OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tit Virgini Tricost Celiomontà (cònsol 496 aC)

Tit Virgini Tricost Celiomontà (llatí: Titus Verginius Tricostus Cælimontanus) va ser un magistrat romà. Formava part de la família Tricost, una branca de l'antiga gens Virgínia.
Va ser cònsol l'any 496 aC amb Aulus Postumi Albus Regil·lenis, any en què es va lliurar suposadament la batalla del Llac Regil, encara que aquesta batalla se situa més aviat cap als anys 494 aC o 495 aC. Aulus Postumi va dimitir del càrrec perquè sospitava del seu col·lega. Postumi va ser nomenat dictador l'any 498 aC.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 532.
# Tournai

Tournai (Doornik en neerlandès, Tornacum en llatí) és una ciutat de Bèlgica a la regió valona de la província d'Hainaut, situada a 85 quilòmetres al sud-oest de Brussel·les, a una altitud de 22 m. L'1 de gener de 2018 tenia 69.554 habitants.

## Història

Des del 1146 és la seu del bisbat de Tournai. Lluís XIV de França la va conquerir el 1668, però la va cedir a Àustria en el 1713. Des d'aquella data, la ciutat va seguir la sort del conjunt dels Països Baixos austríacs. El 1755 va tenir lloc la batalla de Fontenoy (a uns 10 km de Tournai), amb victòria francesa i irlandesa contra les tropes aliades angleses i austríaques.

## Geografia

L'Escalda, navegable, rega la ciutat i la connecta al port d'Anvers; més avall, al nord via l'Spierekanaal, amb la xarxa dels canals de França via el canal de Roubaix i pel canal Kortrijk-Bossuit amb el riu Leie.

## Fills il·lustres

* Gaspar van Weerbeke, compositor del Renaixement
* Amadeu Dubois (1818-1865), violinista
* Pierre de La Rue, compositor renaixentista
* Theobald Michau, pintor
* Jean Noté (1858-1922), fou un cantant d'òpera (baríton).
* Marbrianus d'Orto (1460-1529), cantor i compositor.
* Ludivine Dedonder (1977), política socialista belga

## Referències i enllaços

* ↑ «Tournai 2019: Best of Tournai, Belgium Tourism - TripAdvisor» (en anglès). [Consulta: 2 gener 2019].
* ↑ «Earthtools». Arxivat de l'original el 2013-01-29. [Consulta: 25 maig 2011].
# Toyotomi Hideyori

    En aquest nom japonès, el cognom és Toyotomi.
Toyotomi Hideyori (豊臣 秀頼, 1593 - 5 de juny de 1615) fou el fill i successor del general Toyotomi Hideyoshi. La seua mare, Yodo-dono, era neboda d'Oda Nobunaga.
A la mort de Hideyoshi en 1598, el Consell dels Cinc Grans Ancians que havia designat abans de la seua mort per a la seua successió van començar barallar pel poder entre ells. Tokugawa Ieyasu va prendre el control del país en l'any 1600 després de la seua victòria en la batalla de Sekigahara. Hideyori es va casar amb la neta d'Ieyasu, Senhime, de tan sols set anys per a assegurar-li la seua lleialtat al clan Tokugawa, però Ieyasu àdhuc veia a Hideyori com una amenaça potencial pel que va decidir atacar-lo en el Setge d'Osaka en l'hivern de 1614. El setge va fracassar però Hideyori es va veure obligat a signar un tractat en el qual acceptava desmantellar les defenses del castell d'Osaka.
A l'abril de 1615, Ieyasu va rebre notícies que Hideyori estava ajuntant tropes i estava tractant d'impedir que es tapara el fossar del castell, pel que va ordenar a les seues tropes que atacaren les forces del shogun prop d'Osaka. El 5 de juny de 1615 a l'anar perdent la batalla les forces d'Hideyori es van afeblir i va ser perseguit a l'interior del castell, al no poder plantar cara a l'exèrcit invasor, Hideyori va cometre seppuku. Aquest va ser l'aixecament de major importància en contra del clan Tokugawa en els següents 250 anys que duraria el shogunat.
El fill d'Hideyori, Kunimatsu, de 8 anys va ser capturat i decapitat, la seua filla va ser enviada a Tōkei-ji, un convent de Kamakura on es va convertir en abadessa.

