OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Albert Mallofré i Milà

Albert Mallofré i Milà (Vilanova i la Geltrú, 1926 - Barcelona, 9 de setembre de 2017) fou un periodista i crític musical català. Va ser un dels pioners en la crítica musical, especialment del jazz, però també del pop, el rock i la música clàssica.

## Biografia

Iniciat a la dècada de 1940 com a columnista del setmanari local de Vilafranca del Penedès, un cop llicenciat va exercir de corresponsal de publicacions esportives establertes a Madrid a partir de 1951. El 1953 va ingressar al setmanari gràfic barceloní Vida Deportiva fins a la seva desaparició, on cobria les notícies d'esports sobre rodes. De 1959 a 1974 col·laborà amb la revista Destino. Des de 1964 també va treballar a La Vanguardia (on va arribar a ser el màxim responsable de la secció Cultura i Espectacles) fins al 1996, moment en què va començar a treballar com a periodista freelance.
Al llarg de la seva carrera va col·laborar a les emissores de ràdio Ràdio Joventut, Ràdio Barcelona, Radio Nacional, Radio Peninsular, Ràdio 4, Catalunya Ràdio i Catalunya Música; a més d'aparèixer a Televisió de Catalunya, a La 1 i a La 2, on va dirigir un programa de jazz. Va escriure nombrosos guions radiofònics i televisius.
Fou promotor i impulsor discogràfic i de diversos concerts i festivals de música. El 2000 es va estrenar com a narrador amb la novel·la L'any passat a Valldordis, conjuntament amb l'arquitecte Pere Marsé i el fotògraf Lluís Gené, i el 2009 publicà Simplemente, vivíamos.

## Obra publicada

* La memòria captiva (guió audiovisual, 1998)
* L'any passat a Valldordis, conjuntament amb Pere Marsé i Lluís Gené (novel·la, 2000)
* Con la música a esta parte (recull d'articles, 2005)
* Simplemente, vivíamos (2009)

## Reconeixements

El 2008 va rebre el premi a la trajectòria periodística en el marc de la tercera edició dels premis Nit Canallesca, atorgat pels seus companys de professió.

## Referències

* ↑ Localització al cementiri
* ↑ «Mor el periodista i crític musical Albert Mallofré als 92 anys». Arxivat de l'original el 2017-09-10. [Consulta: 9 setembre 2017].
* ↑ «Mor el periodista Albert Mallofré, degà de la crítica musical». ccma. [Consulta: 11 setembre 2017].
* 1 2 3 «Albert Mallofré». El Cep i la Nansa edicions. Arxivat de l'original el 2011-05-24. [Consulta: 1r juliol 2012].
* ↑ «Conversa amb el periodista Albert Mallofré». Solistes (Catalunya Ràdio), 05-04-2006. [Consulta: 1r juliol 2012].
* 1 2 3 «El periodista Albert Mallofré serà premiat pels seus companys de professió». Vilanova Digital, 10-01-2008. [Consulta: 1r juliol 2012].
* 1 2 3 4 Albert Mallofré i Milà al Qui és Qui de les Lletres Catalanes
* ↑ «Albert Mallofré Milà». Ediciones Carena. [Consulta: 10 setembre 2017].
# Ahmad I ibn Mustafà

Ahmad I ibn Mustafà (àrab: أحمد باي بن مصطفى, Aḥmad Bāy b. Muṣṭafà) (Tunis, 2 de desembre de 1806 - la Goleta, 30 de maig de 1855) fou bei de Tunis de la dinastia husaynita de Tunísia del 1837 al 1855. Era fill de Mustafà ibn Mahmud al que va succeir a la seva mort el 10 d'octubre de 1837. El maig del 1838 fou nomenat mariscal de l'exèrcit otomà (abans els beys només havien arribat a general de divisió).
Va estar en conflicte amb el govern otomà que volia limitar l'autonomia tunisiana el que xocava contra les seves ambicions. L'Imperi Otomà tenia el suport britànic i el bey Ahmad tenia el de França; el conflicte diplomàtic es va solucionar finalment i el bey va rebre els títols de wali i mushir i va deixar de pagar el tribut que la Porta reclamava, però els deys van quedar encara subjectes a firmans imperials de confirmació del càrrec.
El 25 d'agost de 1840 es va posar la primera pedra de la catedral de Sant Lluís de Cartago, concedida a França per tracta d'agost de 1830. El juny de 1845, Antoni d'Orleans duc de Montpensier (1824-1890), fill del rei Lluís Felip I de França, va visitar Tunis i Carthage i fou rebut pel bey; es va concertar un viatge del bey a París que es va fer el 1841; el bey va tenir una recepció esplendida i el va afermar en els seus projectes reformistes. En aquest temps Tunis ciutat tenia tres autoritats principals per sota del bey: L'agha, governador de la milícia i la kasbah; el dawletly o ferik, una mena de cap de policia, i el shaykh al-Madina encarregat de l'administració del souk.
En política interior va esdevenir el cunyat del gran visir Mustafà Khaznadar; va introduir diverses reformes i va fer diverses obres públiques que el van portar a un gran endeutament extern i a un aixecament dels impostos; aquesta deute va beneficiar a alguns homes de negocis europeus i sobretot al corrupte gran visir i ministre de finances, Mustafà Khaznadar (1837-1873). Ahmad va declarar l'abolició de l'esclavatge (1846) i la supressió de l'estatut que posava als jueus en situació d'inferioritat.
Ahmed va enviar tropes per participar en la guerra de Crimea al costat dels otomans.
Ahmad va morir a La Goulette el 30 de maig de 1855 i el va succeir el seu cosí Muhammad II ibn al-Husayn.

