OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Babette Cole

Babette Cole (Jersey, 10 de setembre de 1950 - Devon, 15 de gener de 2017) va ser una escriptora i il·lustradora britànica. Va estudiar Art a la Universitat de Canterbury, on va obtenir la llicenciatura amb honors.
La seva obra compta amb més de 70 llibres. Un dels més coneguts és El doctor Gos, que posteriorment es va adaptar a la pantalla gran i se'n va fer una sèrie de dibuixos animats. Altres títols coneguts són El libro apestoso, El príncep ventafocs, La mama va pondre un ou. Els seus esbojarrats àlbums infantils es caracteritzen per l'humor i la ironia.
Va ser responsable també de la creació de programes per a nens a la BBC, com Bagpuss i Watch With Mother.

## Referències

* ↑ Babar. «Entrevista a Babette Cole» (en castellà), 01-05-2005. [Consulta: 26 març 2024].
* ↑ «Summary Bibliography: Babette Cole». [Consulta: 26 març 2024].
# Sabirni centar

Sabirni centar (en serbocroat punt de trobada) és una pel·lícula fantàstica de comèdia dramàtica iugoslava del 1989 dirigida per Goran Marković i protagonitzada per Rade Marković, Bogdan Diklić, Dragan Nikolić, Mirjana Karanović i Anica Dobra. Es basa en l'obra homònima de Dušan Kovačević.

## Argument

Un equip d'arqueologia, excavant en un poble remot i dirigit per un ancià professor, descobreix un antic artefacte romà, una làpida que porta algunes inscripcions misterioses. Després d'adonar-se que han topat amb alguna cosa preciós, el professor pateix un atac de cor. Aparentment mort per a la gent que l'envolta, es troba en una mena d'estat de més enllà i s'adona que la pedra va marcar un pas a l'inframón clàssic, així que comença a barrejar-se amb els antics esperits dels morts. Els propis esperits semblen tan ximples i mesquins com els pagesos del poble que hi ha a sobre d'ells, i en el seu desig de veure què va passar amb els seus descendents, es troben sorpresos pel món modern dels vius.

## Repartiment

* Rade Marković - Professor Misa
* Bogdan Diklić - Petar
* Dragan Nikolić - Janko
* Olivera Marković - Angelina
* Danilo Stojković - Simeun
* Aleksandar Berček - Ivan
* Radmila Živković - Lepa
* Mirjana Karanović - Jelena Katic
* Dusan Kostovski - Marko
* Anica Dobra - Milica
* Branko Pleša - Doctor Katic
* Goran Daničić - Keser
* Kole Angelovski - Macak

## Producció

Algunes escenes foren' rodades a Gamzigrad, i alguns actors van anar a Tunísia on van filmar escenes del desert i les ruïnes d'una ciutat romana Dougga. Les catacumbes de Laberint es fan en un estudi de Košutnjak.

## Premis

Al Festival de Cinema de Pula de 1989 (la versió iugoslava dels Premis Oscar), la pel·lícula va guanyar els premis Big Golden Arena a la millor pel·lícula, Millor guió (Dušan Kovačević) i Millor actriu secundària (Radmila Živković).
A la X edició de la Mostra de València va compartir la Palmera d'Or amb Sis de Zülfü Livaneli.

## Referències

* ↑ Dumitrache, Andi. Cartea mea cu filme. Europa: O călătorie subiectivă prin cinematografia mondială de la sfârșitul secolului XX și începutul secolului XXI (en romanian). Editura Coresi, p. 431.
* ↑ Gocić, Goran. Notes from the Underground: The Cinema of Emir Kusturica. Illustrated. Wallflower Press, 2001, p. 172. ISBN 978-1-90336-414-7.
* ↑ Concedidos los premios de la Mostra de Valencia, La Vanguardia, 11 d'octubre de 1989
* ↑ Un filme turco y otro yugoslavo, ganadores del festival mediterráneo, El País, 10 d'octubre de 1989

## Enllaços externs

* La pel·lícula a Dailymotion
# Pablo Vierci

Pablo Vierci (Montevideo, 7 de juliol de 1950)és un escriptor, periodista i guionistauruguaià.
Ha escrit 12 llibres, a més de guions per a documentals i llargmetratges. Va obtenir el segon Premi Nacional de Literatura de l'Uruguai en 1987 i 2004. El seu primer llibre Los tramoyistas va ser publicat en 1979 i es va traduir al portuguès i anglès, i va ser reeditat l'any 2000.
Juan Antonio Bayona va rodar per a Netflix una pel·lícula homònima basada en el seu llibre La sociedad de la nieve. El llibre s'ha traduït al català en versió de Maria Llopis Freixas i la pel·lícula s'ha subtitulat en català, i es pot veure amb els subtítols a Netflix.

