OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Àlbums de dibuixos de Goya

Els diferents quaderns o àlbums de dibuixos de Goya eren el sistema en els que centralitzava els seus apunts, esborranys i croquis. Però, també, suposen una obra privada i personal amb valor propi. Existí una obra inicial, el Quadern italià, de començaments de la dècada de 1770, i uns altres sis àlbums catalogats amb lletres de la «A» a la «F». En general van ser després desfullat i els dibuixos van ser venuts un per un. La majoria d'ells s'han aconseguit reunir un altre cop a la col·lecció del Museu del Prado. Una breu descripció i cronologia d'aquests és la següent:
# Nadejda Txijova

Nadejda Txijova (Ussólie-Sibírskoie, 29 de setembre de 1945) és una atleta russa, ja retirada, especialista en llançament de pes i guanyadora de tres medalles olímpiques i quatre títols europeus, i va establir set nous rècords mundials. Es convertí en la primera dona que aconseguí trencar la barrera dels 20 i 21 metres en aquesta disciplina. Es va retirar després dels Jocs Olímpics de 1976 i més tard va treballar com a entrenadora d'atletisme a Sant Petersburg.

## Biografia

Va néixer el 29 de setembre de 1945 a la ciutat d'Ussólie-Sibírskoie, població situada a l'óblast d'Irkutsk, que en aquells moments formava part de la República Socialista Federada Soviètica de Rússia (Unió Soviètica) i que avui dia forma part de Rússia.
Chizhova era el quart fill d'una família i va perdre el seu pare als quatre anys. Va practicar llançament de pes als 16 anys. Després de graduar-se en una escola de medicina local, el 1963 es va traslladar a Sant Petersburg per entrenar amb Viktor Alekseyev, un destacat entrenador soviètic que va formar millors llançadors de pes soviètics com Tamara Press, Galina Zybina i Tamara Tyshkevich. Dos anys més tard Chizhova va guanyar el títol europeu júnior en llançament de pes i llançament de disc, i el 1966 va guanyar el títol europeu regular en llançament de pes.
Va participar, als 23 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1968 celebrats a Ciutat de Mèxic (Mèxic), on va aconseguir guanyar la medalla de bronze en la competició femenina de llançament de pes. El 1968, Chizhova era la titular del rècord mundial i la favorita per la medalla d'or olímpica, però va acabar tercera a causa d'una lesió al genoll que va patir durant l'entrenament. Després de recuperar-se, va guanyar els títols europeus el 1969 i el 1971 i en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1972 realitzats a Múnic (Alemanya Occidental) aconseguí la medalla d'or. Es va retirar el 1977, després de quedar segona als Jocs Olímpics d'Estiu de 1976 realitzats a Mont-real (Canadà) guanyà la medalla de plata en aquesta mateixa competició. Va citar dos motius per a la seva jubilació: la disminució de la motivació i la mort del seu entrenador (Alekseyev) el 1977. Quan es retirava, va donar a llum una filla i va tenir una llarga carrera com a entrenadora d'atletisme. Una de les seves aprenents, Larisa Peleshenko, va guanyar una medalla de plata en el llançament de pes als Jocs Olímpics del 2000.

## Referències

* ↑ Nadezhda Chizhova. sports-reference.com
* 1 2 Starodubtsev, Albert (29 September 2020) Ядерная Надежда. Обладательнице полного комплекта олимпийских наград Чижовой — 75. tass.ru.
# David Andahl

David Andahl (Bismarck, 30 d'octubre de 1964 - 5 d'octubre de 2020) va ser un polític del partit Republicà dels Estats Units. Va ser candidat a la Cambra de Representants de Dakota del Nord en les eleccions presidencials dels Estats Units pel partit Republicà com a part de la campanya presidencial de Donald Trump de 2020. A l'octubre de 2020, va contreure COVID-19 i va morir a causa de les complicacions d'aquest virus a l'edat de 55.
Després de la seva mort, va guanyar l'estat de Dakota del Nord durant les eleccions dels Estats Units de novembre de 2020.

