OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Calizzano

Calizzano (en ligur Karitsàn o Calissan) és un comune italià, situat a la regió de la Ligúria i a la província de Savona. El 2015 tenia 1.475 habitants.

## Geografia

Té una superfície de 62,74 km² i les frazioni de Caragna, Mereta i Vetria. Limita amb Bagnasco, Bardineto, Bormida, Garessio, Magliolo, Massimino, Murialdo, Osiglia, Priola, Rialto.

## Evolució demogràfica

* Gràfica d'evolució de Calizzano entre 1861 i 2011
* Font: ISTAT

## Referències

* ↑ DD.AA. Dizionario di toponomastica. Storia e significato dei nomi geografici italiani. Milà: GARZANTI, 2006, p. 117.
* ↑ Frisoni, Gaetano. Nomi propri di città, borghi e villaggi della Liguria del Dizionario Genovese-Italiano e Italiano-Genovese. Gènova: Nuova Editrice Genovese.
* ↑ «Dato Istat», 31-12-2015. Arxivat de l'original el 2 de maig 2017. [Consulta: 19 d’abril 2017].
# Calc semàntic

Un calc semàntic és una traducció literal d'una expressió que no respecta l'estructura de la llengua d'arribada, és a dir, un manlleu adaptat només en aparença. La majoria de calcs presenten problemes en el règim verbal o preposicional o bé mostren construccions alienes a la gramàtica, com paraules en ordre invers o manques de concordança. Un exemple seria l'expressió «aire condicionat», calc semàntic de l'anglès (o anglicisme) air conditioned que en una traducció fidel hauria de ser 'condicionat per aire'. Els calcs són neologismes en el moment de fer l'apropiació, però posteriorment poden esdevenir acceptats per la norma.
# Can Dauner (la Jonquera)

Can Dauner és una casa de la Jonquera (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici situat a prop del nucli antic del poble. És un edifici cantoner, que consta de planta baixa i dos pisos, que no permet veure el paredat original, ja que està totalment arremolinat. El que sí podem veure són les finestres carreuades amb carreus ben tallats. La porta d'accés té una data gravada a la llinda: 1733. Algunes de les obertures tenen balconades de ferro forjat. La coberta de l'edifici és a dues vessants.

## Referències

* ↑ «Can Dauner». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 octubre 2017].
# Calligra Suite

La Calligra Suite és una suite ofimàtica i de disseny gràfic basada en l'entorn KDE i fruit d'una escissió del KOffice l'any 2010. Es troba disponible per a ordinadors d'escriptori, tauletes i telèfons intel·ligents.
Calligra utilitza el formats d'arxiu OpenDocument (com el LibreOffice) i també és capaç d'importar documents amb els formats del Microsoft Office.

## Components

| Component | Descripció |
| Words | Un processador de text. |
| Sheets | Un programa de full de càlcul, conegut abans amb els noms de KSpread i Calligra Tables. |
| Stage | Un programa de disseny de presentacions, abans conegut com a KPresenter. |
| Kexi | Una interfície gràfica per a gestió de bases de dades. |
| Plan | Un programa de gestió de projectes capaç de crear diagrames de Gantt, abans conegut com a KPlato. |
| Braindump | Un programa d'escriptura de notes i mapa mental introduït a la Calligra Suite 2.4. |
| Flow | Un programa de diagrames de flux, anteriorment conegut com a Kivio. |
| Karbon | És un editor de gràfics vectorials, anteriorment conegut com a Karbon14. |
| Author | Un programa d'edició d'e-book com ara l'iBooks Author amb capacitat per exportar en format EPUB. Aquest component va ser introduït en la versió 2.6. de la Calligra Suite. |