## Llibres

* 1979, Los tramoyistas
* 1984, Pequeña historia de una mujer
* 1987, Detrás de los árboles
* 2004, 99% asesinado
* 2009, La sociedad de la nieve (ISBN 978-0307392817)
** 2022, La societat de la neu, traducció de Maria Llopis Freixas (Alrevés Editorial) ISBN 978-84-18584-75-6
* 2010, De Marx a Obama (ISBN 978-6074298802)
* 2011, Artigas - La Redota
* 2012, El desertor (ISBN 978-9500744300)
* 2014, Ellas 5
* 2016, Tenía que sobrevivir (amb Roberto Canessa) (ISBN 978-1476765471)
* 2018, El fin de la inocencia
* 2021, La redención de Pascasio Báez (ISBN 978-9915664217)

## Premis

* 1987, segon Premi Nacional de Literatura de l’Uruguai.
* 2003, guanyador Premi Citigroup Excel·lència Periodística de la Universitat de Colúmbia de Nova York.
* 2004, segon Premi Nacional de Literatura de l’Uruguai.
* 2009, Premi Libro de Oro de la Cámara Uruguaya del Libro.

## Referències

* ↑ «Pablo Vierci». [Consulta: 20 febrer 2016].
* 1 2 La Nación. «Biografía del autor», 24-10-2008. Arxivat de l'original el 2018-01-19. [Consulta: 18 febrer 2016].
* 1 2 Universia. «Pablo Vierci nos cuenta cuál es el libro de su vida y explica por qué lo recomienda», 03-12-2014. [Consulta: 18 febrer 2016].
* 1 2 3 4 Auditorio Nacional del Sodre. «Pablo Vierci» (en castellà). Arxivat de l'original el 2016-03-11. [Consulta: 20 febrer 2016].
* ↑ La sociedad de la nieve: J. A. Bayona confirma su película para Netflix sobre el accidente aéreo de los Andes en 1972, Espinof.
* ↑ EFE, Agencia. «Bayona escoge la tragedia de avión de los Andes como tema de su nueva cinta» (en castellà), 29-11-2021. [Consulta: 29 novembre 2021].
* ↑ «La societat de la neu». Ona Llibres. [Consulta: 24 gener 2024].
* ↑ UDL libros. La societat de la neu (en castellà).
* ↑ Cámara Uruguaya del Libro. «Presentación Libro», 05-08-2011. Arxivat de l'original el 12 de març de 2016. [Consulta: 20 febrer 2016].
* ↑ «Ellas 5». Arxivat de l'original el 31 de juliol de 2019. [Consulta: 31 juliol 2019].
* ↑ «El fin de la inocencia». Arxivat de l'original el 2019-04-03. [Consulta: 11 gener 2024].
* ↑ La redención de Pascasio Báez
* ↑ Biografía y premios de Pablo Vierci
* ↑ Cámara Uruguaya del Libro. «Historia y Premiados 2002 al 2014» (en castellà), 2014. Arxivat de l'original el 2017-10-01. [Consulta: 18 febrer 2016].
# Gates of Fire

Gates of Fire és una novel·la de ficció històrica del 1998 de Steven Pressfield que relata la batalla de les Termòpiles a través de Xeones, un periec (habitant lliure però no ciutadà d'Esparta) nascut a Astacos, i un dels tres supervivents grecs.de la batalla.
Gates of Fire figura a la llista de lectura del Comandant del Cos de Marines. S'imparteix a la West Point, a l'Acadèmia Naval dels Estats Units, i al Marine Corps The Basic School. La novel·la subratlla els temes literaris del destí i la ironia, així com els temes militars de l'honor, el deure, l'estoïcisme i l'esperit de cos.

