OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Faugeiras

Faugères és un municipi francès situat al departament de l'Ardecha i a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps. L'any 2007 tenia 90 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Faugères era de 90 persones. Hi havia 52 famílies de les quals 20 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 16 dones vivint soles), 28 parelles sense fills i 4 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 135 habitatges, 50 eren l'habitatge principal de la família, 82 eren segones residències i 3 estaven desocupats. 124 eren cases i 10 eren apartaments. Dels 50 habitatges principals, 37 estaven ocupats pels seus propietaris, 11 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 2 estaven cedits a títol gratuït; 4 tenien una cambra, 7 en tenien dues, 11 en tenien tres, 9 en tenien quatre i 19 en tenien cinc o més. 38 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 22 habitatges hi havia un automòbil i a 21 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Faugères el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 8 | 75 a 79 | 12 |
| 4 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 4 |
| 0 | 60 a 64 | 4 |
| 0 | 55 a 59 | 4 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 8 | 45 a 49 | 0 |
| 8 | 40 a 44 | 0 |
| 8 | 35 a 39 | 8 |
| 8 | 30 a 34 | 8 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 12 | 15 a 19 | 4 |
| 4 | 10 a 14 | 4 |
| 4 | 5 a 9 | 0 |
| 8 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 56 persones, 34 eren actives i 22 eren inactives. De les 34 persones actives 28 estaven ocupades (15 homes i 13 dones) i 6 estaven aturades (4 homes i 2 dones). De les 22 persones inactives 12 estaven jubilades, 1 estava estudiant i 9 estaven classificades com a «altres inactius».

### Ingressos

El 2009 a Faugères hi havia 46 unitats fiscals que integraven 85 persones, la mediana anual d'ingressos fiscals per persona era de 14.355 €.

### Activitats econòmiques

Dels 3 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de transport i 2 d'entitats de l'administració pública.
L'any 2000 a Faugères hi havia 13 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Revenus fiscaux des ménages en 2008
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Faugères a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Faugères a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Fauglia

Fauglia és un municipi situat al territori de la província de Pisa, a la regió de la Toscana, (Itàlia).
Fauglia limita amb els municipis de Collesalvetti, Crespina, Lorenzana i Orciano Pisano.

## Galeria

* Campanar de l'església vella
# Filemè

Filemè (en llatí Philemenus, en grec antic Φιλήμενος) fou un jove noble de Tàrent que va dirigir la conspiració per entregar als cartaginesos la ciutat l'any 212 aC.
Amb l'excusa d'anar de cacera s'allunyava sovint de la ciutat i tornava a la nit i així va fer amistat amb alguns guardians de les portes fins que va aconseguir que les portes s'obrissin si feia un senyal a una hora determinada que era la que acostumava a tornar. Una nit, ja concertat amb els cartaginesos, va introduir a la ciutat un miler de soldats africans, mentre un altre conspirador, Nicó Percó, deixava entrar al mateix Hanníbal per un altre lloc. La ciutat va passar a mans dels cartaginesos, menys la ciutadella, segons diu Polibi.
Va estar al costat dels cartaginesos el temps que va durar l'ocupació de la ciutat i va morir probablement en les lluites que van portar a la seva reconquesta pel cònsol romà Quint Fabi Màxim Verrugós el 209 aC. no se sap com va morir ja que no es va trobar mai el seu cos, segons Titus Livi.

## Referències

* ↑ Philemenus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 263
# Fartó

Els fartons són una especialitat de pastisseria d'Alboraia (País Valencià). Tenen forma de bastonets i es mengen habitualment calents i sucant-los dins d'orxata ben freda.
Es preparen a partir de farina, aigua o llet, sucre, oli, llevat i ous. Diverses companyies de venda d'aliments els comercialitzen, amb varietats diferents amb xocolata per dins o diverses cremes, com els Muakis. Sent principalment la majoria d'estes empreses valencianes o que operen al País Valencià, pel fet de ser un producte gastronòmic tan típic de la terra i amb l'intent encara d'exposar-lo a potencials mercats compradors en un futur.

## Referències

* 1 2 «Diccionari normatiu valencià». Acadèmia Valenciana de la Llengua.
* ↑ Moret, Xavi. «¿Por qué no triunfaron los 'muakis'?». Valenciaplaza, 27-02-2016. [Consulta: 1r juny 2020].
* ↑ «Polo comença a produir la seua pròpia orxata després de mig segle com a rei del 'fartÃ³'». Levante-EMV.
* ↑ «Fartons Polo | Los inventores del fartó crean su pareja perfecta» (en castellà). Las Provincias, 16-07-2016.
* ↑ Valencia-cityGuide.com. «Horchata and Fartons» (en anglès). [Consulta: 22 desembre 2017].
Gastronomia dels territoris catalanoparlants :
Companatges i condiments :
# Federación de Asociaciones Scouts de España