## Referències

* Morita Kyōji 森田恭二 (2005). Higeki no hiirō Toyotomi Hideyori 悲劇のヒーロー豊臣秀頼. Osaka: Izumi Shoin 和泉書院.
# Tractat de Cefalù

El Tractat de Cefalù, signat a Cefalù (Sicília) el 1285 entre Carles II d'Anjou i Pere III d'Aragó "el Gran" de la Corona d'Aragó, pel qual Carles, capturat per Roger de Llúria a la batalla del golf de Nàpols i presoner de Pere a Cefalù, renunciava a l'illa de Sicília en favor de Jaume el Just, germà del futur Alfons el Cast i a canvi era alliberat. També s'establí el casament de Jaume amb Blanca de Nàpols, filla de Carles, i el de la princesa catalana Violant d'Aragó i de Sicília amb Robert I de Nàpols, un dels fills de Carles.
Tot i que Carles II d'Anjou el va ratificar després de ser alliberat, però encara en territori català, ni el Regne de França ni el Papa van reconèixer el tractat.

## Referències

* ↑ «tractat de Cefalú». DadesCat, 20-09-2019. [Consulta: 25 febrer 2023].
* 1 2 «tractat de Cefalù | enciclopedia.cat». [Consulta: 11 juny 2023].
* ↑ «Així es va forjar la llegende de Pere II el Gran». [Consulta: 11 juny 2023].
# Tractat de Tilsit

Els Tractats de Tilsit foren dos acords signats per l'Emperador Napoleó I de França a la localitat de Tilsit el juliol de 1807.
El primer dels acords fou signat el 7 de juliol de 1807 poc després de la batalla de Friedland entre el Tsar Alexandre I de Rússia i Napoleó, acabant amb la guerra de la quarta coalició entre Rússia i França i iniciant una aliança entre els dos països, dividint Europa en àrees d'influència occidental i oriental, aquest fet deixava a la resta de països europeus en una posició més dèbil encara. Al mateix temps s'acordà en secret l'ajuda mútua en els conflictes. França prometia ajudar a Rússia contra els turcs per a l'ocupació de Moldàvia i Valàquia i contra Suècia amb la invasió de Finlàndia, mentre Rússia acordava unir-se al bloqueig continental contra el Regne Unit. Aquest tractat també donà a lloc a la creació del Gran Ducat de Varsòvia.
La cooperació entre Rússia i França es trencà l'any 1810, quan el tsar començà a permetre a vaixells neutrals comerciar amb els ports russos. El 1812, Napoleó envaïa Rússia, posant fi a tot vestigi d'aliança.
El segon tractat de Tilsit, signat dos dies més tard (9 de juliol de 1807), es firmava entre Prússia i França, posant fi a la guerra entre els dos, amb unes condicions extremadament dures per a Prússia, que perdia pràcticament la meitat del seu territori nacional.
El 12 d'octubre de 1808 Napoleó acordà amb el tsar Alexandre I de Rússia el congrés d'Erfurt refermar el tractat de Tilsit, cosa que li permeté reduir el nombre de soldats al front oriental europeu i concentrar els seus efectius militars a la península Ibèrica.

## Referències

* ↑ Cantú, Cesare. Historia de cien años: 1750-1850 (en castellà). Volum 2. R. R. de Rivera, 1852, p. 173.
* ↑ Sydow, Georg. Theorie und Praxis in der Entwicklung der französischen Staatsschuld seit dem Jahre 1870 (en alemany). Fischer, 1903, p. 49.
* ↑ «DOS-CENTS ANYS DE LA GUERRA DEL FRANCÈS A CUBELLES (1808-1814)». [Consulta: 24 setembre 2019].

