OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Olympia Snowe

Olympia Jean Snowe (EUA, 21 de febrer de 1947) és una empresària i política estatunidenca que va ser senadora dels Estats Units per Maine des de 1995 fins a 2013. Snowe, membre del Partit Republicà, es va fer coneguda per la seva capacitat per influir en el resultat de vots tancats, inclòs si s'ha d'acabar amb els filibusters. El 2006, va ser nomenada una de les Millors Senadors d'Amèrica per la revista Time. Al llarg de la seva carrera al Senat, va ser considerada una de les membres més moderades de la cambra. El 28 de febrer de 2012, Snowe va anunciar que no buscaria la reelecció al novembre de 2012 i es va retirar quan va acabar el seu tercer mandat el 3 de gener de 2013. Va citar l'hiperpartidisme que va conduir a un Congrés disfuncional com a motiu de la seva retirada del Senat. El seu seient va anar a parar a l'antic governador Angus King, antic demòcrata i posteriorment independent.
Snowe fou membre sènior del Bipartisan Policy Center i copresideix la seva Comissió de Reforma Política.
Durant diversos anys, fou inclosa a la Llista de les 100 dones més poderoses del món segons Forbes

## Referències

* ↑ ; Cillizza, Chris «Sen. Olympia Snowe (R-Maine) says she'll retire, citing partisanship in Congress». , 29-02-2012.
* ↑ McGregor, Jena «Losing Olympia Snowe». , 29-02-2012.
* ↑ «Olympia J. Snowe: The Caretaker». Time. 2006-04-14. Arxivat de l'original el 2012-01-04.
* ↑ «Maine Senators Break With Republican Party on Stimulus». The New York Times, 10-02-2009.
* ↑ «Maine GOP Sen. Olympia Snowe won't seek re-election». USA Today, 28-02-2012.
* ↑ «Olympia Snowe». Bipartisan Policy Center, 28-05-2013. Arxivat de l'original el 23 October 2016. [Consulta: 9 octubre 2016].
# Spigelia marilandica

Spigelia marilandica (Spigelia de Maryland) és una espècie de planta dins la família Loganiaceae, és planta nativa d'Amèrica del Nord. Es fa servir com planta ornamental. Floreix cap al juny i en el seu hàbitat silvestre es fa en llocs humits i ombrívols. Arriba a fer uns 60 cm d'alt. A Espanya es troba dins la llista de plantes de venda regulada.

## Referències

* Pink, A.. Gardening for the Million. Project Gutenberg Literary Archive Foundation, 2004.
* Missouri Plants Arxivat 2013-12-17 a Wayback Machine.
* Kemper Center for Home Gardening Arxivat 2011-06-29 a Wayback Machine.
# Serralada Prelitoral Catalana

La Serralada Prelitoral és una unitat de relleu a Catalunya. Forma part de les Serralades Costaneres. Se situa en paral·lel a la costa, però a una distància d'aquesta d'entre 30 i 60 km, entre el límit amb el País Valencià i l'Aragó i la Serralada Transversal.
Finalment, la serra de l'Espina enllaça amb els Ports de Tortosa-Beseit, que formen part del Sistema Ibèric.

## Serres

De nord a sud, la Serralada Prelitoral comprèn la confluència amb la Serralada Transversal per mitjà de la Serra de les Guilleries. El Montseny, Sant Llorenç de Munt, Montserrat, la de Queralt, el Picorandan, la de Prades, la serra de Montsant, les muntanyes de Tivissa-Vandellòs, el massís de Cardó, la serra de Cavalls i la serra de Pàndols.