## Referències

* ↑ «Gates of Fire», 1998. «I was recognized at least ironically as a freeborn and, evincing such qualities of a wild beast as the Lakedaemonians found admirable, was elevated to the status of parastates pais, a sort of sparring partner for the youths enrolled in the agoge, the notorious and pitiless thirteen-year training regimen which turned boys into Spartan warriors.»
* ↑ «Gates of Fire», 1998. «My childhood home, before fate set me upon the road which found its end at the Hot Gates, was originally in Astakos in Akarnania, north of the Peloponnese, where the mountains look west over the sea toward Kephallinia and, beyond the horizon, to Sikelia and Italia.»
* ↑ Kelly, John D.; Jauregui, Beatrice; Mitchell, Sean T.; Jeremy Walton Anthropology and Global Counterinsurgency. Chicago, Illinois: University of Chicago Press, 2010, p. 351. ISBN 978-0-226-42995-3.

## Enllaços externs

* Web oficial (anglès)
# Batalla de Borodinó (1941)

La batalla del camp de Borodinó va ser una part de la batalla de Moscou del front oriental de la Segona Guerra Mundial. Per referir-se a la batalla, actualment a Rússia és més comú referir-s'hi amb el nom de «Camp de Borodinó» que no pas només «Borodinó».
Al migdia, el 13 d'octubre de 1941, avions alemanys Junkers i Messerschmitt varen aparèixer sobre el camp de Borodinó, lloc de la culminant batalla francorussa del 1812. El 16 d'octubre, van esclatar intensos combats al centre del camp de Borodinó i posteriorment, els alemanys van aconseguir eixir al camp. El Monestir Spaso-Borodinsky va ser cremat i el Museu de Borodinó va patir danys. El camp de Borodinó va ser alliberat per la 82ena Divisió d'Infanteria Soviètica durant la contraofensiva.
Posteriorment es va erigir un monument al camp amb la inscripció a baix relleu: "Ací en les línies del sagrat camp de Borodinó, l'octubre de 1941, les heroiques unitats de la 5a armada varen estar lluitant fins a l'amarg final, refutant la furiosa envestida dels usurpadors feixistes alemanys".

## Referències

* ↑ (rus) «Бородино в годы Великой Отечественной Войны. 1941-42 гг.». Borodino.ru. Arxivat de l'original el 2008-04-05. [Consulta: 1r maig 2008].
* ↑ Lelyushenko, D. Moscow-Stalingrad-Berlin-Prague. Moscow: Nauka, 1987, p. 62.
Generals:
* За нами Москва. Бородино. 1941. Воспоминания. М., 2007 (memories and letter extracts of Soviet 5th Army soldiers)

## Enllaços externs

* Hitler's Borodino (Time.com) Arxivat 2011-01-21 a Wayback Machine.
# Stoliarovka

Stoliarovka (en rus: Столяровка) és un poble de l'óblast de Kémerovo, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 53 habitants, pertany al districte de Mariïnsk.

## Referències

* ↑ «Определение высоты над уровнем моря по координатам». latlong.ru. Arxivat de l'original el 2018-08-26. [Consulta: 24 març 2014].
# Georges Maurice Jean Blanchard

Georges Maurice Jean Blanchard (Orleans, 9 de desembre de 1877 - Neuilly-sur-Seine, 23 de novembre de 1954) va ser un oficial militar francès. Va servir a l'exèrcit francès durant la Primera Guerra Mundial al front occidental. A la Segona Guerra Mundial, va ser general, comandant el Primer Exèrcit francès, que va avançar cap a Bèlgica durant la Batalla de Bèlgica.

## Període d'entreguerres: 1918–1939

De 1927 a 1930 Blanchard va ser el subcap d'estat major de l'exèrcit francès del Rin. De 1930 a 1932 Blanchard va ser cap d'estat major del general Adolphe Guillaumat. El 1932 va ser ascendit a general, i va comandar l'artilleria de la 2a Regió Militar. De 1935 a 1938 Blanchard va ser el comandant general de la 7a Regió Militar. El 1938 i el 1939 va ser membre del Consell Suprem de Guerra de França, director del Centre des hautes études militaires (Centre d'Alts Estudis Militars) i Inspector General dels Centres d'Ensenyament Militar Superior.