## Enllaços externs

* Regne de Prússia: Tractat de Tilsit, text complet
# Tractat de Verdun

El Tractat de Verdun va ser signat el dia 11 d'agost del 843 per Lotari I, Carles el Calb i Lluís el Germànic, fills de Lluís el Pietós i nets de Carlemany per tal de repartir-se els territoris de l'Imperi Carolingi i posar fi als anys d'hostilitat per la guerra civil franca.
El 840, a la mort de Lluís el Pietós, la guerra entre els seus fills va començar immediatament. El fill gran, Lotari, va reclamar submissió als seus dos germans, Lluís i Carles, i poder sobre els seus regnes. Un altre germà, Pipí I d'Aquitània, no va prendre part en la disputa, ja que havia mort el 838, però el seu fill Pipí II havia heretat el regne d'Aquitània en contra de la voluntat del seu avi, Lluís I, que volia deixar el regne al seu fill Carles. Lotari va donar suport a les reclamacions de Pipí II.
El 841, Lluís el Germànic, fill del primer matrimoni de Lluís I, es va aliar amb Carles, fill d'un segon matrimoni, i tots dos junts van derrotar l'exèrcit de Lotari a la batalla de Fontenoy-en-Puisaye. El 842, els dos germans van segellar la seva aliança en el Jurament d'Estrasburg. Després d'això, Lotari es va mostrar disposat a negociar.
Finalment, segons va quedar estipulat en el tractat, Lotari va rebre la França mitja, del Mar del Nord a Itàlia i el títol d'Emperador d'Occident; Lluís el Germànic, la França oriental o Germania (el futur Imperi Alemany); i Carles, la França occidental (el futur Regne de França).
Sovint es presenta aquest tractat com l'inici de la dissolució del gran imperi de Carlemany, però en realitat reflecteix l'adhesió a la idea franca de la divisió de l'herència, en lloc de la primogenitura. Si Carlemany no va poder seguir aquest costum va ser degut a la mort prematura de tots els seus fills, excepte Lluís I.

## Referències

* ↑ Goldberg, Eric Joseph. Struggle for Empire: Kingship and Conflict Under Louis the German, 817-876 (en anglès). Cornell University Press, 2006, p. 113. ISBN 080143890X.
# Treva de Venècia

La Treva o Pau de Venècia de 1177, va ser un important tractat de pau entre el Papat i els seus aliats: les ciutats estats del nord d'Itàlia de la Lliga Llombarda i Frederic I del Sacre Imperi Romanogermànic. El normand Regne de Sicília també va participar en les negociacions i així el tractat determinà el marc polític de tot Itàlia durant els següents anys.
El tractat va celebrar-se després de la batalla de Legnano del 29 de maig de 1176, on la Lliga Llombarda va derrotar a Frederic I. Frederic va intentar la conciliació entre el Papa Alexandre III i l'antipapa Calixt III, recolzat per l'emperador. Així es va arribar a un acord preliminar, per arribar a una treva el juliol de 1177 a Venècia.
Amb el tractat de Venècia s'acordà que l'emperador Frederic I reconegués a Alexandre III com a papa legítim, tornant al Papat els territoris ocupats, reconeixent també els drets temporals del Papa sobre Roma.
La treva s'acordà per a sis anys (1177-1183) amb les ciutats estat de la Lliga Llombarda, amb la que s'arribaria a la definitiva Pau de Constança el 1183. També es signà una treva de quinze anys entre Frederic I i Guillem II de Sicília.

## Referències

* ↑ «treva de Venècia». GEC. [Consulta: 14 juny 2024].
* ↑ Fernández Aceves, Hervin. County and Nobility in Norman Italy (en anglès). Bloomsbury Publishing, 2020, p. 169. ISBN 9781350138339.
# Turó de la Serreta

El turó de la Serreta és una elevació del terreny a la ciutat de Lleida (Segrià), que separa els barris de la Universitat i de l'Escorxador i que ha estat progressivament urbanitzat des de la fi del segle xix. Juli Cèsar en fa referència fent servir la paraula tumulus. La part més baixa s'ubica als voltants de la Rambla d'Aragó i es va fent més inclinat fins al seu punt més alt entorn el carrer del Doctor Combelles. De l'altre costat presenta un aspecte més escarpat, si bé l'any 2002 s'hi van inaugurar uns jardins i es van millorar els accessos a la part superior des del carrer de Lluís Companys. Antigament fora del recinte emmurallat de la ciutat, havia estat conegut amb el nom de Puig Bordell, en referència a la prostitució que s'hi devia exercir com a terreny reservat per les autoritats municipals, els Paers, per aquesta activitat durant l'edat mitjana.

## Història

L'any 49 aC, en temps de la segona guerra civil romana, hi tingué lloc un dels episodis més coneguts de la batalla d'Ilerda entre Juli Cèsar i Pompeu. D'altra banda, a finals del segle xvii es va sol·licitar la construcció d'un convent de caputxins en aquesta part de l'horta de Lleida, i el 1598 va començar a ser edificat. Tan aviat com el 1638 els caputxins van demanar de ser traslladats a causa del mal estat que presentava l'edifici, però en lloc d'això van decidir restaurar-lo. L'edifici va ser abandonat el 1641 a causa de la Guerra dels Segadors, i finalment va ser canviar de seu a Barcelona. L'any 1707, durant el Setge de Lleida, en el marc de la Guerra de Successió Espanyola, també veié enfrontaments en aquesta àrea de la ciutat. El convent va ser desamortitzat el 1835 i el 1850 va deixar d'existir.