## Referències

* ↑ Vigdor, Neil «A North Dakota candidate who died of Covid-19 remains on the ballot.» (en anglès). The New York Times, 07-10-2020 [Consulta: 4 novembre 2020].
* ↑ «Legislative candidate who won heated primary dies from virus», 06-10-2020. [Consulta: 4 novembre 2020].
* ↑ Garger, Kenneth. «North Dakota state legislative candidate who died of COVID-19 wins election» (en anglès americà), 04-11-2020. [Consulta: 4 novembre 2020].
* ↑ «North Dakota legislature candidate who died from COVID-19 wins election» (en anglès americà), 03-11-2020. [Consulta: 4 novembre 2020].
# Ateisme cristià

L'ateisme de valors cristians o ateisme cristià és una ideologia que rebutja el Déu del cristianisme, però segueix els ensenyaments de Jesús. En aquesta ideologia, les històries de Jesús estan relacionades amb la vida moderna, però no han de ser preses literalment mentre que Déu és només un símbol. Aquestes històries es relacionen amb uns valors que són centrals al món occidental.

## Creences

Les creences dels ateus cristians varien, però hi ha uns conceptes bàsics comuns en tots ells. Thomas Ogletree, professor de Teologia Constructiva del Chicago Theological Seminary, en llista quatre:
* Inexistència de Déu en el nostre temps. Això inclou l'enteniment de Déu que parteix de la teologia cristiana tradicional.
* Formar part de la cultura contemporània és una característica necessària de qualsevol treball teològic responsable.
* Existeix, en diversos graus i formes, una alienació de l'església amb la societat tal com està ara constituïda.
* El reconeixement de la centralitat de la persona de Jesús a la reflexió teològica.

## Ateus cristians

Thomas Jefferson, tercer president dels EUA i pare de la nació, va publicar un llibre titulat La vida i morals de Jesús de Natzaret, on elimina qualsevol referència a la divinitat. El filòsof Slavoj Žižek i l'etòleg Richard Dawkins s'autoidentifiquen com a ateus cristians.

## Referències

* ↑ Mountford, Brian.. Christian Atheist Belonging without Believing.. Lanham: O-Books, 2011. ISBN 1-84694-929-7.
* ↑ Ogletree, Thomas W. The Death of God Controversy. New York: Abingdon Press, 1966.
* ↑ «Jefferson's Religious Beliefs | Thomas Jefferson's Monticello». [Consulta: 16 desembre 2020].
* ↑ «PANDEMIC! COVID-19 SHAKES THE WORLD».
* ↑ «Richard-Dawkins-I-am-a-secular-Christian».
# Raimundo Bibiani Orsi

Raimundo Bibiani Orsi (Avellaneda, 2 de desembre de 1901 - Santiago de Xile, 6 d'abril de 1986) fou un futbolista argentí nacionalitzat italià. Fou un dels diversos casos de futbolistes argentins que jugaren a Itàlia i es nacionalitzaren italians durant els anys 30, en una època en què aquest fet no era massa habitual.
Orsi començà la seva carrera al Club Atlético Independiente (1920-1928; 1935). Aquest any 1928 es proclamà subcampió olímpic a Amsterdam 1928 i immediatament es traslladà a Itàlia on fou fitxat per la Juventus. Romangué al club de Torí fins a 1935, i guanyà cinc lligues consecutives, 1931, 1932, 1933, 1934 i 1935. L'any 1934, a més, s'havia proclamat campió del món a Itàlia 1934. El 1935 deixà la Juventus i retornà a Sud-amèrica on jugà a clubs com Boca Juniors, Club Atlético Platense I Almagro, a més de CA Peñarol a Uruguai i Flamengo al Brasil.
A nivell de seleccions, debutà amb Argentina el 10 d'agost de 1924 en un partit davant l'Uruguai. Jugà 12 partits, marcà tres gols i guanyà la medalla d'argent als Jocs Olímpics d'Amsterdam de 1928. Entre l'1 de desembre de 1929 i el 24 de març de 1935 jugà amb la selecció italiana, amb la qual fou campió del Món el 1934. Amb Itàlia jugà 35 partits i marcà 13 gols. L'any 1936 encara jugà un darrer partit de seleccions, però de nou amb Argentina.

## Palmarès
### Club

Independiente
* Campionat argentí de futbol
** 1922, 1924, 1925
Juventus
* Lliga italiana de futbol
** 1930-31, 1931-32, 1932-33, 1933-34, 1934-35

### Selecció

Argentina
* Copa Amèrica de futbol
** 1927
* Medalla d'argent als Jocs Olímpics
** 1928
Itàlia
* Copa del Món de futbol
** 1934
* Copa del Centre d'Europa de futbol
** 1927-30, 1933-35

## Referències

* 1 2 «Gli eroi in bianconero: Raimundo ORSI» (en italià). Tutto Juve, 02-02-2013. [Consulta: 26 agost 2015].
* 1 2 «Raimundo "Mumo" Orsi» (en italià). Storie di Calcio. [Consulta: 26 agost 2015].
* ↑ «Olympedia – Raimundo Orsi». [Consulta: 15 novembre 2024].

