OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jessica Steffens

Jessica Steffens (7 d'abril de 1987) és una jugadora de waterpolo estatunidenca, membre dels equips nacionals dels Estats Units que va guanyar la medalla de plata als Jocs Olímpics d'Estiu de 2008 i una medalla d'or als Jocs Olímpics d'Estiu 2012. Ella també va jugar a la Universitat Stanford.

## Família

Steffens va néixer a San Francisco, Califòrnia, filla de Peggy Schnugg i Carlos Steffens. El seu pare, oriünd de Puerto Rico, es va interessar en l'esport del waterpolo després de presenciar un partit d'aquest esport quan era petita a Puerto Rico. Ell va jugar per a Puerto Rico en tres Jocs Panamericans. El seu pare va abandonar l'illa i es va unir a l'equip de waterpolo de Berkeley, Universitat de Califòrnia, on es va convertir en un tres vegades All-American, portant als Califòrnia Golden Bears per al campionat de la NCAA 1977. El 2006, va ser el PAC-10 millor jugador de l'any en Waterpolo.

## Secundària

Steffens, inspirada pel seu pare, va jugar en l'equip de waterpolo durant quatre anys en Muntanya Vista High School. Ella va portar a l'equip al campionat NCS dues vegades.

## Universitat

Steffens va començar la seva carrera a la Universitat Stanford en el seu primer any en 2006. Ella va anotar 15 gols aquesta temporada, com el Cardenal va acabar tercer en el campionat de la NCAA. L'any següent, ella va anotar 35 gols, i Stanford va acabar en segon lloc al país.

## Referències

* ↑ «Olympics: U.S. players Jessica, Maggie Steffens come from a long line of water polo royalty – The Mercury News». [Consulta: 1r abril 2017].
* ↑ «For the Steffens, water polo is a family affair». espnW.
* ↑ «Steffens Family Legacy». Team USA.
* ↑ «Seven Bay Area players selected to U.S. women's Olympic water polo team – East Bay Times». [Consulta: 1r abril 2017].
* ↑ "Jessica Steffens". gostanford.com. Retrieved August 15, 2012.
# Lolo Jones

Lori (“Lolo”) Jones (5 d'agost de 1982 a Des Moines, Iowa) és una atleta estatunidenca especialista en carreres de tanques que es va proclamar campiona mundial de 60 metres barres en pista coberta a València 2008 i a Doha 2010.
Als Jocs Olímpics de Pequín 2008 era la gran favorita per guanyar la medalla d'or als 100 metres barres, sobretot després de realitzar en semifinals la millor marca mundial de la temporada amb 12.43. En la final, celebrada el 19 d'agost, va dominar la carrera gairebé des de l'inici i anava clarament destacada, fins que en la penúltima tanca es va desequilibrar i va perdre qualsevol opció de victòria, acabant en setena posició. El triomf va ser per al seu compatriota Dawn Harper amb 12.54. Va ser una de les majors decepcions de l'atletisme en aquests Jocs, doncs Lolo Jones ja tenia la medalla d'or pràcticament guanyada.
Als Jocs Olímpics de Londres 2012 va aconseguir ficar-se, per temps, en la final dels 100 metres barres on finalment va acabar 4ª.
Es va graduar el 2005 per la Universitat Estatal de Louisiana.
Mesura 1.75 m i pesa 59 kg. Actualment resideix a Baton Rouge, Louisiana.