## Referències

* ↑ Brockmeier, Joe. «Behind the KOffice split». Linux Weekly News, 14-12-2010. [Consulta: 20 juny 2013].
* ↑ «Calligra Words». Calligra. [Consulta: 30 març 2012].
* ↑ Byfield, Bruce. «Calligra Suite » Linux Magazine». Linux Magazine. [Consulta: 2 febrer 2024].
* ↑ J.Pomeyrol. «Calligra 3.2: la suite ofimática de KDE reaparece con nueva versión». MuyLinux, 29-04-2020. [Consulta: 2 febrer 2024].
* ↑ «Calligra Project Announces Calligra Author». Calligra.org, 14-08-2012. Arxivat de l'original el 2012-09-24. [Consulta: 14 setembre 2012].
# Callionymus regani

Callionymus regani és una espècie de peix de la família dels cal·lionímids i de l'ordre dels cipriniformes que es troba a l'oest de l'Índic.

## Referències

* ↑ ITIS
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce B.; Facey, Douglas E.; Bowen, Brian W. The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology (en anglès). Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2009, p. 720. ISBN 978-14-0512-494-2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Bífora

Una bífora, finestra biforada o finestra geminada és una finestra amb dues obertures, dividides verticalment per una columneta o pilastra central anomenada mainell, sobre la qual se sostenen dos arcs, de mig punt o apuntats. De vegades és emmarcada per un altre arc, i en l'espai entre aquests arcs, s'hi insereix una decoració, un escut o una obertura circular.
Típica del romànic i del gòtic, període en què va esdevenir motiu ornamental de finestres i campanars, es va usar també sovint en època renaixentista. Cap al segle xii, l'arquitectura armènia va proposar també les seves primeres bífores, igual com la musulmana. Més endavant, fou abandonada com a element constructiu, per tornar a posar-se de moda al segle xix en el període eclèctic i de redescobriment dels estils antics (neogòtic, neorenaixentista, etc.).
El mateix tipus de finestra, però amb tres obertures en comptes de dues, s'anomena trífora, o finestra triforada. Tant la de tres obertures com la de dues, separada per columnetes, també se sol anomenar finestra coronella.
* Trífores i bífores romàniques al campanar de la catedral de Vic (Osona)
* Bífores i trífores gòtiques al palau del marquès de Llo, a Sant Pere de Riudebitlles (Alt Penedès)
* Una bífora renaixentista al palau Strozzi, a Florència
* Una bífora moresca, a l'Alhambra de Granada
* Bífores de l'hospital de Sant Pau, a Barcelona

## Referències

* ↑ «Bífora». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Diccionario de Arte I. Barcelona: Spes Editorial SL (RBA), 2003. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 2 novembre 2014].
* ↑ «Bífora». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Bífora». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Alcover, Antoni M.; Moll, Francesc de B. «coronella». A: Diccionari català-valencià-balear. Palma: Moll, 1930-1962. ISBN 8427300255.
Viccionari
# Bíldino

Bíldino (en rus: Бильдино) és un poble de l'óblast de Vladímir, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 4 habitants. Pertany al districte municipal de Iúriev-Polski.

## Referències

* ↑ Серёгин А. П. Флора Владимирской области: конспект и атлас. — Тула: Гриф и К, 2012. — 620 с.
* ↑ «В.Г. Добронравов. Историко-статистическое описание церквей и приходов Владимирской епархии: Вып. 4: Меленковский, Муромский, Покровский и Судогодский уезды. - 1897». Arxivat de l'original el 2018-05-09.
# Can Moré

Can Sans, Can Moré o Hotel Diana és un edifici al municipi de Tossa de Mar (Selva) catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Arquitectura

