la mar Mediterrània (des de Tunísia fins a Egipte, el Canal de Suez i el sud de la mar Adriàtica).

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
# Gastronomia cajun

La gastronomia cajun (francès: Cuisine cadienne,) es correspon a la cuina tradicional dels descendents de desplaçats francocanadencs, expulsats d'Acàdia després de la incorporació dels territoris francesos del Canadà a la Corona Britànica, i aquesta es troba en la seua majoria en l'Estat de Louisiana. S'ha considerat des de sempre com una cuina rústica, fortament fonamentada en els ingredients locals i de preparació molt simple. Un autèntic menjar cajun està format per tres plats: el plat principal, un altre fonamentalment d'arròs, pa de dacsa o un altre plat de cereals i el tercer conté algun tipus de verdura.

## Ingredients

Les verdures aromàtiques com els pebrots, les cebes i l'api estan catalogats per alguns xefs com la santa trinitat de la cuina cajun. Els tres ingredients es piquen i finalment es combinen de manera similar a com s'elabora un mirepoix en la cuina francesa tradicional, que sol emprar cebes, api, i carlota. Els condiments principals són el julivert, les fulles de llorer, ceballot, i la cayena seca. Aquesta cuina és més propera a la cuina mediterrània que a la estatunidenca, per la fusió cultural conformant del poble cajun (italians, espanyols, i francesos, etc). És molt freqüent emprar com a mètode de cuina l'étouffée.

## Menjars

* Jambalaia

## Vegeu també

* Gastronomia dels Estats Units

## Referències

* ↑ Gutierrez, Paige C. Cajun Foodways. University Press of Mississippi, 1992. ISBN 0-8780-5563-0. Retrieved 2014-04.

## Enllaços externs

* Dr. Beer & Mr. Fried (anglès)
# Vocal semitancada anterior no arrodonida

La vocal semitancada anterior no arrodonida es coneix en català com a e tancada i la seva transcripció en l'AFI és [e], és a dir, la lletra e minúscula. En notació romànica es representava [ẹ] per distingir-la de la e oberta [ę].
És un so molt freqüent entre les llengües del món, tot i que representa matisos d'obertura (és un so més obert en castellà que en català, per exemple). Acústicament, té el primer formant al voltant dels 400 Hz i el segon per sobre dels 1800 Hz.

## Característiques

* Presenta el tercer grau d'obertura vocàlica, essent el primer el de les vocals obertes com la [a].
* És una vocal anterior perquè la llengua es col·loca cap endavant, sense interrompre el pas de l'aire (per això no és una consonant).
* No és una vocal arrodonida, ja que els llavis estan en posició de repòs.

## En català

En català la [e] té valor de fonema i es representa amb la lletra E, com passa a llet, faré, festa, cent, carrer, també o després. Als dialectes occidentals és més freqüent, ja que s'encavalca en la pronunciació amb la vocal neutra. Pot portar accent tancat si ho mana l'ortografia.
En català septentrional, igual que en altres llengües on no es distingeix la e oberta de la tancada, com el castellà, té una articulació mitjana [e̞].

## Referències

* Carbonell, Joan F. & Llisterri, Joaquim (1992), "Catalan", Journal of the International Phonetic Association 22 (1–2): 53–56, DOI 10.1017/S0025100300004618

## Enllaços externs

Alfabet fonètic internacional :
Vocals :
Anterior
Quasi- anterior
Central
Quasi- posterior
Posterior
Tancada
•iy
•ɨʉ
•ɯu
•ɪʏ
•ɪ̈ʊ̈
ʊ
•eø
•ɘɵ
•ɤo
•e̞ø̞
•əɵ̞
•ɤ̞o̞
•ɛœ
•ɜɞ
•ʌɔ
•æ
ɐ
•aɶ
•äɒ̈
•ɑɒ
Quasitancada
Semitancada
Mitjana
Semioberta
Quasioberta
Oberta :
Consonants :
Les taules contenen símbols fonètics que potser no es mostrin correctament en alguns navegadors. :