## Resultats

| Any | Competició | Lloc | Lloc | Marca |
| 2006 | Final Mundial de la IAAF | Stuttgart | 5ª en 100 m llisos 6ª en 100 m barres | 11.24 12.76 |
| 2007 | Campionat Mundial | Osaka | 6ª en 100 m barres | 12.62 |
| 2008 | Campionat Mundial Indoor | València | 1ª en 60 m barres | 7.80 |
| 2008 | Jocs Olímpics | Pequín | 7ª en 100 m barres | 12.72 |
| 2008 | Final Mundial de la IAAF | Stuttgart | 2ª en 100 m barres | 12.56 |
| 2010 | Campionat Mundial Indoor | Doha | 1ª en 60 m barres | 7.72 |
| 2012 | Jocs Olímpics | Londres | 4ª en 100 m barres | 12.58 |
| 2015 | Campionat Nacac | San José de Costa Rica | 1ª en 100 m barres | 12.63 |

## Marques personals

* 100 metres barres - 12,43 (Pequín, 18 d'agost de 2008)
* 100 metres llisos - 11,24 (Stuttgart, 10 de setembre de 2006)
* 60 metres llisos - 7,29 (Fayetteville, 14 de març de 2003)
* 60 metres barres pista coberta - 7,72 (Doha, 13 de març de 2010)

## Referències

* ↑ MSN. «Athletes > Lolo Jones > Bio». NBC Beijing Olympics 2008, 2008. Arxivat de l'original el 24 agost 2008. [Consulta: 18 agost 2008].
* ↑ John Powers «Jones has made a name for herself». The Boston Globe, 23-02-2008 [Consulta: 18 agost 2008].

## Enllaços externs

* Sitio Oficial de Lolo Jones
* Perfil IAAF - Lolo Jones
# Bartholomeus van Bassen

Bartholomeus Corneliszoon van Bassen (Anvers, 1590 – la Haia, 28 de novembre de 1652) va ser un pintor i arquitecte neerlandès de la denominada Edat d'Or neerlandesa.

## Biografia

Van Bassen era el fill il·legítim de Cornelis van Bassen i net de Bartholt Ernst van Bassen, que van viure i van morir a la Haia. Es coneixen poques dades dels primers anys de la seva vida, però segons el Rijksbureau voor Kunsthistorische Documentatie (Institut Holandès d'Història de l'Art), el 1613, es va convertir en membre del Gremi de Sant Lucas de Delft. El 1622 es va traslladar a la Haia, on es va convertir en membre del gremi de Sant Lucas de la Haia dos anys més tard i on va ser nomenat degà el 1627 i cap el 1636 i el1640. És reconegut per les seves pintures arquitectòniques, de vegades amb staffage (figures humanes o d'animals) realitzats pels pintors Anthonie Palamedesz, Esaias van de Velde i Jan Martszen de Jonge.
En 1638, es va convertir en l'arquitecte de la ciutat de la Haia. Va treballar en el palau d'estiu Fugiu Honselaarsdijk de Federic Enric d'Orange-Nassau (príncep d'Orange) que seria derrocat després d'haver estat utilitzat com a hospital militar durant la Guerra de 1812), en la restauració de l'Ajuntament i des de 1649 d'ara endavant va col·laborar en la realització del Nieuwe Kerk.
Van Bassen també va executar una sèrie de projectes arquitectònics al llarg del país. El seu edifici més important va ser "Het Koningshuis", el palau d'estiu de Federic V del Palatinado, denominat "rei de Bohèmia". El seu palau d'estiu estava a la ciutat de Rhenen, prop de Utrecht, i es va construir per Bassen entre 1629-1631. Aquest palau, com Honselaarsdijk, va ser també utilitzat com a hospital militar durant la guerra de 1812 i demolit poc després.
Els seus principals deixebles van ser Gerard Houckgeest i Jan van der Vught. Va morir a la Haia .
* Palau d'estiu de Frederick V en Rhenen, amb la torre de Cunera al fons, realitzat per Jan de Beijer, 1745
* Boterwaag.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Bartholomeus van Bassen Bartholomeus van Bassen en el RKD

## Bibliografia

* Hans Jantzen, Das Niederländische Architekturbild, Braunschweig, Klinkhardt & Biermann, 1910
* Bernard G. Maillet, La Peinture Architecturale des Ecoles du Nord : les Intérieurs d'Eglises 1580-1720, Pandora Publishers Wijnegem, 2012, ISBN 9789052353371