És un edifici rectangular entre mitgeres, de tres crugies, quatre plantes i terrassa. La coberta és aterrassada i en destaca la cornisa coronada per un frontó ondulat ple de trencadís ceràmic de color verd de forma convexa i terminacions caragolades. La decoració interior i exterior és típicament modernista i les obertures són rectangulars, d'arcs esglaonats i d'arcs carpanells. Destaquen també les decoracions de ferro de forja en balcons i terrassa superior.
La façana principal està orientada a l'oest i dona a la plaça d'Espanya. És d'estil clàssic i no té res a veure amb la façana que dona al passeig marítim. La façana posterior, que mira al mar, és d'estil modernista, arrebossada i pintada de blanc.
Les dues primeres plantes emergeixen, a la part dreta de l'edifici, amb un cos pentagonal que culmina amb un gran balcó també pentagonal. En aquest cos hi ha 4 gàrgoles de pedra i obertures en forma d'arc esglaonat. Al segon pis hi ha dues gàrgoles que representen muses, iconografia característica del Modernisme. La part original més ben conservada és el primer pis. Bona part de l'edifici modernista ha estat tapada per construccions posteriors.
El pati té un magnífic pou de forja amb elements vegetals i animals, i està revestit de trencadís de color verd i vermell. També hi ha una font amb dos peixos entrellaçats. A més, dues grans palmeres completen l'entorn espacial d'aquest edifici.

## Història

És una casa construïda per Antoni de Falguera i Sivilla (1876-1945), arquitecte i historiador de l'art, que va col·laborar amb Josep Puig i Cadafalch i J. Godoy en l'obra "L'arquitectura romànica a Catalunya". L'estil i alguns elements de la casa són molt propers a l'arquitectura d'Antoni Gaudí i els seus seguidors, com Salvador Valeri i Pupurull o Josep Maria Jujol (Casa Negre, 1915). La família d'aquest arquitecte era propietària de l'actual Museu Municipal de Tossa de Mar, al Palau del Batlle i la Torre del Codolar (Vila Vella).
La casa fou un encàrrec de Joan Sans Moré el 1906. La seva idea fou una residència al passeig marítim sobre una casa de pescadors en ruïnes. Els Sans eren coneguts com a comerciants i negociants de suro. Anys abans Joan Sans havia fet fortuna amb el comerç del suro a Colòmbia. Actualment, i des de 1958, la casa ha estat reconvertida en hotel-restaurant, tancada al públic a l'hivern. Durant el segle XX la casa ha sofert alguns canvis i restauracions, sobretot pel que fa a les pintures de tema femení i vegetal de la façana original i pel que fa a la terrassa, sense alguns balcons, xemeneies i reixats originals.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Can Sans». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 octubre 2014].
# Can Moreu (Cabrera de Mar)

Can Moreu és una masia de Cabrera de Mar (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Masia de planta baixa i pis, amb teulada a dues vessants. Portal rodó dovellat. Finestres rectangulars emmarcades amb elements de pedra. A la restauració que feu Puig i Cadafalch s'hi afegí un cos al primer pis que sobresurt de la façana i que forma un porxo sostingut per dues columnes de totxana a l'entrada principal. El portal fou també modificat.

## Història

El senyor Moreu comprà aquesta masia, provinent de la desamortització dels edificis religiosos feta per l'estat a mitjans de segle xix i n'encarregà la restauració a l'arquitecte Puig i Cadafalch. La casa deixà de ser destinada al conreu de les terres i prengué el caràcter de residència d'estiu.

## Referències

* 1 2 «Can Moreu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 4 març 2019].
# Camauro

El camauro (del llatí camelaucum, i a l'hora del grec kamelauchion, que significa 'lligadura de pell de camell') és un casquet tradicionalment portat pel Papa de l'Església Catòlica. El camauro papal és de llana o de vellut vermell amb una franja d'ermini blanc, i es porta durant l'hivern, en comptes del solideu, que alhora pren el lloc de la birreta portada per altres membres del clergat. Igual que la birreta i el birret portat pels acadèmics, el camauro deriva del pili, originalment portat per protegir del fred el cap tonsurats dels clergues. Sovint es porta amb una capa hivernal, la musseta.
El camauro ha format part del vestuari papal d'ençà el segle xii. Fins al 1464 també el portaven els cardenals, tot i que sense l'ermini; fins que actualment el seu ús ha quedat reservat exclusivament al Papa, i els cardenals llueixen una birreta escarlata. El camauro papal va caure en desús després de la mort de Joan XXIII el 1963. Benet XVI el va portar una vegada al desembre del 2005, sent comparat als mitjans amb el Pare Noel. El camauro també formava part del vestuari del Dux de Venècia, sota el nom de "corno ducale". Cada dilluns de Pasqua el Dux encapçalava una processó des de la Sant Marc fins al convent de Sant Zacaries, on l'abadessa li donava un nou camauro de lli brodat per les monges.
* Innocenci VII (1404–1406)
* Juli II (1503–1513)
* Benet XIV (1740–1758)
* Climent XIII (1758–1769)
* Camauro blanc, portat durant l'Octava de Pàsqua