## Segona guerra mundial

Blanchard va ser designat per comandar el Primer Exèrcit el 2 de setembre de 1939. El Primer Exèrcit es va trobar amb forces blindades alemanyes a la batalla d'Hannut el maig de 1940 amb èxit, però es va veure obligat a retrocedir a Lille després que altres formacions franceses i aliades comencessin a retirar-se. Blanchard es va fer càrrec del Primer Grup d'Exèrcits francès el 23 de maig de 1940 després de la mort accidental del general Gaston Billotte. A Lille i Dunkerque, el Primer Grup d'Exèrcits va proporcionar una força de bloqueig que va permetre l'evacuació de Dunkerque. El Primer Grup d'Exèrcits va deixar d'existir el 29 de maig de 1940, sis dies després que Blanchard prengués el comandament. Després d'un temps com a inspector de la 9a i la 12a Regions Militars del règim de Vichy, es va retirar el 1940.
Blanchard va rebre la Gran Creu de la Legió d'Honor a principis de juny de 1940 pel primer ministre francès Paul Reynaud per recomanació de Maxime Weygand, en honor a les seves accions que van permetre la fugida de tants soldats a Dunkerque. Blanchard va morir el 23 de novembre de 1954.

## Referències

* 1 2 Ammentorp, Steen. «Blanchard, Georges-Maurice-Jean, General». generals.dk. [Consulta: 21 agost 2012].
* ↑ Dupuy, Trevor. Harper Encyclopedia of Military Biography. Castle Books reprint. Harper, 1992, p. 87. ISBN 0-7858-0437-4.
* ↑ «2 Generals of France Honored». , 03-06-1940.
* ↑ «Georges Blanchard». , 24-11-1954.
# Serp verda i groga

La serp verda i groga (Hierophis viridiflavus) és un ofidi de la família dels colúbrids.

## Distribució i hàbitat

Aquesta serp habita al sud d'Europa entre França i Grècia. És present a la majoria de les illes del Mar Mediterrani, però no es troba a les Illes Balears.
Els seus hàbitats naturals són els boscos i erms secs amb arboços i matolls. També es pot trobar als camps de conreu i a les zones urbanes, on li agraden els vells murs amb forats i les runes.
Viu fins a una alçada d'uns 2.000 m.

## Morfologia i costums

És una serp de colors vius, amb taques i dibuixos, predominant el negre, el verd clar i el groc. Les serps joves tenen una coloració més clara, amb tons verdosos i grisencs. Els exemplars adults poden arribar a una talla màxima de 170 cm.
Prefereix menjar llangardaixos, però també l'hi agraden els ocells, els ratolins, els cargols i algunes espècies d'insectes. Agressiva de caràcter, la serp verda i groga mossega directament quan es posa nerviosa i se sent en perill. Tot i així, no és verinosa.

## Referències

* ↑ Vogrin, M., Corti, C., Pérez Mellado, V., Sá-Sousa, P., Cheylan, M., Pleguezuelos, J., Meyer, A., Schmidt, B., Sindaco, R., Romano, A. & Martinez Solano, I. 2009. Hierophis viridiflavus
* ↑ «Àrea de distribució de la serp verda i groga i de la serp de ferredura als Països Catalans». Arxivat de l'original el 2021-09-22. [Consulta: 23 febrer 2009].

## Vegeu també

* Llista d'amfibis i rèptils de Catalunya

## Enllaços externs

* Hierophis viridiflavus (anglès)
* 2006 IUCN Red List of Threatened Species (anglès)
# Helene Stöcker

Helene Stöcker (Wuppertal, 13 de novembre de 1869 - Nova York, 24 de febrer de 1943) va ser una pacifista, feminista i publicista alemanya. El 1903 va fundar la Bund für Mutterschutz und Sexualreform, institució dedicada a protegir mares solteres i els seus fills. Les seves postures liberals sobre la sexualitat –en particular l'homosexualitat– eren considerades excessivament radicals per molta gent de la seva època.

## Biografia

Durant la Primera Guerra Mundial i el període de la República de Weimar, els interessos de Stöcker es van traslladar a activitats del moviment pacifista. El 1921 va fundar a Bilthoven –al costat de Kees Boeke i Wilfred Wellock– l'Internationale der Kriegsdienstgegner, una unió internacional de pacifistes.
Quan els nazis van obtenir el poder a Alemanya, Stöcker va fugir primer cap a Suïssa i posteriorment a Anglaterra en el moment que els nazis van envair Àustria. Stöcker es trobava en una conferència d'escriptors del PEN a Suècia quan va esclatar la guerra i va romandre allí fins que els nazis van envair Noruega, moment en el qual va agafar el tren transsiberià cap al Japó i, finalment, va acabar als Estats Units el 1942. Es va mudar a un apartament de Riverside Drive, a Nova York, on va morir de càncer el 1943.