## Enllaços externs

* Bartholomeus van Bassen on Artnet
* www.artcyclopedia.com — overview
* Works and overview of litarature
* Vermeer and The Delft School, a full text exhibition catalog from The Metropolitan Museum of Art, which contains material on Bartholomeus van Bassen
* Artwork of van Bassen at the Staten Museum for Kunst Arxivat 2020-09-04 a Wayback Machine.
# Adelfo Magallanes Campos

Adelfo Magallanes Campos (San Vicente de Cañete, 29 d'agost de 1910 - Lima, 16 de gener de 1988) és un futbolista peruà de les dècades de 1930 i 1940.
Pel que fa a clubs, defensà els colors d'Alianza Lima. Amb la selecció peruana participà en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1936 a Berlín. També participà en els campionats sud-americans de 1937, 1939, 1941 i 1942. En total jugà 22 partits i marcà 4 gols amb la selecció.
Un cop retirat fou entrenador a Alianza Lima (1946-52 i 1954-56), i a diversos clubs colombians.

## Referències

* ↑ «Fallecio legendaria figura del futbol peruano» (en castellà) p. 22. Mundo Deportivo, 17-01-1988.
* ↑ «Adelfo Magallanes Bio, Stats and Results». Sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d'abril 2020. [Consulta: 25 gener 2013].
* ↑ Southamerican Championship 1937
* ↑ Southamerican Championship 1939
* ↑ Southamerican Championship 1941
* ↑ Southamerican Championship 1942
* ↑ Appearances for Peru National Team Arxivat 2009-02-02 a Wayback Machine. - RSSSF
* ↑ Adelfo Magallanes Campos Fitxa i estadístiques a la FIFA
# Usson

Usson és un municipi al departament del Puèi Domat (regió d'Alvèrnia-Roine-Alps, França).
# Teniodonts

Els teniodonts (Taeniodonta) són un ordre primitiu de mamífers que visqueren entre el Cretaci i l'Eocè. Aquest grup poc divers i de parentiu incert evolucionà ràpidament a animals excavadors altament especialitzats. Les espècies de teniodonts variaven molt de mida. Algunes eren de la mida de rates i altres de la mida d'ossos. Les espècies més avançades desenvoluparen dents davanteres prominents i grans urpes per excavar. Alguns gèneres, com ara Stylinodon, tenien dents en creixement constant.

## Referències

* ↑ Prothero, 2017, p. 214 i 215.

## Bibliografia

* Prothero, D. R. The Princeton Field Guide to Prehistoric Mammals (en anglès). Princeton University Press, 2017. ISBN 978-0-691-15682-8.
# Castell de Langoiran

El Château de Langoiran és un castell feudal a la comuna de Langoiran al departament de Gironde, França.
Ha estat classificat com Monument historique (Monument històric) des del 19 de maig de 1892.

## Història

Els senyors de Langoiran van mantenir la seva fidelitat al Rei-Duc, com l'única excepció, Bérard d'Albret qui va haver de combatre per al rei de França al final de la seva vida.
El castell de Langoiran va ser propietat de les més il·lustres famílies del Sud-Oest de França. Els Escoussans foren els constructors de l'actual castell (segle XII al segle XIV). El castell va pertànyer a la família Albret a la segona part del segle xiv. Els Montferrand en foren els propietaris del final del segle xiv a principis del segle xvi. Hi hagué un període curt com a possessió real, i després fou de la família d'Armagnac. Els senyorius de Langoiran arruïnats per unes guerres infructuoses es veuen obligats a vendre terres i castell a una família de Bordeus els Arnoul, burgesos ennoblits. Aquest esdeveniment il·lustra la mescla social de la societat en aquesta època.
L'any 1649, durant la Fronde (aixecament contra el cardenal Mazarino durant la minoria d'edat del rei Lluís XIV de França, 1648-1652) el castell de Langoiran, està a les mans de la família Daffis. L'hereu resulta ser el President del Parlament de Bordeus, partidari dels frondeurs contra el cardenal Mazarino. El duc d'Epernon governador de la Guyenne, s'apodera del castell de Langoiran, ho incendia i fa esclatar la torre.
A partir de 1972 el castell fou restaurat per l'associació Les Amis du château de Langoiran.