## Notes

* ↑ Santa Pope' woos Vatican crowds

## Vegeu també

* Col·lecció Philippi

## Enllaços externs

* Philippi, Dieter. Sammlung Philippi – Kopfbedeckungen in Glaube, Religion und Spiritualität,. Leipzig: St. Benno Verlag, 2009. ISBN 978-3-7462-2800-6.
* 'Santa Pope' woos Vatican crowds (BBC News, 22 desembre 2005))
* Pictures of Camauro and other clerical headgear, information and literature in German language
* Picture with summer-camauro in amaranth red silk, white camauro in silk-damask worn during the Octave of Easter and winter-camauro in red velvet
# Cadena respiratòria

La cadena respiratòria o altrament anomenada cadena de transport d'electrons defineix la successió de reaccions químiques que tenen lloc al llarg d'una sèrie de complexs proteics localitzats a la membrana mitocondrial interna dels mitocondris de cèl·lules eucariotes, mitjançant les quals té lloc la reoxidació dels equivalents reduïts durant el catabolisme cel·lular i la generació del potencial electroquímic de protons que permetrà la síntesi d'ATP mitjançant la fosforilació oxidativa.
Hi ha també cadenes de transport electrònic semblants, així com força diferents, en el regne procariota localitzades a la membrana plasmàtica dels bacteris a través de les quals s'obté també energia en forma d'ATP. També es parla de cadena de transport electrònic referint-se al transport d'electrons que té lloc a la membrana tilacoidal, dels cloroplasts de cèl·lules eucariotes autòtrofes.

## Fonament

En les cèl·lules eucariotes el mitocondri és el centre de producció d'energia en condicions aeròbiques. Mitjançant el complex sistema enzimàtic OXPHOS (terme amb què es designa el conjunt dels complexos de la cadena respiratòria i la fosforilació oxidativa) els mitocondris aprofiten l'energia oxidativa provinent del catabolisme cel·lular per emmagatzemar-la en forma d'enllaç fosfodièster.
Els NADH i FADH₂ resultants del metabolisme cel·lular cedeixen els electrons als complexos de la cadena respiratòria, d'aquesta manera són reoxidants i poden ser emprats de nou en les reaccions oxidatives cel·lulars que els requereixen. Els electrons cedits seran transferits d'un complex al següent fins a reduir l'O₂ (acceptor final) a H₂O.

### Complexos que conformen la cadena respiratòria

* Complex I o NADH deshidrogenasa
* Complex II o Succinat deshidrogenasa
* Complex III o Coenzim Q: citocrom c – reductasa
* Complex IV o Citocrom c oxidasa
La transferència d'electrons d'un complex de major a un de menor potencial redox proporciona l'energia necessària per a translocar protons de la matriu mitocondrial a l'espai intermembrana, generant el gradient de protons o gradient electroquímic que serà emprat per l'ATPsintasa per a formar ATP en el procés anomenat fosforilació oxidativa
# Cadena lleugera d'immunoglobulina

Una cadena lleugera és una petita subunitat polipèptidica d'un anticòs (o immunoglobulina). Un anticòs típic es compon de dues cadenes pesades Ig i dues cadenes lleugeres.