## Bibliografia

* El Mokhtar Bey, Les Beys de Tunis 1705-1957. Tunis, 2002.
# Ni1 de l'Altar

Ni¹ de l'Altar (ν¹ Arae) és un sistema estel·lar triple a uns 820 anys llum de la Terra. El component primari, ν¹ de l'Altar A, és una binària eclipsant de la qual els dos components són nanes de la seqüència principal blaves-blanques del tipus B que no omplen els lòbuls de Roche. Una tercera companya de la 9$^a$ magnitud ν¹ de l'Altar C, orbita el sistema binari a uns 12,3 segons d'arc. L'esclat mitjà del sistema és +5,67, però degut als eclipses, ν¹ de l'Altar és una estrella variable i la seva lluentor varia de la magnitud +5,66 a +6,18 amb un període igual al període orbital de la binària, que és de 3,17 dies.
El sistema és esmentat a vegades com a Ípsilon ¹ de l'Altar (υ¹ Arae).

## Referències

* ↑ Afirmat a: Catalogue of two dimentional spectral types for the HD stars, Vol. 1. Indicat a la font segons: SIMBAD. Autor: Nancy Houk. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 1975.
* 1 2 3 4 5 6 Afirmat a: Gaia Early Data Release 3. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 3 desembre 2020.
* ↑ Claus Fabricius «The Tycho double star catalogue» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 1, 3-2002, pàg. 180–189. DOI: 10.1051/0004-6361:20011822.
* ↑ «Pulkovo Compilation of Radial Velocities for 35 495 Hipparcos stars in a common system» (en anglès). Astronomy Letters, 11, 11-2006, pàg. 759–771. DOI: 10.1134/S1063773706110065.
# Llac Yojoa

El llac Yojoa és el llac més gran d'Hondures amb una superfície de 79 quilòmetres quadrats i una profunditat mitjana de 15 metres. A una altitud de 700 metres, es troba en una depressió formada per volcans. El camp volcànic del llac Yojoa està format per cons, cràters i colades de lava del Plistocè a l'Holocè.
El costat oest del llac està vorejat per muntanyes escarpades i el Parc Nacional de Santa Bàrbara, mentre que al costat est hi ha el Parc Nacional Cerro Azul Meambar. El llac està situat a la carretera que connecta les dues ciutats hondurenyes més grans, Tegucigalpa i San Pedro Sula.
El llac està situat en una de les zones més humides del país, amb una precipitació mitjana anual de 3200 mm i una temperatura mitjana de 24 °C.
És una destinació de pesca popular i els seus voltants tenen una rica biodiversitat: s'han identificat gairebé 400 espècies d'ocells i 800 espècies de plantes a la regió. No obstant això, aquesta zona també està amenaçada per la desforestació, la ramaderia i el desenvolupament. Els habitants de les comunitats al voltant del llac es dediquen al cultiu de fruites, hortalisses i cereals bàsics. El llac Yojoa està amenaçat per l'erosió i la mineria. El nivell de l'aigua baixa notablement. La fundació Exo-Lago intenta conscienciar agricultors i pescadors de la necessitat d'una agricultura i una pesca sostenibles.
El jaciment arqueològic de Los Naranjos es troba a la vora del llac.