La Federación de Asociaciones Scouts de España (ASDE) o abreujadament Scouts de España, és una federació d'associacions pluriconfessionals d'escoltisme de l'Estat espanyol.
La pluriconfessionalitat de l'entitat permet als agrupaments triar si són de caràcter catòlic o laic.
Les associacions federades són:
* Acció Escolta de Catalunya
* Exploradores de Castilla y León
* Exploradores de Madrid
* Exploradores de Murcia
* Exploradores del Principado de Asturias
* Scouts de Andalucía
* Scouts de Aragón
* Scouts de Baleares
* Scouts de Canarias
* Scouts de Cantabria
* Scouts de Castilla - La Mancha
* Scouts de Ceuta
* Scouts de Extremadura
* Scouts de Galicia
* Scouts de La Rioja
* Scouts de Melilla
* Scouts Valencians

## Vegeu també

* Llei Escolta

## Enllaços externs

* Web oficial
# Foment Excursionista de Barcelona

Foment Excursionista de Barcelona és una entitat cultural creada el 1923 a Barcelona per tal de promoure l'excursionisme per Manuel Vilagut de Sola. Organitza activitats d'escalada d'alta muntanya, espeleologia, senderisme i esquí de muntanya.
El 2002 va rebre la Medalla d'Honor de Barcelona. El 2007, amb la col·laboració de l'Agrupació Excursionista Catalunya ha iniciat la seva activitat formativa l'Escola d'Esports de Muntanya "Glacera", reconeguda per la Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya (FEEC) i l'Escola Catalana d'Alta Muntanya (ECAM), per impartir els cursos de formació en les especialitats d'Alpinisme, Cascades de gel, Escalada, Esquí de muntanya, Excursionisme i Descens de Barrancs.

## Bibliografia

* Els Primers cinquanta anys del Foment Excursionista de Barcelona, El Foment, 1972

## Enllaços externs

* Web del Foment Excursionista de Barcelona Arxivat 2008-01-02 a Wayback Machine.
# Fonendoscopi

El fonendoscopi, conegut també com a estetoscopi, és un producte sanitari usat en medicina, infermeria i veterinària per a escoltar els sons interns dels cossos humà i animal. Generalment s'usa en l'auscultació dels batecs cardíacs o els sorolls respiratoris, encara que algunes vegades també s'usa per a objectivar sons intestinals o bufs per fluxos anòmals sanguinis en artèries.
El fonendoscopi fou inventat a França pel metge René Théophile Hyacinthe Laënnec el 1816. Aquest, a causa de la vergonya que sentia d'acostar la seva orella al pit de les pacients, va crear un cilindre de fusta de 30 cm de llarg, origen de l'instrument.
Les investigacions publicades al "Tractat sobre Percussió i Auscultació" (1839), de Josef Skoda, van permetre dotar aquest signe nosològic de pragmatisme clínic científic notable, que arriba fins al present.
Està constituït per dos tubs de goma que acaben en dues olives que s'adapten a cau d'orella i a més aquests tubs enllacen amb un altre que conté un diafragma i una campana que amplifiquen els sons d'auscultació.

## Història

El fonendoscopi inventat a França (1816) per René Laennec estava constituït per una tub de fusta i era monoaural, semblant a una trompeta; de fet, la invenció era quasi indistingible en estructura i funció a la trompeta, que comunament fou denominada micròfon. El 1851, Arthur Leared inventà un fonendoscopi binaural, i el 1852 George Cammann perfeccionà el disseny de l'instrument per a la producció comercial, que s'ha convertit en estàndard des de llavors. Camman també fou l'autor d'un tractat important en diagnòstic a través de l'auscultació, que el fonendoscopi binaural reforçat fou possible. Anteriorment al 1973, existeixen descripcions d'un fonendoscopi diferenciat que podria connectar amb localitzacions lleument diverses per a crear un efecte estèreo lleu.
Cap al 1940, Rappaport i Sprague dissenyaren un fonendoscopi nou que es convertí en l'estàndard pel qual altres fonendoscopis es regeixen. El Rappaport-Sprague fou fet més endavant per Hewlett-Packard, i més tard per Philips.
David Littman, professor mèdic de l'escola de Harvard, va crear, al voltant de 1960, un estetoscopi més lleuger que els anteriors, que és utilitzat per la majoria dels metges de l'actualitat.