## En humans

Existeixen dos tipus de cadenes lleugeres en els mamífers:
* Cadena lambda (λ) (1, 2, 3 i 4)
* Cadena kappa (κ) (un sol tipus)

## En altres animals

Es poden trobar altres tipus de cadenes lleugeres en vertebrats inferiors, com la cadena lleugera Ig-ι dels peixos cartilaginosos i teleostis.
Els camèlids són únics entre els mamífers perquè tenen anticossos completament funcionals amb dues cadenes pesades, però manquen de les cadenes lleugeres que normalment estan aparellades amb les altres dues. El paper funcional d'aquest repertori independentment encara no es coneix.

## Estructura

Només existeix un tipus de cadena lleugera presents en un anticòs típic, per la que les dues cadenes lleugeres d'un anticòs són idèntiques. Cada cadena lleugera es compon de dos dominis immunoglobulinics en tàndem:
* Un domini (IgC) constant.
* Una regió variable (IgV) que és important per la unió de l'antigen.
La longitud aproximada de la proteïna de la cadena lleugera està entre 211 i els 217 aminoàcids.

## Referències

* 1 2 Janeway CA, Jr. et al. Immunobiology. 5a edició. Garland Publishing, 2001. (electronic full text via NCBI Bookshelf) Arxivat 2007-04-19 a Wayback Machine. ISBN 0-8153-3642-X.
* ↑ IMGT Index Arxivat 2007-04-27 a Wayback Machine. Antibodies (or Immunoglobulins).
* ↑ Hamers-Casterman C, Atarhouch T, Muyldermans S, Robinson G, Hamers C, Songa E, Bendahman N, Hamers R «Naturally occurring antibodies devoid of light chains». Nature, 363, 6428, 1993, pàg. 446-8. PMID: 8502296.

## Enllaços externs

* Mesh cadena lleugera
# Can Quera

Can Quera és un mas del municipi de la Vajol inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta irregular, situat a un quilòmetre del poble. És una construcció format per diferents cossos, que han estat restaurats recentment, cosa que no ha evitat que es puguin veure la majoria de les obertures originals carreuades, així com el paredat amb pedres sense escairar. El cos principal té planta baixa i un pis, amb la coberta a dues vessants. Annex al cos principal hi ha una mena de torre amb coberta a una sola vessant i amb planta baixa, pis i golfes. A davant de la façana principal, hi ha un cos de reduïdes dimensions, que probablement era una pallissa, o uns estables, amb les obertures en arc de mig punt. La façana posterior d'aquest edifici té una porta també en arc de mig punt, però s'hi accedeix a través de cinc graons de pedra. La façana lateral s'uneix a la posterior a través d'un cos d'alçada inferior a la resta, amb la coberta aterrassada, amb una porta d'accés amb una llinda amb la data 1751 inscrita.

## Referències

* ↑ «Can Quera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Can Querol

* Per a altres significats, vegeu «Can Querol (Barcelona)».
Can Querol és un mas de tipus basilical situat al municipi de Polinyà a la comarca catalana del Vallès Occidental. És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Construïda l'any 1798, està situada al vessant sud del municipi, tocant al polígon industrial de Ca n'Humet. Els seus propietaris actuals són la família Costa que des del 2010 han establert un negoci de serveis especialitzats per a la salut i el benestar d'animals de companyia com gossos i gats.