## Referències

* ↑ Junyent, Emili; Pérez Almoguera, Arturo; Rafel i Fontanals, Núria «Lleida: notes a l'arqueologia de la ciutat». Cota zero: revista d'arqueologia i ciència, 1985. ISSN: 0213-4640.
* ↑ «La reurbanització de la Serreta-Escorxador, a punt». Ajuntament de Lleida, s.d.
* ↑ Pleyan de Porta, Josep. «Gardeny». A: Album Historich, Pintoresch y Monumental (pdf), 1880 (Monografies núm 4).
* ↑ Juli Cèsar, Comentaris de la guerra civil: Llibre I
* ↑ Baldiri, B. «Convento de los Capuchinos de Lleida». Monestirs.cat.
# Việt Minh

El Việt Minh (forma abreujada de Việt Nam Ðộc Lập Ðồng Minh Hội, "Lliga per la independència del Vietnam") es va formar en una conferència el maig de 1941, com aliança entre el Partit Comunista Indoxinès i grups nacionalistes, per aconseguir la independència la Indoxina francesa. La lliga va ser dirigida per Nguyễn Sinh Cung, més conegut com a Ho Chi Minh, la qual va fundar juntament amb Le Duan, Vo Nguyen Giap i Pham Van Dong.
Durant la Segona Guerra Mundial, el Japó va ocupar la Indoxina francesa, establint bases el 1941. El març de 1945 ocuparien tot el territori. Tanmateix, el Viet Minh es va centrar en els atacs a guarnicions franceses, caient la primera el desembre de 1944, quan Vo Nguyen Giap ja havia format les primeres brigades. Amb la rendició del Japó l'agost de 1945, la lliga va prendre el control del país i Ho Chi Minh va proclamar la independència el 2 de setembre. Després de negociacions infructuoses, el desembre de 1946 l'armada francesa va bombardejar la ciutat de Haiphong provocant milers de morts. El Vietminh es va retirar a les seves bases a la Xina, deixant al país grups guerrillers. El 1950 van envair el nord del Vietnam i els combats no s'acabarien fins al 1954 després de la batalla de Dien Bien Phu que va posar fi a la Guerra d'Indoxina aconseguint la independència de la part nord del país i un compromís dels francesos de realitzar unes eleccions per reunificar el país en un termini de pocs anys.
El Viet Minh es va dissoldre, però els estatunidencs, que havien substituït als francesos com a força d'ocupació al sud, no van complir els acords de Ginebra i no van convocar les eleccions de reunificació promeses. Així el 1960 es va fundar el Front Nacional d'Alliberament que lideraria la guerra contra els Estats Units a la part sud del país, fins al seu alliberament.

## Referències

* ↑ «Việt Minh». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ La guerra del Vietnam: Un trágico conflicto fratricida en plena Guerra Fría
* ↑ «JAPAN: Empire Game» (en anglès). Time, 04-08-1941. Arxivat de l'original el 28 d’agost 2013. [Consulta: 2 gener 2024].
# Wei occidentals

La dinastia dels Wei occidentals (Si Wei) fou una dinastia del nord de la Xina que es va establir el 534 per divisió de l'antiga dinastia Wei, i va dominar el Shensi i el Kansu amb capital a Txang-ngan. Va existir del 534 al 557.

## Antecedents

El general Gao Huan va reunir els seus homes per tornar-se contra el clan Erzhu, entrant i prenent la capital Luoyang en 532. Confiat en el seu èxit, va deposar l'emperador Jiemin de Wei del Nord, recolzat pel clan Erzhu i per Yuan Lang, emperador anteriorment recolzat pel mateix Gao, i va imposar l'emperador Xiaowu de Wei del Nord al tron de Luoyang i va continuar les seves campanyes a l'estranger. L'emperador i el cap militar de Luoyang, Husi Chun, va començar a conspirar contra Gao Huan però aquest va aconseguir mantenir el control i l'emperador i un grapat de seguidors van fugir cap a l'oest, a la regió governada pel poderós senyor de la guerra Yuwen Tai. Gao Huan va anunciar aleshores la seva decisió de traslladar el tribunal de Luoyang a la seva capital, Ye. Amb dos aspirants rivals al tron de Wei del Nord, es va produir la divisió de l'estat el 534–535 en el Wei oriental i el Wei occidental.