## Referències

* 1 2 Álvarez Gómez, José Antonio. Tectónica Activa y Geodinámica en el Norte de Centroamérica (tesi) (en castellà). Universidad Complutense de Madrid, 2009-04.
* 1 2 «Ruta TN5 conozca los encantos del Lago de Yojoa y sus alrededores» (YouTube) (en castellà). Instituto Hondureño de Turismo Oficial, 22-03-2023. [Consulta: 16 juliol 2023].
* ↑ Acosta Rivera, Keira Gissela. Caracterización limnológica del Lago de Yojoa y Calidad del agua procedente del área de drenaje (tesi) (en castellà). Managua: DAAD, 2018 [Consulta: 16 juliol 2023].
* ↑ Velasco Rovira, Xavier. Patrimonio e identidad en la Cuenca del Lago Yojoa, Cortés, Honduras: “Destrucción, expolio, coleccionismo, robo y tráfico de objetos arqueológicos” (tesi) (en castellà). Universitat de Barcelona, 2017-09.

## Enllaços externs

* Lake Yojoa, Birds of Honduras
* Lake Yojoa, Interactive Maps Arxivat 2007-01-24 a Wayback Machine.
# Abadia

Una abadia (del llatí abbatia, que deriva del siríac abba, que vol dir "pare") és un monestir cristià amb territori propi, governat per un abat o abadessa, que és el pare o mare espiritual de la comunitat, i que s'elegeix per un determinat nombre d'anys o per tota la vida. Per tal que un monestir es regeixi per un abat i tingui categoria d'abadia, cal que es compongui d'un mínim de quinze monjos amb els vots solemnes fets. En bona part de la Catalunya occidental l'abadia és la casa on viu el rector; és a dir, la rectoria de la Catalunya oriental.

## Referències

* ↑ «Abadia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Fabra, Pompeu. Diccionari General de la Llengua Catalana. setzena. Barcelona: EDHASA, 1982, p. 2. ISBN 84-350-0120-2.
* ↑ Diccionari d'història eclesiàstica de Catalunya.. 1. ed. Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1998-2001, p. 2. ISBN 84-393-4612-3.
Viccionari
# Bencomo

Imobac Bencomo va ser Mencey de Taoro. Fou un dels 9 menceys que governaven l'illa de Tenerife durant l'any 1494. El seu menceyato estigué cronològicament dins de l'episodi històric conegut com a Conquesta de Canàries.
També va rebre l'àlies de "Rei Gran", va ser una figura representativa de la resistència dels guanxes, sobretot, per la seva victòria amb 300 guerrers a la Primera Batalla d'Acentejo (maig 1494) davant les tropes castellanes. En el moment que precedeix just a la conquesta, l'illa de Tenerife es trobava en un conflicte entre els distints menceyatos. Bencomo pretenia constituir un poder hegemònic a tota l'illa, el que va produir un enfrontament entre els menceyatos del sud, de menor riquesa ecològica. La presència europea en les illes havia anat accelerant un procés de progressiva organització complexa del poder, tendint a una major jerarquització. Va morir amb aproximadament 70 anys a la batalla d'Aguere el 14 de novembre de 1494, contra l'Adelantado de Canàries Alonso Fernández de Lugo, juntament amb el seu germà o germanastre Tinguaro, el que va representar el final de la resistència guanxe davant la conquesta de Tenerife i de les Illes Canàries per part de la Corona de Castella.
# Apama (filla d'Artabazos)

Apama segons Plutarc, o més pròpiament Artacama, derivat del persa Arta kama (Desig d'Arta), va ser una filla del sàtrapa Artabazos II de la Frígia Hel·lespòntica. La mencionen Arrià, i Plutarc.
Els macedonis la van fer presonera junt amb altres membres de la família reial, probablement a Damasc, just abans de la batalla d'Issos el 333 aC. Sis anys després el 327 aC Alexandre el Gran la va donar en matrimoni a les noces col·lectives celebrades a Susa, al seu general Ptolemeu (futur Ptolemeu I Sòter) que no obstant no la va seleccionar com la seva reina el 321 aC.

## Referències

* 1 2 Flavi Arrià. Anàbasi d'Alexandre el Gran, VII,4
* 1 2 Plutarc. Vides paral·leles: Èumenes, I, 3
Viccionari
# Torres de Montes

Torres de Montes és una localitat de la comarca de la Foia d'Osca que pertany al municipi de Blecua y Torres a la província d'Osca. Situada en una fondalada 24 km a l'est d'Osca, el poble està edificat sobre un turó dominat per l'església parroquial de Sant Rafael i els Reis Mags, erigida sobre les restes d'un antic castell. El poble viu de l'agricultura, especialment del conreu dels cereals i d'explotacions ramaderes, però també és important el conreu de la vinya.