## Enllaços externs

* (castellà) Biografia Arxivat 2014-02-21 a Wayback Machine.
* (castellà) Perfil a Futbol Factory
* (francès) Orsi a la Juventus Arxivat 2005-05-26 a Wayback Machine.
# Pelàgia d'Antioquia

Pelàgia d'Antioquia (Antioquia, ca. 288 - 304) fou una jove cristiana, morta màrtir. Al voltant seu es va crear una llegenda basada en la vida d'altres personatges. És venerada com a santa per diverses esglésies cristianes.

## Biografia

Jove de quinze anys, va preferir morir llençant-se des de dalt d'una casa a ésser deshonrada pels soldats durant la persecució de Dioclecià. És esmentada per Ambròs de Milà (De virg. iii. 7, 33; Ep. xxxvii. ad Simplic.) i Joan Crisòstom li dedicà dos sermons.

## Llegenda de Pelàgia la cortesana

Segons la llegenda, Pelàgia, també anomenada Margarito, era una cortesana i ballarina, famosa entre els joves d'Antioquia. La seva vida dissoluta va acabar quan es convertí al cristianisme per la influència de Sant Nonnus, a qui sentí quan predicava al davant de l'església. Nonnus la confessà i batejà, i Pelàgia va repartir la seva fortuna entre els pobre i es va retirar a una cova a fer penitència, al Mont de les Oliveres. Per prudència, va amagar la seva condició de dona i va prendre el nom de Pelagi. Hi va morir tres anys després, fent vida eremítica, i només llavors es va saber que era una dona.

## Historicitat

Sembla que la llegenda combina el nom de la Pelàgia real amb trets extrets d'una altra història, similar a la de Taís d'Alexandria. La figura de Pelàgia s'associa amb la de Marina el Monjo o Margarida d'Antioquia, ja sigui pel nom (Pelàgia vol dir Marina, del mar). Autors com Hermann Usener pensen que és una translació cristiana de la deessa Afrodita.
Malgrat la historicitat de la màrtir Pelàgia d'Antioquia, la llegenda posterior crea una personalitat totalment llegendària.
A les esglésies de l'ortodòxia es confon amb Marina d'Antioquia (de fet, "Pelàgia", en grec, vol dir "del mar", com "Marina", i això explica que sigui la mateixa persona amb dues variants d'un mateix nom). A Occident, en canvi, es va considerar que els dos noms corresponien a dues persones diferents: avui, la llegenda de les dues santes és similar, però tenen cultes separats.
# Yassa (aliment)

El yassa (d'una paraula criolla de la regió de Casamance que significa "fregir") és un plat originari del Senegal que s'ha fet popular a tot l'Àfrica occidental.
Es tracta d'un plat picant preparat amb ceba i aus marinades, peix marinat o xai marinat. La carn està marinada en llimona i després fregida o estofada (yassa amb carn, yassa soguoma en bambara). També pot anar acompanyat de pollastre (yassa amb pollastre o pollastre yassa, típicament senegalès) o de peix (yassa amb peix). Altres ingredients no tradicionals poden incloure olives farcides, pastanagues a rodanxes o mostassa de Dijon.
És un plat senzill i sovint apreciat per tothom gràcies als seus ingredients bàsics, senzills i econòmics. És un plat dels dies festius, tot i que cada cop més es consumeix de manera diària.
Yassa, inicialment d'origen diola, va persistir als països de l'Àfrica occidental francesa, sobretot al Senegal i Mali.
* Yassa amb peix.
* Yassa amb pollastre.
* Yassa amb xai.

## Referències

* 1 2 3 Harris, 1998, p. 234.
* ↑ Bragger i Rice, 2012, p. 43.
* ↑ «Poulet Yassa (Chicken Yassa)» (en anglès). congocookbook.com. Arxivat de l'original el 2011-02-12. [Consulta: 24 maig 2024].
* ↑ «Poulet yassa, un délice à l'oignon» (en francès). DW, 25-06-2013. [Consulta: 24 maig 2024].
* ↑ «Pollo Yassa» (en castellà). La culpaa es del Coulant. [Consulta: 24 maig 2024].
* ↑ «Le poulet yassa» (en francès). Katine, 01-09-2019. [Consulta: 24 maig 2024].