## Wei occidental

Els Wei orientals eren inicialment significativament més forts i semblava probable que acabaran ràpidament amb el Wei occidental, però a la batalla de Shayuan, Wei occidental va emboscar amb èxit i va derrotar un exèrcit oriental molt més gran que marxava cap a Chang'an, canviant l'equilibri de poder i reduint les forces orientals prou significativament per no poder amenaçar la plana de Guanzhong el cor de Wei occidental, i Wei occidental va amenaçar el territori oriental, i el general occidental Dugu Xin va ocupar breument l'antiga capital del Wei del nord, Luoyang, el 538. En 553, Wei occidental va ocupar la part occidental de l'imperi Liang, el modern Sichuan,

## El final de Wei occidental

L'any 557, el nebot de Yuwen Tai, Yuwen Hu, va obligar l'emperador Gong de Wei occidental a cedir el tron al fill de Yuwen Tai, Yuwen Jue, acabant amb el Wei occidental i establint el Zhou del Nord, que prendria el nord-est en 577.
El 581, l'oficial de Zhou del Nord Yang Jian va fer que l'emperador li cedís el tron, establint la dinastia Sui, que restabliria la unitat xinesa en 589 prenent el territori dels Chen.

## Referències

* ↑ Jenner, W. J. F.. Memories of Loyang: Yang Hsuan-chih and the lost capital (493–534) (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1981, p. 101. ISBN 0198215681.
* ↑ Whiting, Marvin. Imperial Chinese Military History. Writers Club Press, 2002, p. 236. ISBN 978-0-595-22134-9.
* 1 2 Ebrey, Patricia Buckley. The Cambridge Illustrated History of China (en anglès). Cambridge University Press, 1999, p. 108. ISBN 9780521669917.
* ↑ David R. Knechtges, Taiping Chang. Ancient and Early Medieval Chinese Literature (vol. 3 & 4): A Reference Guide, Part Three & Four (en anglès). Brill, 2014, p. 2114. ISBN 9789004271852.
* ↑ Bowman, John S. Columbia Chronologies of Asian History and Culture (en anglès). Columbia University Press, 2000, p. 19. ISBN 9780231500043.
# Wen Pin

    En aquest nom xinès, el cognom és Wen (文).
Wen Pin :
| Xinès tradicional: | Xinès tradicional: | 文聘 |
| Xinès simplificat: | Xinès simplificat: | 文聘 |
Wen Pin (antiga pronúncia de Wen Ping), nom estilitzat Zhongye (仲業), va ser un general militar durant el període de la tardana Dinastia Han Oriental i l'era dels Tres Regnes de la història xinesa.
Va ser de bell antuvi un oficial sota el comandament de Liu Biao, però finalment es va unir a Cao Cao, líder de la Cao Wei, de mala gana quan el successor de Liu Biao, (Liu Cong), es va rendir a Cao Cao. Va participar en la batalla de Changban contra Liu Bei i la batalla de Chibi contra les forces combinades de Liu Bei i Sun Quan.
Després de la mort de Cao Cao, Wen Pin va passar a servir Cao Pi. No obstant això, quan es va disposar a atacar Wu Oriental amb Zhang Liao i Cao Zhen, va ser víctima d'un pla de Xu Sheng i va ser derrotat.
Després va ser nomenat General de les Darreries i Governador de Jiangxi.

## Vegeu també

* Personatges dels Tres Regnes

## Bibliografia

* Chen Shou. Registres dels Tres Regnes, capítol 18, Biografia de Wen Ping.
# Wu Ban

    En aquest nom xinès, el cognom és Wu.
Wu Ban, nom estilitzat Yuanxiong (元雄), va ser un general militar de Shu Han durant l'era dels Tres Regnes de la història xinesa. Era el cosí jove de Wu Yi (吳懿).

## Biografia

Wu Ban era el fill de Wu Kuang, un oficial sota el Gran General He Jin. Servint a Liu Zhang ell va ser ben conegut pel seu comportament cavallerós, i el seu rang era sovint just a sota del que tenia el seu cosí Wu Yi. Durant el regnat de Liu Bei, Wu Ban va ser fet comandant de guarnició (Lingjun). Tanmateix, durant el regnat de Liu Shan ell va ser promogut al rang de General de les Cavalleries d'Elit (Piaoqi Jiangjun) i va ser fet marquès provisional de Mianzhu (probablement altre lloc que Wei controlava).