## Història

L'origen del poble se situa al segle xi amb la conquesta cristina de la terra baixa, en l'època s'edificaren castells per dominar els territoris i Torres sorgí per conquerir els castres musulmans veïns com Fañanás, Blecua i Antillón. Així com els assentaments musulmans de la mateixa zona, el més significatiu és l'assentament musulmà del puig de Santa Ana. També s'han trobat restes iberes i romanes, així com pedres foradades i coves excavades en la roca que sovint s'han relacionat amb cultures prehistòriques.
Al segle xii el poble rebia el nom de Torres de García Jiménez. El 1193 un senyor anomenat Montes de Torres feu una donació a la catedral d'Osca de diferents propietats, conservant el castell per al seu fill, i és possible que donés també nom al poble. El 29 de setembre de 1348, el rei Pere IV d'Aragó va donar a Juan Fernández de Heredia el lloc i castell de Torres de Montes. El 20 d'abril de 1458, el rei Joan II d'Aragó va ordenar que s'ocupés el castell de Torres de Montes mentre duressin els plets entre Felipe de Castro i Pedro Larraz.
Al segle xvi va pertànyer a Bernardo Bolea i el 1605 de Martín Bolea. El 1969 es fusionà el municipi amb la localitat de Blecua formant Blecua y Torres.

## Monuments

* Parròquia dedicada a Sants Reis
* Ermita de Sant Miquel
* Ermita de Santa Anna
Restes del castell de Torres de Montes recentment reformat

## Demografia

Evolución demográfica :
| 1900 | 1910 | 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1991 | 2001 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 | 2008 | 2009 | 2010 | 2011 | 2012 | 2013 |
| 399 | 406 | 369 | 380 | 393 | 353 | 271 | 184 | 126 | 108 | 119 | 112 | 191 | 195 | 201 | 186 | 192 | 208 | 215 | 219 | 211 |

## Referències

* 1 2 «Historia del municipio de Blecua-Torres». Blecuaytorres. Arxivat de l'original el 2014-08-19 [Consulta: 18 agost 2014].(castellà)
* ↑ «Torres de Montes». Arxivat de l'original el 2014-08-19. [Consulta: 18 agost 2014].
* ↑ UBIETO ARTETA, Antonio «Historia de Aragón. Los pueblos y despoblados». Anubar, 1986.(castellà)
* ↑ «Instituto Aragonés de Estadística». Gobierno de Aragón. Arxivat de l'original el 2014-08-19 [Consulta: 18 agost 2014]. Arxivat 2014-08-19 a Wayback Machine.(castellà)

## Enllaços externs

* Ajuntament de Blecua-Torres
# Joseph Calvet

Joseph Calvet (Valença d'Agen, 8 d'octubre de 1897 - 17è districte de París, 3 de maig de 1984) nom artístic d'Étienne André Joseph Calvet, va ser un famós violinista clàssic francès. El 1919 va fundar el famós Quartet Calvet.

## Biografia

Calvet va començar els estudis de violí al Conservatori de Tolosa, on va obtenir un Primer Premi el 1904, després va continuar els seus estudis al Conservatori de París, i també va obtenir un Primer Premi el 1919. Calvet es va formar a l'escola francesa de violí que es va desenvolupar entre la segona meitat del XIX i la primera meitat del XX.

### El Quartet Calvet

El 1919 va crear el seu quartet de corda amb Georges Mignot (2n violí), substituït per Daniel Guilevitch el 1929), Léon Pascal a la viola i Paul Mas al violoncel. Menys de deu anys després es va fer la fama del Quartet Calvet, i és amb el suport de Nadia Boulanger que el Quartet va donar els Quartets Beethoven complets a París. Paral·lelament, Joseph Calvet i el seu quartet van defensar ardentment la música francesa dels seus contemporanis, sobretot tocant i gravant els quartets de Gabriel Fauré, Claude Debussy i Maurice Ravel. Aquesta primera formació s'havia d'acabar a l'inici de la Segona Guerra Mundial amb la marxa de Daniel Guilevitch -que era jueu- als Estats Units (on havia d'adoptar el nom de Daniel Guilet), i només va ser a finals de la guerra que Joseph Calvet va ressuscitar d'alguna manera el quartet amb nous socis: el violinista Jean Champeil, el violista Maurice Husson i el violoncel·lista Manuel Recasens. Aquesta nova formació va tenir un gran èxit després de la guerra, i va crear quartets del repertori francès, en particular el de Florent Schmitt el 1948, com havia fet l'anterior formació amb Guy Ropartz i Jean Françaix. El Quartet Calvet es va dissoldre finalment l'any 1950.