## Arquitectura

* Torre del segle xiv. La més important de la regió pel seu diàmetre i per l'amplària dels seus murs. Per la seva massa i per les seves defenses constitueix la part més important del castell. La torre domina la vall del Garona (més de 80 metres) i des d'allà es pot admirar el panorama sobre un radi de 50 km.
* Torre d'angle (s.XVI- s.XVII) construïda toscament en una època de dificultats, té troneres per a les armes de foc.

## Referències

* ↑ Referència n. IA33000191, a la base de dades Mérimée, del Ministeri de Cultura francès.
* ↑ de Bourrousse de Laffore, Pierre Jules. Dumoulin (Paris). Nobiliaire de Guienne et de Gascogne : revue des familles d'ancienne chevalerie ou anoblies de ces provinces, antérieures à 1789, avec leurs généalogies et leurs armes ; Traité héraldique sous forme de dictionnaire. Tome 3 (en français), 1856-1883.

### Bibliografia

* Michel Garaud, Langoiran ancienne baronnie de l'Entre-deux-Mers, Édition Imprimerie biblique, Portets, 1990 ISBN 2-85964-108-4
* Michelle Gaborit, Des hystoires et des couleurs, peintures murales en Aquitaine, Éditions Confluences, Bordeaux, 2002 ISBN 2-914240-14-7
* Charles Laurent Salch, Dictionnaire des châteaux et des fortifications du Moyen Âge en France, Éditions Publitotal, Strasbourg, 1979 ISBN 2-86535-070-3

## Enllaços externs

* web oficial del castell de Langoiran
# Miguel Azcárate Iceta

Miguel Azcárate Iceta (Sant Sebastià, Guipúscoa, 19 d'octubre de 1938) és un exfutbolista professional basc de la dècada de 1960 que jugava com a davanter. Va jugar a Primera Divisió amb la Reial Societat i amb el Reial Betis.

## Clubs

| Club | Anys |
| Reial Societat | 1959 - 1963 |
| Burgos CF | 1963 - 1964 |
| Reial Betis | 1964 - 1970 |

## Referències

* ↑ «Azcárate, Miguel Azcárate Iceta - Futbolista». BDFutbol. [Consulta: 7 setembre 2019].
# Palau Reial

«Palau Reial» té aquests significats:
* Palau Reial d'Amsterdam
* Palau Reial de Berlín
* Palau Reial de Bulgària, actualment seu de la Galeria Nacional d'Art (Bulgària)
* Palau Reial de Caserta a Nàpols
* Palau Reial d'Estocolm
* Palau reial de Fes, complex palatí del centre de Fes (Marroc)
* Palau Reial de Lesotho
* Palau Reial de Lituània
* Palau Reial de Madrid
* Palau Reial de Manacor
* Palau Reial de Milà
* Palau Reial de Nàpols
* Palau Reial d'Oslo
* Palau Reial (París)
* Palau Reial de Phnom Penh
* Palau Reial de Tonga
* Palau Reial de Torí
* Palau Reial de Torroella
* Palau Reial de Varsòvia
* Palau Reial de València
* Palaus Reials d'Abomey
* Palau Reial Major, edifici a la plaça del Rei de Barcelona, al barri gòtic, residència dels comtes de Barcelona i reis d'Aragó
* Palau Reial Menor de Barcelona
* Palau Reial o Hala dels Draps, edifici a la plaça del Pla de Palau de Barcelona
* Palau Reial de Pedralbes edifici al districte de les Corts de Barcelona
* Palau Reial de Vilafranca del Penedès
* Estació de Palau Reial, estació a l'Avinguda Diagonal al districte de Les Corts de Barcelona

### Cinema

* Palau Reial (pel·lícula), (Palais royal!), pel·lícula francesa de l'any 2005 dirigida per Valérie Lemercier
# Patxi Gorriti Sarasola

Patxi Gorriti Sarasola (nascut el 3 d'abril de 1943 a Loiola, Sant Sebastià, Guipúscoa) és un exfutbolista donostiarra que va jugar com a defensa.