## Bibliografia

* Bragger, Jeannette D.; Rice, Donald B. Quant a moi. 5a. Cengage, 2012. ISBN 9781111354176.
* Harris, Jessica B. The Africa Cookbook: Tastes of a Continent. Simon and Schuster, 1998. ISBN 9780684802756.

## Enllaços externs

* Recepta de Yassa amb pollastre (anglès)
* Diferents receptes de Yassa (francès)
* Yassa amb pollastre (YouTube) (francès)
# Luci Cassi Hemina

Luci Cassi Hemina (en llatí Lucius Cassius Hemina) va ser un historiador i annalista romà que va viure al segle ii aC.
Segons Censorí, Cassi Hemina era viu l'any 146 aC, un any que va ser memorable per la destrucció de Cartago i de Corint, i per la celebració dels Jocs Seculars. Hemina va ser l'autor d'una obra, amb un estil poc apreciat per a aquells que el mencionen, uns Annals o Història de Roma, que comprenien des dels inicis de la ciutat fins a la seva època. Només es coneix el títol i el tema del quart llibre, Bellum Punicum posterius. Els continguts dels llibres anteriors només són conjectures, encara que Priscià de Cesarea cita un volum cinquè i indica que segurament n'hi havia de posteriors. Pel que se sap de la seva història seguia el mètode de descripció de Cató el Vell.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 380-381.
# Ca n'Oller dels Tarongers

Ca n'Oller dels Tarongers és un casal del municipi de Gelida (Alt Penedès) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Ampli casal cobert a dues vessants, de planta rectangular, de planta i dos pisos edificat íntegrament el segle xviii amb les pedres de les edificacions del Castell fetes volar per Felip V. L'interior es reparteix a partir d'una entrada i cellers i una escala que puja a la primera planta, que és on s'hi feia vida. El pis superior és dedicat a habitacions. Cal esmentar especialment el jardí elevat al davant de la façana principal, d'arrel romàntica i que es repeteix a altres masies gelidenques, la galeria porxada i l'arc del pati a un plafó de rajoles que existia a la cuina, que fou robat.

## Història

Al pati del casal existeix una gran pila de pedres tallades procedents del Castell -mènsules, capitells, etc.- i una pica que sembla un sarcòfag, la qual l'Associació d'Amics del Castell voldria recuperar. Cal esmentar també que els revoltons del sostre del primer pis, porten gravat el nom de l'enguixador "Pera...".

## Referències

* 1 2 «Ca n'Oller dels Tarongers». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 agost 2014].
# Chloroceryle

Chloroceryle és un gènere d'ocells de la família dels alcedínids (Alcedinidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per 4 espècies:
* Alció verd amazònic (Chloroceryle amazona)
* Alció verd americà (Chloroceryle americana)
* Alció verd menut (Chloroceryle aenea)
* Alció verd ventre-rogenc (Chloroceryle inda)

## Referències

* ↑ «Chloroceryle Kaup, 1848» (en castellà). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 27 novembre 2024].
* ↑ «Chloroceryle (Chloroceryle sp.) - Avibase». [Consulta: 27 novembre 2024].
* ↑ «Rollers, ground rollers, kingfishers – IOC World Bird List». [Consulta: 27 novembre 2024].
# Xã

Xã (en vietnamita: Xã; en chữ nôm: 社; comuna rural), és una unitat administrativa vietnamita. Es troba al mateix nivell que els thị trấn (població a nivell comunal) i els phường (barris), que tenen un estatus d'unitat administrativa de tercer nivell.
Els xã estan subordinats a les ciutats, pobles o districtes com a unitat de tercer nivell.

## Descripció

Alguns pobles petits no són oficialment considerats xã.
A 31 de desembre de 2008, Vietnam tenia 9.111 xã. La província de Thanh Hoá contenia la major quantitat de xã (586) entre totes les seves unitats administratives provincials, seguida de la província de Nghệ An amb 436 i Hanoi amb 408. Đà Nẵng, amb només 11 xã, és la que menys té. Comptades juntes, les deu unitats administratives de nivell provincial que contenen la major quantitat de les xã són: Thanh Hoá (586), Nghệ An (436), Hanoi (408), Thái Bình (267), Phú Thọ (251), Hà Tĩnh (238), Hải Dương (234), Quảng Nam (210), Bắc Giang (207) i Lạng Sơn (207), i contenen un terç de tots els xã del Vietnam. Tres d'elles estan ubicats a la regió del delta del riu vermell, tres més a la regió de Đông Bắc (nord-est), tres a la regió de Bắc Trung Bộ (nord de la costa central) i una a la regió de Nam Trung Bộ (costa central sud).