## Arquitectura

És una masia de tipus basilical tot i que s'han afegit amb posterioritat modificacions, algun cos que no correspondria a la primigènia edificació. A l'ala dreta hi ha un cos amb teulat pendent. La divisió de les obertures a la façana principal és asimètrica, possiblement a conseqüència de les diferents etapes de construcció. L'eix central ha estat desplaçat vers al cantó dret. D'aquesta manera a la planta baixa el portal d'entrada tendeix cap aquest cantó i és d'arc rodó de mig punt adovellat. Finestra rectangular a la dreta del portal i presència de contrafort a l'esquerra. A més, s'hi ha practicat dues obertures més que permeten l'entrada a la casa que confereixen més independència a les diferents zones d'espai.
Al primer pis s'observa la continuïtat asimètrica de la façana quant a la distribució de les obertures: són a diferents alçades, mides i tipologies. D'una banda són finestres rectangulars que solament conserven un senzill ampit, d'altra banda, la finestra que es troba sota el portal d'entrada és l'única que arquitectònica i artísticament ofereix una vàlua a destacar. Al segon pis o golfes, estreta obertura de finestra rectangular, amb plafons adossats a la línia d'imposta i llinda sobre el que s'hi ha disposat decoracions florals de ceràmica vidrada. Restes d'un rellotge de sol al nivell de la primera planta. El teulat presenta diferents desnivells i són desiguals, tanmateix l'estructura exterior, quant a la façana principal dona resulta basilical. La coberta és de teules amb presència de voladís en el cos central sobresortit. El carener és perpendicular a la façana.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
* ↑ «pat.mapa - CAN CAROL».
* ↑ «Can Querol». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 «Can Querol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 novembre 2015].
* 1 2 «Web de l'Ajuntament de Polinyà». Arxivat de l'original el 2011-09-02. [Consulta: 14 març 2012].

## Enllaços externs

* Mas Carol. [Consulta: 2/07/2013].
# Calau de casc groc

El calau de casc groc (Ceratogymna elata) és una espècie d'ocell de la família dels buceròtids (Bucerotidae) que habita la selva humida i altres formacions boscoses del Senegal, Gàmbia, sud de Mali, Guinea Bissau, Guinea, Sierra Leone, Libèria, Costa d'Ivori, Ghana, Togo, Nigèria i sud de Camerun.
# Calau de Von der Decken

El calau de Von der Deckeno calau de Decken (Tockus deckeni) és una espècie d'ocell de la família dels buceròtids (Bucerotidae) que habita estepes i sabanes àrides de l'Àfrica oriental, des del centre i sud d'Etiòpia i nord i sud de Somàlia, cap al sud, a través de Kenya fins al sud i nord-est de Tanzània.

## Referències

* ↑ Comissió dels Noms dels Ocells en Català. Diccionari dels ocells del món: Ocells no passeriformes. Fundació Barcelona Zoo (Zoo de Barcelona); Institut Català d'Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia
* ↑ Calau de Decken a CERCATERM Rev. 05/03/2012
# Calau de les Visayas

El calau de les Visayas o calau tarictic (Penelopides panini) és una espècie d'ocell de la família dels buceròtids (Bucerotidae) que habita les illes de Ticao, Masbate, Panay, Guimaras i Negros, a les Filipines.

## Referències

* ↑ «Calau de les Visayas». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 18/03/2013 (català)
# Canóvanas

Canóvanas és un municipi de Puerto Rico situat al nord-est de l'illa, també conegut amb els noms de Pueblo Valeroso, Ciudad de los Indios, La Ciudad de las Carreras i El Pueblo del Chupacabras. Confina al nord amb el municipi de Loíza, al sud amb Juncos i Las Piedras; a l'est amb Río Grande i Loíza; i a l'oest amb Carolina i Gurabo. Forma part de l'Àrea metropolitana de Guayama.
El nom de Canóvanas deriva del nom del cacic taíno Canobaná. El municipi està dividit en 6 barris: Canóvanas barrio, Canóvanas Pueblo, Cubuy, Hato Puerco, Lomas y Torrecilla Alta.

## Referències

* ↑ «Canóvanas» (en castellà). Enciclopedia de Puerto Rico. Fundación Puertoriqueña de las Humanidades, 2005-2015 [Consulta: 16 juny 2015].
* ↑ «American FactFinder» (en anglès). Oficina del cens dels EUA. [Consulta: 16 juny 2015].

## Enllaços externs

* Directori de Municipis, Canóvanas Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. a la web oficial de l'Estat Lliure associat de Puerto Rico (castellà)