## Carrera

Com molts nens, va començar a jugar a la platja de la Kontxa. Després de treballar al juvenil del Beasain, va passar tres temporades a la Real Union.
Va debutar amb la Reial Societat la temporada 1966-1967, any en què va ascendir a primera divisió. Va ser capità de l'equip durant diversos anys.
Jugava per banda dreta, i tot i que tècnicament no destacava, va demostrar capacitat de pronòstic i de joc amb una valentia inigualable. Així, quan es va retirar, la Reial li va concedir una medalla d'or.

## Clubs

| Club | País | Temporada |
| Real Union Club | País Basc | 1964 - 1965 |
| Reial Societat | País Basc | 1966 - 1977 |

## Referències

* ↑ Gorriti
* ↑ GORRITI SARASOLA, Francisco - Auñamendi Eusko Entziklopedia.

## Vegeu també

* Els herois de Puertollano
# Silverio Izaguirre Sorzabalbere

Silverio Izaguirre Sorzabalbere, conegut com a Silverio, (Sant Sebastià, País Basc 1897 - íd. 1935) fou un futbolista basc, guanyador d'una medalla olímpica.

## Biografia

Va néixer el 31 d'agost de 1897 a la ciutat de Sant Sebastià, capital de Guipúscoa. Va morir el 19 de novembre de 1935 a la seva ciutat natal.

## Carrera esportiva
### Trajectòria per clubs

El 1918 debutà en el primer equip de la Reial Societat, club en el qual milità tota la seva carrera futbolística exceptuant la temporada 1921/1922 que milità cedit al Reial Oviedo. Amb l'equip donostiarra aconseguí guanyar dos campionats de Guipúscoa els anys 1919 i 1923.

### Trajectòria amb la selecció

Va participar en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1920 realitzats a Anvers (Bèlgica) on la selecció de futbol d'Espanya aconseguí guanyar la medalla de plata. Izaguirre jugà un únic partit contra Itàlia, on Espanya guanyà per dos a zero i on el davanter basc hagué de substituir el porter Ricard Zamora, que fou expulsat. Durant el temps que Izaguirre estigué sota la porteria aconseguí que no li marquessin cap gol.

## Referències

* ↑ «Ha fallecido el veterano internaconal Silverio Eizaguirre» (en castellà). El Mundo Deportivo, 21-11-1935. [Consulta: 12 febrer 2024].
* 1 2 3 «Olympedia – Silverio». [Consulta: 12 febrer 2024].
* ↑ Hemeroteca El Mundo Deportivo (30-9-20)
# Pedro María Artola Urrutia

Pedro María Artola Urrutia (Andoain, 6 de setembre de 1948) conegut com a "Pello" Artola, fou un porter de futbol basc dels anys 70 que defensà la porteria de la Reial Societat de Sant Sebastià i del FC Barcelona.