## Cims principals

* Turó de l'Home (1.712 m) al Montseny (el Vallès Oriental)
* les Agudes (1.706 m) al Montseny (la Selva i el Vallès Oriental)
* Matagalls (1.700 m) al Montseny (Osona i el Vallès Oriental)
* Caro (1.447 m) als Ports de Beseit (el Baix Ebre)
* Sant Jeroni (1.236 m) a Montserrat (el Bages i l'Anoia)
* Tossal de la Baltasana (1.201 m) a la Serra de Prades (el Baix Camp i la Conca de Barberà)
* Mola d'Estat (1.126 m) a la Serra de Prades (el Baix Camp i la Conca de Barberà)
* Piló dels Senyalets (1.115 m) a la Serra de Montsant (el Priorat)
* La Mola (1.095 m) a Sant Llorenç del Munt (el Vallès Occidental)
* El Montcau (1.023 m) a Sant Llorenç del Munt (el Vallès Occidental i el Bages)
* Puig de Formigosa (991m) a la Serra del Montmell (Alt Camp)
* El Montagut (Querol) (965m) a la Serra del Montmell (Alt Camp)
* Creu de Santos (941 m) a la Serra de Cardó (el Baix Ebre i la Ribera d'Ebre)
* Mola de Colldejou (922 m) a la Serra de l'Argentera (el Baix Camp i el Priorat)
* la Miranda (919 m) a la Serra de Llaberia (el Baix Camp i el Priorat)
* Tossal Gros (867 m) a la Serra de Miramar (Alt Camp)

## Espais protegits

Entre els espais protegits de la Serralada Prelitoral, hi ha el Parc Natural del Montseny, el Parc Natural de Sant Llorenç del Munt i l'Obac, el Parc Natural de Montserrat, el Parc Natural dels Ports de Tortosa-Beseit i el Parc Natural de la Serra de Montsant.

## Referències

* (¹)edicions junior Geografia Comarcal de Catalunya, pàg. 713 (ISBN 84-7419-892-5)
* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Parc Natural de les Guilleries

## Enllaços externs

* Muntanyes de Tivissa-Vandellòs Arxivat 2015-09-23 a Wayback Machine..
# Batalla d'Adrianòpolis (vers 1226)

La batalla d'Adrianòpolis lliurada vers 1226 fou un combat entre romans d'Orient.
Joan III Ducas Vatatzes va derrotar els dos germans del seu sogre Teodor I Làscaris, Manuel i Miquel Làscaris, i es va proclamar emperador de Nícea el 1222, i després va derrotar els llatins i es va apoderar de la major part d'Àsia Menor el 1225. Poc abans Teodor I Àngel-Comnè es va proclamar també emperador a l'Epir (coronat el 1224 pel bisbe d'Ocrida) i Joan III va enviar tropes a combatre'l que van acabar derrotades a la batalla d'Adrianòpolis, probablement el 1226.

## Referències

* Dictionary of Wars, per George Childs Kohn
# Stadion Dziesięciolecia

L'Stadion Dziesięciolecia (en català: Estadi del 10è Aniversari) fou un dels estadis de futbol més grans de Varsòvia i de Polònia. Durant la República Popular de Polònia fou un dels llocs amb més publicitat i seu principal de les festivitats de l'Estat. Durant la dècada dels 80 l'estadi estava ja en mal estat i no van poder recaptar-se fons per renovar-lo.
Després del 1989 fou utilitzat sobretot com un basar anomenat Jarmark Europa, i era conegut com un lloc on es podia comprar tota mena de productes il·legals, com software pirata. El setembre de 2008 van començar a enderrocar-lo i a construir-hi l'Estadi Nacional de Polònia, estadi seu del Campionat d'Europa de futbol 2012.

## Història

El 1953 l'Associació d'Arquitectes Polonesos va obrir un concurs anomenat "Estadi Olímpic per a la ciutat de Varsòvia". El va guanyar l'equip de Jerzy Hryniewiecki, Zbigniew Ihnatowicz i Jerzy Sołtan, i el mateix any va començar-ne la construcció. Fou construït principalment amb els enderrocs dels edificis destruïts durant la Sublevació de Varsòvia de 1944.
El projecte consistia en la construcció d'un estadi olímpic obert en forma d'òval, en què hi havia d'haver un camp de futbol i una pista d'atletisme de 400m. En teoria les grades amb bancs de fusta tenien capacitat per a 71.008 persones, però durant grans festivals n'hi podien caber més de 100.000. A més a més, l'estadi estava equipat amb un camp d'entrenament, un petit colosseu, un aparcament per a 900 vehicles, un parc i una estació de bus i de tren.
Poc temps després de la inauguració va esdevenir l'estadi nacional de Polònia, fou l'escenari dels partits internacionals de futbol i de les competicions d'atletisme més importants, gales del partit comunista, concerts i festivals commemoratius. El 1968 fou el lloc de l'auto-immolació de Ryszard Siwiec en protesta de la invasió de Txecoslovàquia durant un festival de propaganda.
El 1983, a causa de problemes tècnics, l'estadi fou abandonat. El 1989 fou posat en renda per la ciutat de Varsòvia a una companyia que va convertir l'estadi en un mercat a l'aire lliure anomenat Jarmark Europa. Amb més de 5.000 comerciants (i molts d'altres sense registrar) era la instal·lació més gran d'aquest tipus a Polònia.