## Enregistrament històric

* Beethoven's String quartet n° 1 Op. 18 and n° 14 Op. 131 (1936, 1938); Teldec Telefunken Legacy 3984-28413-2
* Fauré's Piano Quartet in C minor
* Schubert's String Quart et No. 14 (Death and the Maiden)

## Referències

* ↑ «Quatuor Calvet» (en anglès). [Consulta: 20 novembre 2024].
* ↑ Archives départementales de Tarn-et-Garonne en ligne / Valence / année N 1897-1898 / 6E186-48 / acte n°45 du 10/10/97/ vue n°23
* ↑ Schmitt made the Calvet Quartet the dedicatee of his quartet
# Toru Kumon

Toru Kumon (公文 公, 26 de març de 1914 - 25 de juliol de 1995) va ser un professor de matemàtiques japonès, nascut a la prefectura de Kōchi, Japó. Es va graduar a la Facultat de Ciències de la Universitat d'Osaka amb una llicenciatura en matemàtiques i va ensenyar matemàtiques a l'escola secundària a la seva ciutat natal d'Osaka. El 1954, el seu fill, Takeshi, va tenir un mal rendiment en una prova de matemàtiques de segon any. Incitat per la seva dona, Teiko, Toru va examinar de prop els llibres de text de Takeshi i va creure que no tenien l'oportunitat adequada perquè un nen practiqués i domines un tema. Com a resultat, va començar a escriure fulls de treball cada dia per al seu fill. Quan Takeshi tenia 6 anys, va ser capaç de resoldre el càlcul diferencial i integral que s'acostuma a veure als darrers anys de secundària. Aquest va ser el començament del Mètode d'Aprenentatge Kumon.
Com a resultat del progrés de Takeshi, altres pares es van interessar per les idees de Kumon, i el 1955 es va obrir el primer Centre Kumon a Osaka, Japó. El 1958, Toru Kumon va fundar l'Institut d'Educació Kumon, que va establir els estàndards per als centres Kumon que van començar a obrir-se arreu del món.
Els programes Kumon estan dissenyats per enfortir les habilitats matemàtiques i lingüístiques fonamentals d'un estudiant mitjançant l'estudi de fulls de treball adaptats a les habilitats de l'estudiant. El mètode també pretén que els estudiants aprenguin de manera autònoma i estudiïn material avançat més enllà del seu nivell escolar.
Els alumnes progressen un cop demostren el domini d'un tema. Va definir el domini com ser capaç d'aconseguir una puntuació excel·lent en la material en un temps determinat. Va posar molta èmfasi en els conceptes de temps i precisió.
Fins i tot en els seus darrers anys, va donar conferències sobre el seu mètode d'aprenentatge, inclosa la importància que els estudiants aprenguin material adequat a la seva capacitat i no a la seva edat i els avantatges de permetre que els estudiants aprenguin material molt abans del seu nivell de grau.
Toru Kumon va morir a Osaka el 25 de juliol de 1995 als 81 anys d'una pneumònia. Hi ha un museu Toru Kumon a Osaka, i un Dia de la Fundació Kumon que se celebra el 20 d'octubre de cada any. L'asteroide 3569 Kumon porta el seu nom.

## Referències

* 1 2 «The Birth of Kumon: The Story of Toru Kumon». Kumon Group. Arxivat de l'original el 2014-08-14. [Consulta: 13 agost 2014].
* ↑ «Kumon's History | ABOUT KUMON | Kumon Institute of Education». www.kumongroup.com. [Consulta: 18 juny 2021].
* ↑ Thomas, Jr., Robert Mcg. «Toru Kumon, Innovator, 81, In Math Studies». The New York Times, 27-07-1995 [Consulta: 5 juliol 2010].
* ↑ Schmadel, Lutz (2003), Dictionary of Minor Planet Names, Volume 1, Springer Science & Business Media, p. 300, ISBN 9783540002383, <https://books.google.cat/books?id=VoJ5nUyIzCsC&pg=PA300>.