## Biografia

Artola es formà al planter de la Reial Societat de Sant Sebastià, jugant des del 1967 fins al 1973 en el filial donostiarra a Tercera división, el San Sebastián CF, realitzant puntuals aparicions al primer equip, debutant a Primera Divisió el 13 de desembre de 1970 contra l'Athletic Club de Bilbao.
L'any 1975, amb gairebé 27 anys, Artola va fitxar amb el FC Barcelona, jugant només 25 partits de Lliga en els seus dos primers anys combinats però esdevenint posteriorment titular. Va guanyar el Trofeu Ricardo Zamora com a millor porter l'any 1977–78, i va afegir la Copa del Rei de la campanya amb els catalans, un dels set grans honors del club, en els vuitens de final d'aquesta competició, en els últims minuts del 8-0 a casa del Getafe Deportivo després d'un empat a 3-3 fora, va fer un penal després de la petició dels afeccionats del Camp Nou, i el va fallar; també va estar a la porteria en un dels dos guanyadors de la Copa de la UEFA. Finals de Copa guanyades pel Barça, la victòria de 1979 per 4–3 contra Fortuna Düsseldorf a Basilea.
Al FC Barcelona fou el porter titular durant vuit temporades, aconseguint diversos títols i disputant 311 partits oficials. Amb el Barça guanyà 3 Copes del Rei, 1 Copa de la Lliga i 1 Supercopa d'Espanya, aconseguint a més a més el Trofeu Zamora com a porter menys golejat de la categoria la temporada 1978/79 en encaixar 25 gols en 29 partits.
Durant la seva última temporada, la 1983/84, perdé la titularitat en benefici de Francisco Javier González Urruticoechea, "Urruti".

## Clubs

* San Sebastián CF: 1967-1973
* Reial Societat: 1973-1975
* Futbol Club Barcelona: 1975-1984

## Palmarès
### Campionats estatals

* 3 Copes del Rei: 1978, 1981 i 1983
* 1 Copa de la Lliga: 1983
* 1 Supercopa d'Espanya: 1983

### Campionats internacionals

* 2 Recopes d'Europa: 1978-79 i 1981-82

### Distincions individuals

* 1 Trofeu Zamora: 1979

## Referències

* ↑ «Claudio Bravo leaves record at 754 minutes». FC Barcelona, 25-10-2014. [Consulta: 9 juny 2016].
* ↑ «Una humillación en el Camp Nou peor que lo de Halloween» (en castellà). Marca, 12-03-2016 [Consulta: 16 març 2016].
* ↑ «1978/79: Barcelona win seven-goal thriller». UEFA, 01-06-1979. Arxivat de l'original el 3 maig 2010. [Consulta: 26 gener 2016].
# Mariano Yurrita Llorente

Mariano Yurrita Llorente (Altza, Sant Sebastià, 11 de maig de 1904 - Sant Sebastià, 3 de maig de 1976) fou un futbolista basc de la dècada de 1920.

## Trajectòria

Yurrita va néixer al barri de Sant Sebastià d'Altza el 1904, aleshores municipi independent. Començà a jugar al Corinhyans de Sant Sebastià als 17 anys. La temporada 1922-23 fou fitxat per la Reial Societat, principal equip de la ciutat. Després de jugar amb l'equip reserva debutà amb el primer equip el de març de 1923 davant el Real Unión de Irun. Entre els companys a l'equip hi havia homes com Agustín Eizaguirre, Trino, Matías, Arbide, Arrillaga, Artola, Benito Díaz, Galatas, Antonio Juantegui o Urbina, amb els quals es proclamà campió de Guipúscoa el 1925. El juliol de 1925, per motius laborals, la seva família l'envià a Barcelona, i ingressà al RCD Espanyol, on jugà dues temporades. El 1927 retornà a la Reial Societat, on jugà tres temporades més, guanyà un nou campionat guipuscoà el 1929 i fou finalista del Campionat d'Espanya el 1928, en la triple final que l'enfrontà al FC Barcelona. En aquesta etapa jugà amb homes com Zaldúa, Amadeo, Marculeta, Mariscal, Cholín, Paco Bienzobas o Izaguirre. Amb la Reial Societat disputà les dues primeres lligues espanyoles disputant 34 partits i marcant 6 gols. Essent encara jove, 26 anys, anuncià la seva retirada el 1930, a causa d'una úlcera d'estòmac. En total disputà 103 partits oficials amb la Reial i marcà 20 gols.
El 1928 fou convocat per disputar els Jocs Olímpics de 1928 d'Amsterdam però no disputà cap partit. Jugà dos partits amb la selecció espanyola el 1929, el 14 d'abril de 1929 a Saragossa enfront França (8-1) i un mes més tard a Madrid davant Anglaterra (4-3).