## Imatges

* Entrada de l'estadi.
* Grades abandonades del vell estadi.
* Façana exterior de l'Estadi Nacional de Polònia, construït a l'emplaçament de l'Stadion Dziesięciolecia després que fos enderrocat.

## Referències

* ↑ «Polonia - Historia: La era comunista». Guia Michelin. [Consulta: 7 febrer 2012].
* ↑ «Praga recorda al polonès que va auto-immolar-se en protesta contra l'ocupació de Txecoslovàquia». Radio Praga. Arxivat de l'original el 2013-09-21. [Consulta: 7 febrer 2012].
* ↑ Wasilewski, Patrick «Soccer-Polish venues on track for Euro 2012, prime minister says». Reuters, 10-05-2009 [Consulta: 11 maig 2009]. Arxivat 2020-11-24 a Wayback Machine.
# Revista Valenciana de Filologia

La Revista Valenciana de Filologia és una publicació periòdica d'accés obert editada per la Institució Alfons el Magnànim dedicada a «difondre treballs sobre la literatura, la llengua i la cultura dels valencians».
La revista fou fundada l'any 1951 per Artur Zabala, el llavors director de l'Institut de Literatura i Estudis Filològics de la institució, el qual en va ser el primer i únic director durant la primera època de la publicació, que va durar fins a l'any 1981 i consta de set volums de quatre números cadascun. Durant aquesta etapa, van col·laborar a la Revista Valenciana de Filología autors i intel·lectuals entre els quals destaquen Joan Fuster, Manuel Sanchis Guarner, Martí de Riquer, Dámaso Alonso, Joseph Gulsoy, Francesc Almela i Vives, Antoni Badia Margarit, Germà Colón i Antoni Ferrando, entre d'altres.
Posteriorment, el 2017, la Institució Alfons el Magnànim va recuperar la històrica capçalera i va nomenar Vicent Josep Escartí com a director. Des de l'any 2024, és dirigida per Rafael Roca.

## Referències

* ↑ «Sobre la revista». Revista Valenciana de Filologia. [Consulta: 22 octubre 2024].
* 1 2 «Revista Valenciana de Filologia». Diccionari d'historiografia catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana [Consulta: 23 octubre 2024].
* ↑ «Revista Valenciana de Filologia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «La Institució Alfons el Magnànim recupera la Revista Valenciana de Filologia». 20 minutos, 06-04-2017. [Consulta: 23 octubre 2024].
* ↑ «El catedràtic Vicent J. Escartí dirigirà Debats i el professor universitari Rafael Roca la Revista Valenciana de Filologia». Institució Alfons el Magnànim, 10-10-2024. [Consulta: 23 octubre 2024].

## Enllaços externs

* Lloc web en accés obert de la Revista Valenciana de Filologia
* La Revista Valenciana de Filologia al catàleg de la Institució Alfons el Magnànim
# Nair da França e Araújo

Nair de França i Araújo (Maragogipe, Bahia; 1931 – Salvador, Bahia; 20 de setembre de 2018) va ser una química i professora brasilera, primera dona en graduar-se en química del seu estat i també en impartir classes de Química a la Universidade de Bahia, actual Universitat Federal de Bahia. Va ser membre de la Societat Brasilera de Química.