## En la ficció

En la novel·la històrica del Romanç dels Tres Regnes de Luo Guanzhong, es conta que Wu en fou un servent proper de Liu Zhang. Durant la batalla de Xiaoting contra Sun Quan, Wu Ban va ser encarregat de liderar l'avantguarda, dirigint forces navals i guanyant moltes batalles pels voltants de Sun Huan a Yiling. A les Campanyes del Nord de Zhuge Liang del 234 EC, Wu Ban va ser mort pels generals de Cao Wei, Zhang Hu i Yue Chen.

## Vegeu també

* Llista de persones dels Tres Regnes

## Notes i referències

* ↑ També anomenat Hu Ban en algunes versions de la novel·la del Romanç dels Tres Regnes, confonent-se així amb el personatge de ficció de la mateixa novel·la dit Hu Ban.
* Chen Shou. Registres dels Tres Regnes, Capítol 15 de Shu, Biografia de Wu Yi i Wu Ban.
# Rooms Filled with Light

Rooms Filled With Light és el segon àlbum del grup londinenc d'indie folk Fanfarlo. El setembre del 2011 es va anunciar que ja estava enllestit. Després d'una petita gira per Espanya, entre el setembre i l'octubre del 2011, es va fer un avançament del disc amb el vídeo de "Replicate". Va ser gravat en una sessió de sis setmanes a Bryn Derwen (Gal·les), un estudi ubicat en una antiga pedrera de pissarra.

## Títol

Simon Balthazar, líder del grup, va declarar que el títol del disc és una nota que va trobar en una antiga llibreta seva. Va explicar que per a ell "Rooms Filled With Light" és un resum de la creació, però no la creació del món, sinó del que fan les persones, perquè diu que crear habitacions i omplir-les amb llum és una activitat humana moderna, essencial, que és com crear petits mons, i ho relaciona amb el fet de fer art o música.

## Referències

* ↑ (anglès) Informació sobre el disc Rooms Filled With Light Arxivat 2012-10-07 a Wayback Machine.
# Karaoke Crazies

Karaoke Crazies (hangul 중독노래방, Jungdoknoraebang) és una pel·lícula de comèdia dramàtica de fantasia de Corea del Sud del 2016 dirigida per Kim Sang-chan.

## Repartiment

* Lee Moon-sik com a Sung-wook
* Bae So-eun com a Ha-sook
* Kim Na-mi com a Na-joo
* Bang Jun-ho com a marca de naixement
* Myung Kye-nam com a pinces
* Jung Seung-gil com a agent de policia
* Park Seon-woo com a Killer
* Kim Si-eun com a dona de Sung-wook
* Park Ye-won com a Min-ji

## Referències

* ↑ «중독노래방».
* ↑ «중독노래방».
* ↑ «영화 [중독노래방] 상세정보».

## Enllaços externs

* Karaoke Crazies a HanCinema
# Óskar Jónasson

Óskar Jónasson (nascut el 30 de juny de 1963) és un director de cinema i guionista islandès. La seva pel·lícula Sódóma Reykjavík fou projectada a la secció Un Certain Regard del 46è Festival Internacional de Cinema de Canes. La seva pel·lícula més recent Reykjavík-Rotterdam va guanyar quatre Premis Edda incloent el de Director de l'Any i Millor guió.

## Filmografia selecta

* The Sugarcubes: Live Zabor (1989)
* SSL-25 (1990, curts)
* Sódóma Reykjavík (1992)
* Limbó (1993, sèrie de televisió)
* Perlur og svín (1997)
* Úr öskunni í eldinn (2000)
* Áramótaskaup (2001)
* Áramótaskaup (2002)
* 20/20 (2002)
* Svínasúpan (2003, sèrie de televisió)
* Stelpurnar (2005, sèrie de televisió)
* Reykjavík-Rotterdam (2008)
* Svartir englar (2008, sèrie de televisió)
* Thor: La llegenda del martell màgic (2011)
* Fiskar á Þurru Landi (2013)
* Fyrir framan annað fólk (2016)

## Referències

* ↑ «Festival de Cannes: Remote Control». festival-cannes.com. [Consulta: 23 agost 2009].
* ↑ «Oskar Jonasson». IFFR EN..
* ↑ «Fema La Rochelle - Óskar Jónasson, cinéaste». festival-larochelle.org..