## Obres publicades
### Llibres

* 1906 - Die Liebe und die Frauen. Ein Manifest der Emanzipation von Frau und Mann im deutschen Kaiserreich.
* 1928 - Verkünder und Verwirklicher. Beiträge zoom Gewaltproblem.

### Treballs

* Frauen-Rundschau, 1903-1922
* Mutterschutz, newspaper of the Bund für Mutterschutz, publicat de 1905 a 1907.
* Die Neue Generation, 1908-1932.

## Referències

* Atina Grossmann: Reforming Sex: The German Movement for Birth Control and Abortion Reform, 1920-1950. Oxford University Press, Oxford, 1995. ISBN 0-19-512124-4
* Christl Wickert: Helene Stöcker 1869 - 1943. Frauenrechtlerin, Sexualreformerin und Pazifistin. Dietz Verlag, Bonn, 1991. ISBN 3-8012-0167-8
* Gudrun Hamelmann: Helene Stöcker, der 'Bund für Mutterschutz' und 'Die Neue Generation'. Haag Verlag, Frankfurt am Main, 1998. ISBN 3-89228-945-X
* Rolf von Bockel: Philosophin einer "neuen Ethik": Helene Stöcker (1869-1943). 1991. ISBN 3-928770-47-0
* Annegret Stopczyk-Pfundstein: Philosophin der Liebe. Helene Stöcker. BoD Norderstedt, 2003. ISBN 3-8311-4212-2
# Expeditio italica

Una expeditio italica (expedició itàlica en llatí,, també coneguda com Italienzug, Romfahrt o Romzug) era una expedició realitzada per un rei elegit dels romans per ser coronat emperador del Sacre Germànic a la Ciutat de Roma.
Abans de les reformes de Frederic Barbarroja, els reis dels romans van lluitar per reunir un exèrcit per a l'expedició, perquè necessitaven l'aprovació formal del Reichstag. Si es concedia aquest permís, el rei tenia permís per reclutar cavallers per al seu servei militar a Itàlia durant 410 dies. Tanmateix, la noblesa generalment estava desinteressada i es va inclinar a substituir el servei per un pagament monetari. Per tant, la petita força tendia a estar composta per mercenaris i clergues d'alt rang, reforçades per ciutats italianes lleials. De tant en tant la substitució no va ser suficient i reis com Enric V van acabar utilitzant el seu dot per finançar el seu Italienzug.
Després de les lluites de Barbarroja contra la Lliga Llombarda a finals del segle XII, el sistema es va reformar prohibint la substitució monetària i exigint que cada príncep aportés una quantitat fixa de tropes per a la causa. Aquestes tropes podien ser substituïdes per una quantitat de diners, que finalment es va conèixer com el mes romà .

## Exemples

* El 1154–55 Italienzug de Frederic I Barbarroja de Hohenstaufen
* El 1310-1312 Italienzug d'Enric VII de Luxemburg
* L' Italienzug fallit de 1508 de Maximilià I d'Habsburg durant la fase inicial de la Guerra de la Lliga de Cambrai
* L' Italienzug de 1529 que precedeix la coronació de Carles V d'Habsburg seria l'últim de la història.

## Referències

* ↑ Heath, Ian. Armies of Feudal Europe 1066-1300 (en anglès), 2016, p. 69. ISBN 9781326256524.
* ↑ Esposito, Gabriele. Armies of the Medieval Italian Wars 1125–1325 (en anglès). Bloomsbury Publishing, 2019, p. 8–9. ISBN 9781472833419.
* ↑ Chibnall, Marjorie. The Empress Matilda: Queen Consort, Queen Mother and Lady of the English (en anglès). Wiley, 1993, p. 16. ISBN 9780631190288.
* ↑ Esposito, Gabriele. Armies of the Medieval Italian Wars 1125–1325 (en anglès). Bloomsbury Publishing, 2019, p. 8–9. ISBN 9781472833419.
# Gurbantünggüt