## Biografia

Nascuda en el municipi de Maragogipe, el 1931, va matricular-se en Química quan encara s'impartia a la Facultat de Filosofia de la Universitat de Bahia. El 1955, tot just llicenciada, va ingressar en la carrera docent, esdevenint també la primera dona docent d'aquesta carrera a l'estat.
L'any 1959, va obtenir l'especialització en Química Orgànica a la Universitat de São Paulo i va començar el seu màster en la mateixa àrea, amb la investigació de la síntesi de nitrils a partir d'aldehids en compostos orgànics, en col·laboració amb un complex petroquímic de la regió. . Emperò, va haver d'aturar la seva especialització i tornar a Bahia davant la manca de professors a la universitat. Va coordinar el laboratori de Química Orgànica de la Universitat de Bahia, realitzant diverses investigacions en l'àrea de la síntesi orgànica. Va supervisar diversos estudiants, molts dels quals ara són professors de l'Institut de Química de la Universitat Federal de Bahia.
La doctora França e Araújo va morir el 20 de setembre de 2018, a Salvador, a 87 anys. El seu cos va ser incinerat l'endemà, al cementiri Jardim da Saudade, de la mateixa capital bahiana.

## Referències

* 1 2 «Aluno da Rede SESI é ouro na Olimpíada de Química» (en portuguès brasiler). Federação das Indústrias do Estado da Bahia. Arxivat de l'original el 2018-11-02. [Consulta: 29 juliol 2019].
* ↑ «Sócios efetivos da SBQ» ( PDF) (en portuguès brasiler). Sociedade Brasileira de Química, 1979. Arxivat de l'original el 2019-07-29. [Consulta: 29 juliol 2019].
* 1 2 3 «UFBA lamenta falecimento da professora Nair da França e Araujo» (en portuguès brasiler). Universidade Federal da Bahia, 20-09-2018. Arxivat de l'original el 2024-02-20. [Consulta: 29 juliol 2019].

## Enllaços externs

* Pinheiro, Bárbara Carine Soares «NAIR DA FRANÇA E ARAÚJO: PRIMEIRA MULHER A SE GRADUAR, NA BAHIA, EM BACHARELADO EM QUÍMICA» (en portuguès). Revista da Associação Brasileira de Pesquisadores/as Negros/as (ABPN), 12, 33, 31-08-2020, pàg. 725–728. ISSN: 2177-2770.
# Evan Tom Davies

Evan Tom Davies (Pencader, 24 de setembre de 1904 - Waterloo, 8 d'octubre de 1973) va ser un matemàtic gal·lès, conegut pel seu sobrenom gal·lès de Ianto.

## Vida i Obra

Davies va néixer al petit poble de Pencader (Carmarthenshire), fill de pagesos gal·lesos i va assistir a l'escola primària local. En acabar l'escola primària, va rebre una beca completa a l'escola del comtat a Llandysul. El 1921 es va matricular a la universitat de Aberystwyth on es va graduar el 1924 en matemàtiques aplicades. Després de graduar-se, va anar a la universitat de Swansea, on va estudiar matemàtiques pures i va obtenir el màster. Finalment, va anar a Roma el 1926 per estudiar amb el gran expert en geometria diferencial, Tullio Levi-Civita. El 1930 va obtenir el doctorat a la universitat de Roma.
El 1930 va acceptar una plaça de professor ajudant al King's College de Londres, on va ser ascendit a professor el 1935 i després a titular el 1946. Durant la Segona Guerra Mundial el King's College va ser traslladat a Bristol a causa del Blitz i es va veure obligat a traslladar-se temporalment a la universitat de Bristol. En acabar la guerra, va acceptar la càtedra de matemàtiques de la universitat de Southampton. Va romandre a Southampton fins a la seva jubilació el 1969 a l'edat de 65 anys. Després de la jubilació, va passar a ser professor de matemàtiques a la universitat de Calgary durant dos anys i a la universitat de Waterloo (Ontario) fins a la seva mort als 69 anys quan hi treballava.
El seu camp de treball va ser principalment la geometria diferencial amb aportacions interessants en l'estudi de les connexions dels tensors i de les transformacions de contacte. Va publicar una quarantena d'articles científics.

## Referències

* ↑ Clark, 1974, p. 370.
* ↑ Clark, 1976, p. 1.
* ↑ Clark, 1976, p. 2.
* ↑ Clark, 1976, p. 3.
* ↑ Bompiani, 1976, p. 10.
* ↑ Bompiani, 1976, p. 13.
* ↑ Clark, 1976, p. 5.
* ↑ Clark, 1976, p. 6-8.