## Història

El 1957, el president del sud-vietnamita, Ngô Đình Diệm, va iniciar un projecte contrainsurgent conegut com a Programa estratègic Hamlet, per tal d'aïllar els vietnamites rurals del contacte i la influència del moviment comunista Front Nacional d'Alliberament del Vietnam (FNA o Việt Cộng). Alguns «pobles fortificats», anomenats liên gia (unió de famílies), es van crear a tot el Vietnam del Sud, que consistia en pobles que havien estat consolidats i reformats per crear un perímetre defensable. Els mateixos camperols rebien armes i eren entrenats en defensa personal. Diversos problemes, incloent-hi la corrupció, quantitats innecessàries de reubicació forçada i una execució deficient, van fer que el programa fracassés dràsticament i, finalment, va provocar una disminució del suport al règim de Diệm i un augment de simpatia pels comunistes.

## Referències

* ↑ Vietanm Law (anglès)
* 1 2 TỔNG HỢP ĐƠN VỊ HÀNH CHÍNH (vietnamita)
* ↑ The data of local administrative subdivisions till 31 December 2008 by Vietnam Statistics General Office (anglès)
# Restes prehistòriques de Païssa - Sa Pleta

Les restes prehistòriques de Païssa - Sa Pleta és un jaciment arqueològic situat al lloc anomenat Sa Pleta, de la possessió de Païssa del municipi de Llucmajor, Mallorca.
És un jaciment de grans dimensions, molt dispers sobre el terreny, i molt arrasat. S'hi localitzen diversos nuclis d'estructures consistents en algunes restes de filades, molt poques de les quals fa possible la identificació de la planta. S'hi localitza un forn de calç que es construí adossat a un mur prehistòric, el qual aprofiten quasi totes les filades. A prop d'aquest, hi ha dues cabanes, una es va construir amb grans ortostats recuperats del jaciment. A la part elevada del terreny és coberta de ceràmica de totes les èpoques.

## Referències

* ↑ Font, B. Història de Llucmajor. Volum 1. Palma: Ajuntament de Llucmajor, 1973, p. 60. ISBN 84-500-5970-4.
* ↑ de Luna, J; i col «Jaciments arqueològics Tom I» (pdf). Catàleg de béns immobles [Llucmajor], 2000, pàg. 28 [Consulta: 19 desembre 2012].
# Bassem Sabry

Bassem Sabry (àrab: باسم صبري, Bāsim Ṣabrī) (Egipte, 25 d'octubre de 1982 – Guiza, 29 d'abril de 2014) fou un periodista egipci, bloguer i defensor dels drets humans. Cobrí extensivament la revolució egípcia de 2011 i la posterior crisi política. Al-Monitor l'elogià afirmant que era «àmpliament considerat un dels analistes polítics més incisius i respectats del país». Morí el 2014 a causa d'un coma diabètic. El 2014 recollí amb altres companys, en nom d'Al-Monitor, el Premi Pioner dels Mitjans Lliures atorgat per l'Institut Internacional de Premsa.

## Referències

* ↑ «Bassem Sabry, a voice of Egypt's 2011 revolution, dies in accident», 30-04-2014.
* ↑ Prominent Egyptian pro-democracy voice Bassem Sabry dies at 31 – Politics – Egypt – Ahram Online. English.ahram.org.eg (30 abril 2014).
* ↑ Bassem Sabry, a voice of Egypt's 2011 revolution, dies in accident | World news. theguardian.com (30 abril 2014).
* ↑ Egyptian blogger Bassem Sabry dies – Middle East. Al Jazeera English.
* ↑ Bassem Sabry Dead: Egyptian Blogger And Civil Rights Activist Dies After Fall From Balcony. Huffingtonpost.com (30 abril 2014).
* ↑ On Bassem Sabry. Vox (29 abril 2014).
* ↑ «Al Monitor mourns Bassem Sabry», 29-04-2014.
* ↑ «Al-Monitor remembers Bassem Sabry», 30-04-2014.