## Enllaços externs

* Web oficial de Kumon (català)
# Toulouse Football Club (1937)

El Toulouse Football Club (occità: Tolosa Fotbòl Club) fou un club de futbol francès de la ciutat de Tolosa, al Llenguadoc.

## Història

Dos clubs dominaven el futbol de Tolosa abans de la Primera Guerra Mundial: l'Stade Olympique des Étudiants Toulousains i l'Stade Olympien Vélo-sport de Toulouse. Els Estudiants es van transformar en Stade Toulousain (1908) i amb aquest nom van dominar el període fins a la Primera Guerra Mundial.
El Toulouse Football Club es va fundar el 20 de març de 1937 i va començar a la Divisió 2. El club va acabar segon al grup Sud de la temporada 1945–46 de la 2a Divisió francesa i va ascendir a la Divisió 1 gairebé una dècada després de la seva fundació. Va acabar en la 14a posició en la seva primera campanya a la primera categoria del futbol francès. Després de quatre temporades a mitja taula, el TFC va aconseguir el quart lloc a la temporada 1949–50 de la Divisió 1 francesa, la posició més alta del club fins aleshores. No obstant això, el club va patir una gran caiguda la temporada següent quan va acabar 17è, descendint a la Divisió 2 l'any 1951. A continuació, Le Téfécé va guanyar el seu primer títol a segona divisió el 1953, ascendint de nou a la màxima categoria. Aquest èxit va ser seguit pel triomf de la Copa de França el 1957. Va ser el primer i últim gran títol del TFC.
L'any 1967, el president Doumeng buscava el finançament tan necessari per al club d'un gran nombre de patrocinadors (inclòs l'ajuntament), però tot va ser en va. Finalment el club va traslladar les seves operacions a Saint-Ouen, fusionant-se amb el Red Star, provocant que el club parisenc retornés a la primera divisió. Uns anys més tard nasqué un nou club a la ciutat, l'Union Sportive de Toulouse; que més tard es va convertir en Toulouse FC.

## Palmarès

* Copa francesa de futbol:
** 1957
* Ligue 2:
** 1953

## Toulouse a Europa

| Temporada | Competició | Ronda | Club | Resultat |
| 1966-67 | Copa de les Ciutats en Fires | 1a ronda | Dinamo Piteşti | 3–0, 1–5 |

## Entrenador

* Pierre Cazal 1937–?
* Jean Batmale ?
* Giuseppe Zilizzi ?
* Henri Cammarata 1945–1947
* Edmond Enée 1947–1952
* Charles Nicolas 1952–1953
* Jules Bigot 1953–1958
* René Pleimelding 1958–1961
* Léon Deladerrière 1961–1964
* Kader Firoud 1964–1967
Font:

## Referències

* ↑ «Wiki». TFC.info. Arxivat 29 de juny 2015 a Wayback Machine.
* ↑ Mazet, François. «France - List of Cup Finals». Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation. [Consulta: 22 maig 2022].
* ↑ «Toulouse FC (1937) coach on RSSSF». [Consulta: 13 maig 2007].
# Krassimira Bogdanova

Krassimira Bogdanova (Sofia, 5 de juny de 1949 - Sofia, 10 de març de 1992) fou una jugadora de bàsquet búlgara que va competir durant la dècada de 1970. Es va casar amb l'atleta Petar Bogdanov.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics de Mont-real, on guanyà la medalla de bronze en la competició de bàsquet. Quatre anys més tard, als Jocs de Moscou, guanyà la medalla de plata. En el seu palmarès també destaquen una medalla de plata i una de bronze al Campionat d'Europa de bàsquet de 1972 i 1976 respectivament.

## Referències

* ↑ Krassimira Bogdanova a Sports Reference (arxivat)
* ↑ «Krasimira GEORGIEVA-BOGDANOVA (BUL)». [Consulta: 26 juliol 2020].
# Kapka Georgieva

Kapka Georgieva (búlgar: Капка Георгиева) (valor desconegut, 30 de setembre de 1951), de casada Panayotova (Панайотова), és una ex-remadora búlgara que va competir durant la dècada de 1970.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics de Mont-real, on guanyà la medalla de plata en la competició del quatre amb timoner del programa de rem. N'era la timonera i formà equip amb Ginka Gyurova, Mariyka Modeva, Lilyana Vaseva i Reni Yordanova.

## Referències

* ↑ «Kapka Georgieva Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2020. [Consulta: 17 octubre 2019].
* ↑ «Fitxa a worldrowing.com». Arxivat de l'original el 2021-01-11. [Consulta: 10 gener 2021].