## Bibliografia

* Bompiani, Enrico. «Remisniscences of E.T. Davies». A: Hanno Rund, William P. Forbes (eds.). Topics in Differential Geometry (en anglès). Academic Press, 1976, p. 9-14. ISBN 0-12-602850-8.
* Clark, R.S. «Evan Tom Davies» (en anglès). Bulletin of the London Mathematical Society, Vol. 6, Num. 3, 1974, pàg. 370-376. DOI: 10.1112/blms/6.3.370. ISSN: 1469-2120.
* Clark, R.S.. «Evan Tom Davies». A: Hanno Rund, William P. Forbes (eds.). Topics in Differential Geometry (en anglès). Academic Press, 1976, p. 1-8. ISBN 0-12-602850-8.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Evan Tom Davies» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
# Gannis

Gannis (en llatí Gannys) va ser un personatge mencionat amb aquest nom per Dió Cassi, i descrit com un actiu partidari d'Elagàbal, el seu preceptor i guardià, i la persona que amb la seva habilitat i astúcia va aconseguir l'enderrocament de Macrí amb la victoria a la Batalla d'Antioquia. Una vegada al tron Elagàbal, Gannis va ser una de les seves primeres víctimes. Alguns autors defensen que tant ell com Eutiquià Comazon, personatges significats durant el regnat d'Elagàbal, no van ser personatges reals sinó literaris sobre un fons real, ja que Gannis significa "rondinaire" i Comazon era el nom d'un actor i ballarí a Roma, però segurament van existir.

## Referències

* ↑ Bowman, Alan; Garnsey, Peter; Cameron, Averil. The Cambridge Ancient History (en anglès). vol.12, The Crisis of Empire, AD 193-337. Cambridge University Press, 2005, p. 21. ISBN 0521301998.
* ↑ Bunson, Matthew. Encyclopedia of the Roman Empire (en anglès). Infobase Publishing, 2009, p. 235. ISBN 1438110278.
* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0002.001/240?rgn=full+text;view=image;q1=GannysSmith,+William+(editor).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+biography+and+mythology.+Vol.+II.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 230. ]
# Batalla d'Oriola

La batalla d'Oriola fou una batalla lliurada entre les tropes agermanades i les tropes de Pedro Fajardo de Zúñiga y Requesens, marquès de Los Velez el 30 d'agost de 1521, a Oriola (Baix Segura).
La Germania és revocada pel rei en gener de 1520 i la tensió augmentà amb el nomenament de Diego Hurtado de Mendoza com a virrei, a l'abril de 1520; per la seua condició d'“estranger”, i perquè llavors els agermanats feren un “cop d'estat” municipal, amb el qual aconseguiren imposar representants populars en diferents jurats, magistratures i comissions de govern municipal sense arribar mai al control total. Conforme anaven sumant-se viles a la revolta, aquesta anava radicalitzant-se ì adquirí el rang de guerra civil i s'estengué per tot el Regne de València, amb la creació d'altres juntes dels tretze controlades per la de València, amb l'excepció de Xèrica, Segorb i Onda, on hi hagué cert moviment a favor i Morella, que estava obertament en contra.
A l'estiu de 1520 començaren algunes accions bèl·liques com l'assalt del vescomtat de Xelva, el saqueig de palaus nobiliaris i la crema de títols de propietat. Tot i la derrota de la revolta de les Comunitats de Castella a la batalla de Villalar el 23 d'abril, la revolta esclatà el juny de 1521, en dos fronts alhora: un al nord, a les comarques del Maestrat, la Plana i el Camp de Morvedre; i un altre al sud, a les terres d'Alzira, Xàtiva, Gandia i Elx.
El primer front fou doblement derrotat per les tropes d'Alfons I d'Empúries, el duc de Sogorb, primer a la batalla d'Orpesa i després a la batalla d'Almenara. El front del sud, per contra, aconseguí prendre el castell de Xàtiva i una important victòria a la batalla de Gandia sobre les tropes del virrei (de fet, l'única en batalla campal). Després d'aquest èxit, el saqueig de la vila i horta de Gandia, i el bateig forçós de tots els musulmans de la Safor, els agermanats començaren una sèrie de disputes internes de moderats contra radicals.
Les fortes contradiccions internes entre els agermanats els provocà una important pèrdua de força, a poc més d'un més de la impactant victòria en la batalla de Gandia, que conduïren a una estrepitosa derrota pel marquès de Los Vélez a la batalla d'Oriola. La desfeta dels agermanats fou decisiva per la Revolta de les Germanies. En ella perderen la vida més de dos mil hòmens i anà acompanyada per una important repressió, amb l'execució d'uns quaranta agermanats i la caiguda en mans reialistes de tot el sud del Regne de València, des d'Alacant fins a Ontinyent.