## Palmarès
### Reial Societat

* Campionat de Guipúscoa:
** 1924-25, 1928-29

## Referències

* ↑ «Se confirma el ingreso de Yurrita al Español». Mundo Deportivo, 26-07-1926. [Consulta: 20 març 2013].
* ↑ «Muere Mariano Yurrita, futbolista de los años 20». Diario Vasco, 03-05-2006. [Consulta: 20 març 2013].
* ↑ «Mariano Yurrita Llorente». Reial Societat. [Consulta: 20 març 2013].
* ↑ «Yurrita». siguealaroja.es. Arxivat de l'original el 2015-07-05. [Consulta: 20 març 2013].

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
# Antonio Ansola Arrieta

Antonio Ansola Arrieta (Elgoibar, Guipúscoa, 17 de gener de 1931 - 2 de desembre de 2013) fou un futbolista professional basc de la dècada de 1950 que jugava com a defensa. Va jugar a Primera Divisió amb la Reial Societat i amb l'Elx CF.

## Clubs

| Club | Anys |
| SD Eibar | 1953 - 1954 |
| Reial Societat | 1954 |
| SD Eibar | 1954 - 1955 |
| Real Sociedad de Fútbol | 1955 - 1961 |
| Elx CF | 1961 - 1962 |

## Referències

* ↑ «Ansola, Antonio Ansola Arrieta - Futbolista». BDFutbol. [Consulta: 7 setembre 2019].
# Copa del Generalíssim de futbol 1951-52

La Copa del Generalíssim de futbol 1951-52 va ser la 48ena edició de la Copa d'Espanya.

## Vuitens de final

17 i 20 d'abril. Exempts: Real Oviedo CF i CD Málaga.
| Equip 1 | Global | Equip 2 | Anada | Tornada |
| Reial Valladolid | 9-5 | Deportivo de La Coruña | 6-2 | 3-3 |
| Celta de Vigo | 2-5 | Reial Madrid CF | 2-3 | 0-2 |
| Club Athletic de Bilbao | 3-4 | Real Zaragoza CD | 3-0 | 0-4 |
| RCD Espanyol | 1-1 | Reial Societat | 0-0 | 1-1 |
| Club Atlético de Madrid | 3-9 | FC Barcelona | 2-4 | 1-5 |
| Sevilla CF | 3-3 | València CF | 3-1 | 0-2 |
* Desempat
| Equip 1 | Marcador | Equip 2 |
| RCD Espanyol | 2-4 | Reial Societat |
| Sevilla CF | 1-3 | València CF |

## Quarts de final

27 d'abril i 4 de maig.
| Equip 1 | Global | Equip 2 | Anada | Tornada |
| Reial Madrid CF | 7-3 | Real Oviedo CF | 6-3 | 1-0 |
| Reial Societat | 1-1 | Reial Valladolid | 0-0 | 1-1 |
| Real Zaragoza CD | 3-6 | València CF | 1-3 | 2-3 |
| CD Málaga | 1-13 | FC Barcelona | 0-7 | 1-6 |
* Desempat
| Equip 1 | Marcador | Equip 2 |
| Reial Societat | 1-2 | Reial Valladolid |

## Semifinals

11 i 18 de maig.
| Equip 1 | Global | Equip 2 | Anada | Tornada |
| València CF | 3-2 | Reial Madrid CF | 2-1 | 1-1 |
| FC Barcelona | 6-3 | Reial Valladolid | 5-0 | 1-3 |

## Final

| FC Barcelona | 4 - 2 | València CF |
| Basora 40' Vila 72' Kubala 96' César 119' | | Badenes 1', 28' |

## Campió

* Campions de la Copa d'Espanya 1952
* Futbol Club Barcelona 11è títol

## Referències

* ↑ «Spain - List of Cup Finals». The Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation. [Consulta: 9 juny 2015].
* ↑ «Spain - Cup 1952». The Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation. [Consulta: 9 juny 2015].
* ↑ (castellà) Copa de 1952 a linguasport.com