## Enllaços externs

* Farewell, Bassem Sabry. timep.org
# Ramon Salas i Ricomà

Ramon Salas i Ricomà (Tarragona, 1848-1926) fou un arquitecte català, titulat el 1873 a Barcelona. Va exercir d'arquitecte provincial (1890) i diocesà (1894), a més d'acadèmic de la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando.
L'estil arquitectònic que emmarca l'obra de Salas és una confluència de modernisme i eclecticisme. Afinant més, podríem situar-lo a l'anomenada 'arquitectura ruskiniana' caracteritzada per la lluita de la matèria i la forma.
El perfil arquitectònic de Tarragona es deu, molt directament, per les seves construccions. Així, a la Rambla Nova hi trobem la seva pròpia casa, Casa Salas Ricomà. Al mateix carrer, hi trobem la Casa Tomàs Rosell, la Casa Sala, la Casa Castellví i la Casa Boxó. L'església de Sant Pere del Serrallo (1878) és una de les altres construccions més famoses.
Altres obres emblemàtiques són la Plaça de toros (1885) i el monument a Roger de Llúria (1889) de Tarragona. Cal remarcar l'ampliació de la sagristia de la seu tarragonina.
Obres seves destacades d'altres indrets són la façana de la casa de la ciutat de Valls (projecte del 1896) o les antigues escoles públiques de Xerta (actual casa de la Vila), del 1895 així com les antigues Escoles públiques Miquel Granell a Amposta, l'actual Museu de les Terres de l'Ebre, i les antigues Escoles públiques de Mont-Roig del Camp (1903-1910), actual Casa de Cultura Agustí Sardà. Entre les obres de restauració de monuments antics cal fer referència a la consolidació dels fonaments del Pilar de Saragossa, amenaçats per les infiltracions de l'Ebre, i diverses obres en el monestir de Poblet.
Els anys 1880-1881 va redactar el projecte de reforma dels ravals de Santa Tecla i Sant Francesc de Montblanc. Reformes urbanístiques realitzades amb motiu de la construcció de la nova carretera exterior (coneguda com "carretera transversal"), que permetia, a través del Pont Nou, evitar el trànsit de vehicles pel centre de Montblanc.
D'altra banda també va tenir un paper important en el camp de l'estudi i publicà la Guía Histórica y Artística del Monasterio de Poblet (1893) —de la qual sortí una edició abreujada el 1903— i Guía del Real Monasterio de Santes Creus (1894).
L'any 1887, com arquitecte municipal de Tarragona, va ser nomenat director dels Bombers de Tarragona, i va reorganitzar i modernitzar el servei d'incendis de la ciutat. L'estiu de 1890, havent estat escollit arquitecte de la Diputació Provincial, Ramon Salas deixa el càrrec d'arquitecte municipal i de director del Cos de Bombers. L'any 1913, coincidint amb la seva jubilació és nomenat com a cap honorífic del Cos de Bombers de Tarragona.

## Vegeu també

* Categoria:Obres de Ramon Salas i Ricomà
# Luci Hortensi (llegat)

Luci Hortensi (en llatí Lucius Hortensius) va ser un militar romà del segle i aC.
Era legat de Luci Corneli Sul·la a la primera guerra contra Mitridates VI Eupator del Pont. Va tenir una actuació molt destacada a la batalla de Queronea de l'any 86 aC. El mencionen Plutarc i Dió Cassi.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0002.001/538?rgn=full+text;view=image;q1=HortensiusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+II.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 528. ]
# Cal Bacallaner

Cal Bacallaner és un edifici del municipi d'Esparreguera (Baix Llobregat) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Va ser propietat del polític i historiador Josep Maria Batista i Roca.

## Descripció

És un habitatge estructurat en planta baixa i dos pisos. La façana que dona al carrer té una galeria oberta amb decoració neogòtica al primer pis; les finestres del segon pis tenen l'arc lobulat i decoració gòtica mentre que la porta i finestra de la planta baixa són allindanades i resseguides per una senzilla motllura. El fons del mur fa un dibuix de totxos mentre que les motllures i elements decoratius són de pedra.
La façana que dona al jardí posterior té una sèrie de finestrals ogivals al primer pis, mentre que les finestres de la planta baixa són d'arc lobulat i les del segon pis són rectangulars; totes van resseguides de motllures i tenen decoració goticitzant. La coberta és a dos vessants amb un ràfec d'ample voladís sustentat per mènsules a totes dues façanes.

## Referències

* 1 2 3 «Cal Bacallaner». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 febrer 2015].