## Referències

* ↑ Vicent Boix i Ricarte, Cronica de la provincia de Valencia, p.66 (castellà)
# Mare de Déu dels Dolors de Gratallops

La Mare de Déu dels Dolors de Gratallops és una capelleta de Gratallops (Priorat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una petita construcció de planta pràcticament quadrada d'uns 3'9m de costat, amb una sola nau i coberta a 4 vessants. Es feta de pedra i arrebossada. La façana és decorada amb quatre falses columnes que suporten un arquitrau i un frontó. Les dues columnes interiors emmarquen la porta amb un arc de mig punt i un guardapols. L'interior és buit, enguixat i cobert per una cúpula. La porta, de fusta, té un petit reixat que permet veure l'interior.

## Història

La construcció d'aquest edifici sembla estar en relació amb les estacions del Via Crucis que hi ha al poble. El mateix nom de Calvari ens ho suggereix, així com el fet d'estar situat dalt d'un petit turonet proper al poble. Dintre d'aquest conjunt, la capelleta representava la darrera estació. Així es continua fent avui.

## Referències

* 1 2 «Mare de Déu dels Dolors de Gratallops». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2018].

## Enllaços externs

* «Mare de Déu dels Dolors de Gratallops». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Lucía Piedra Galarraga

Lucía Piedra Galarraga (L'Havana, Cuba, 1972) és una investigadora, restauradora d'art, comissària independent i professora cubano-espanyola.
Llicenciada en Belles Arts a la Universitat de l'Havana, a Espanya va cursar el Programa d'Estudis Independents del Museu d'Art Contemporani de Barcelona (MACBA) i el màster en Estudis culturals i Literatura comparada, tots dos a la Universitat Autònoma de Barcelona. Fins al 2014 va treballar com a restauradora de béns mobles al Centre Nacional de Conservació, Restauració i Museologia (CECREM) a l'Havana, dependent de Consell Nacional de Patrimoni Cultural de Cuba. Lucía Piedra també ha col·laboradorat amb la Universitat Oberta de Catalunya i amb la Universitat de les Arts d'Equador.
Les investigacions de Lucía Piedra i els seus projectes estan travessats per la perspectiva postcolonial/decolonial, l'activisme antiracista, la interculturalitat i la intersecció entre formes de governabilitat i representació, el pensament crític i els feminismes. Ha participat com a comissària en els projectes Relacions ortogràfiques (en temps regirats), guanyador del cicle Terrassa Comissariat 2013-2014; Ne travaillez jamais, guanyador del Curatorial Challenge (II) d'ADN Platform 2015, i One year women's performance 2015-2016 de l'artista Raquel Friera per al Palau de la Virreina, 2018.2 Durant els anys 2020 i 2021 ha coordinat el grup de Pensament, Pràctiques i Activismes Afro/Negres (GPPAAN) associat al MACBA, la plataforma Institut de Pedagogies Afro/Negres (IPA), col·labora amb el Festival Africa Moment i dirigeix els cursos i tallers Lectures decolonials de l'enemistat al Centre de Cultura Contemporània de Barcelona a l'exposició dedicada a William Kentridge.

## Referències

* 1 2 3 «Lucía Piedra Galarraga. Investigadora, comisaria independiente y profesora». Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB). [Consulta: 25 maig 2024].
* 1 2 «Lucía Piedra Galarraga». Consell de la Cultura de Barcelona - Institut de Cultura de Barcelona - Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 25 maig 2024].
* ↑ «Lucía Piedra». Institut d'Humanitats de Barcelona. [Consulta: 25 maig 2024].