El desert de Gurbantünggüt (uigur: Гурбантүңгүт Қумлуқи, xinès tradicional: 古爾班通古特沙漠, xinès simplificat: 古尔班通古特沙漠, pinyin: Gǔ'ěrbāntōnggǔtè Shāmò) és un desert que cobreix la major part de Jungària, al Turquestan Oriental (avui dia província de la República Popular de la Xina). A algunes fonts el desert és anomenat desert Dzoosotoyn Elisen, topònim presumiblement provinent d'una llengua mongola. La seva extensió és d'aproximadament 50.000 quilòmetres quadrats i se situa entre 300 i 600 metres per sobre el nivell del mar. És el segon desert més gran de la Xina, només superat pel Takla Makan, també situat al Turquestan Oriental.
El desert conforma una àrea remota, àrida i abrupta, separat de la conca del Tarim, la de l'Ili i la depressió de Turpan pel Tian Shan. Al sud del desert se situa una cadena de ciutats, la més gran de la qual és Ürümchi. Aquesta franja poblada, resseguida per la línia de ferrocarril Lanzhou–Xinjiang, queda irrigada per les glaceres que baixen del Tian Shan. El canal Irtysh–Karamay, construït durant la primera dècada del segle XXI, recorre la vora nord-occidental del desert. D'altra banda, el canal Irtysh–Karamaycanal Irtysh–Karamay–Ürümchi travessa la part central del desert .
A la part occidental del desert s'hi troben diversos llacs salats, com ara el Manas, que antigament era alimentat pel riu homònim però que actualment resta sec. També s'hi troba el llac Ailik, que rep l'aigua del riu Baiyang.
L'autopista nacional xinesa 216 travessa el desert en direcció nord-sud, des d'Altai fins a Ürümchi, i el ferrocarril Kuytun–Beitun el creua de l'oest al nord-oest. El ferrocarril Ürümchi–Jungària arriba fins a la cantonada sud-oriental del desert, coneguda localment com a Jiangjun Gobi (将军戈壁, "el desert del general").
El clima de l'àrea és temperat, però molt continental. L'entorn ecològic del desert és molt fràgil i l'impacte d'activitats humanes en l'entorn, incloent la construcció de l'autopista que creua la totalitat del desert, ha estat cada cop més significant.
És al desert Gurbantünggüt que es troba el punt de la Terra mes allunyat de qualsevol mar. Es calcula que el punt concret és el 46° 16.8′ N, 86° 40.2′ E﻿ / ﻿46.2800°N,86.6700°E﻿ / 46.2800; 86.6700, que fou visitat de manera documentada per primera vegada el 27 de juny de 1986 pels exploradors anglesos Nicholas Crane i Richard Crane. Aquest punt és a més de 2.600 quilòmetres de la costa més propera.

## Referències

* ↑ Per exemple, a la Gran Enciclopèdia Soviètica hi apareix com "Дзосотын-Элисун".
* ↑ La Biblioteca del Congrés llista diverses variants del topònim, com ara "Dzosotön Elisun" i altres.
* ↑ PetroChina Xinjiang Oilfield Emission Reduction and Afforestation Project, p.5
* ↑ «Study on disturbance of engineering activities to eco-environment of the Gurbantunggut Desert». SPIE Digital Library. [Consulta: 13 febrer 2008].
* ↑ Guinness Book of World Records, 1991. By Donald McFarlan, Norris McWhirter. P. 138
# Giora Spiegel

Giora Spiegel (hebreu: גיורא שפיגל) (Pétah Tiqvà, 27 de juliol de 1947) fou un futbolista israelià de la dècada de 1970 i entrenador.
Fou 44 cops internacional amb la selecció israeliana amb la qual participà en la Copa del Món de Futbol de 1970. Pel que fa a clubs, defensà els colors de Maccabi Tel Aviv, Strasbourg i Olympique de Lyon.

## Referències

* ↑ «Giora Spiegel Bio, Stats, and Results». Arxivat de l'original el 2020-04-18. [Consulta: 9 desembre 2018].
* ↑ «"Giora Spiegel is done coaching, but he's not done"». Arxivat de l'original el 2009-12-21. [Consulta: 9 desembre 2018].
* ↑ ; Winner, David; Auclair, Philippe; Sandbrook, Dominic; Montague, James; Clavane, Anthony«The Blizzard - The Football Quarterly: Issue One». Blizzard Media Ltd, 26-05-2011.
* ↑ "Maccabi Tel Aviv, Hapoel Haifa battle to draw" - Israel News - Jerusalem Post
* ↑ "Sporting Heroes for 60 years: No. 33 Giora Spiegel" - Jerusalem Post
* ↑ Giora Spiegel a National-Football-Teams.com (anglès)