## Vegeu també

* Fonendoscopi fetal
* Producte sanitari

## Enllaços externs

* BBC: El fonendoscopi en la detecció de pedres al ronyó
* Fonendoscopis Littman
# Forest Grove

Forest Grove és una població dels Estats Units a l'estat d'Oregon. Segons el cens del 2007 tenia 20.775 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Forest Grove tenia 17.708 habitants, 6.336 habitatges, i 4.131 famílies. La densitat de població era de 1.486,3 habitants per km².
Dels 6.336 habitatges en un 35,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 50,3% hi vivien parelles casades, en un 10,2% dones solteres, i en un 34,8% no eren unitats familiars. En el 27,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 14,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,64 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,24.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 27,4% tenia menys de 18 anys, un 13,4% entre 18 i 24, un 28,7% entre 25 i 44, un 16,8% de 45 a 60 i un 13,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 31 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 86,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 40.135$ i la renda mediana per família de 47.733$. Els homes tenien una renda mediana de 36.139$ mentre que les dones 25.703$. La renda per capita de la població era de 16.992$. Aproximadament el 10,4% de les famílies i el 14,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Forest Grove». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Forest Grove». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Font de Sant Pere (Vic)

La Font de Sant Pere és una obra noucentista de Vic (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Va ser feta per l'arquitecte Josep Maria Pericas

## Descripció

Situada al sud-est de la ciutat prop del mas de sant Pere i del torrent de sant Jaume, en una arbreda molt concorreguda pels vigatans.
El conjunt consta d'un pedró dedicat a sant Pere i la font ensorrada uns dos metres sota el nivell natural del terreny, amb petites construccions annexes. Tot plegat queda dins d'un recinte marcat per petits murs.

## Referències

* 1 2 «Font de Sant Pere». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2017].
# Font de Sant Ramon

La Font de Sant Ramon és una font d'aigua no potable dins dels límits del Parc Natural de Collserola. És a 300 msnm, a la zona de Santa Maria de Vallvidrera, just sota Vil·la Molitor. El seu nom prové del que era propietari dels terrenys on se situa, quan aquesta va ser construïda. La font està composta per diversos elements que en fan una construcció de grans dimensions. Sobre de tot hi ha una caseta de totxo vist, on hi ha un mosaic amb la imatge del sant (avui en dia molt deteriorada). La caseta està rematada amb una teulada en volta, també feta de totxana. Sota la caseta hi ha la mina, tancada per una porta de ferro. De la mina surt un tub de coure per on raja l'aigua, que va a parar a un petit estanyol amb pedrís central. Per a accedir a l'estanyol i a la surgència hi ha uns cinc esglaons de pedra.

## Vegeu també

* Fonts de Barcelona

## Referències

* ↑ «Mapa de l'ICC». Institut Cartogràfic de Catalunya. [Consulta: 4 març 2014].
* ↑ «Fitxa de la font dins del compendi de les fonts de Collserola». Fonts de Collserola. [Consulta: 4 març 2014].
# Francesc Rubiralta i Vilaseca

Francesc Rubiralta i Vilaseca (Manresa, febrer de 1939 - Barcelona, 17 de novembre de 2010) va ser un empresari català, fundador de l'empresa siderúrgica Celsa, multinacional de capital familiar amb més de 8.000 treballadors a tot el món i una de les productores d'acer més grans d'Europa.
Nascut a l'edifici de ca la Buressa, a Manresa, el febrer del 1939, Francesc Rubiralta aviat va deixar la ciutat. Va estudiar enginyeria industrial a la Universitat Politècnica de Catalunya i també es va formar a Carnegie Mellon, Harvard i Stanford (Estats Units) i a IESE.
Francesc Rubiralta i el seu germà José María van crear un grup empresarial, propietat al 50% de cada un d'ells, format per la Compañía Española de Laminación (Celsa), grup siderúrgic creat a Sant Andreu de la Barca el 1967, i per Izasa, grup de material hospitalari creat el 1966, el qual posteriorment passà a denominar-se Werfen. L'empresa Celsa, tota una institució a Castellbisbal, on té la seu central, s'especialitzà en la fabricació d'acer amb forns elèctrics i amb la ferralla com a primera matèria. Del primer embrió de la companyia va arribar a convertir-se, 40 anys després, en una multinacional amb presència a França, la Gran Bretanya i Polònia, entre altres països.
A conseqüència de diferències entre les dues famílies, l'any 2006 els dos germans van decidir repartir-se els negocis, quedant-se Francesc amb Celsa, i Josep Maria amb Werfen.
L'any 2008 el diari El Mundo atribuí a Francesc Rubiralta una fortuna valorada entre 2.000 i 2.200 milions d'euros. Amb la seva fortuna va impulsar institucions culturals i d'investigació mèdica. A més de benefactor del Liceu, va promoure l'Institut de l'Empresa Familiar (IEF) i càtedres a la UPC, IESE i Esade. El 1997 va co-fundar la Fundació Adana per al tractament del trastorn per dèficit d'atenció, presidida per la seva dona, Isabel Rubió Badia. Van tenir quatre fills, Francesc (1977), Ignasi (1985), Carola (1986) i Anna (1989). Francesc Rubiralta morí l'any 2010 a Barcelona com a conseqüència d'una llarga malaltia. El seu fill Francesc Rubiralta Rubió el rellevà com a president i conseller delegat de Celsa.

## Referències

* 1 2 3 4 5 El Periodico, 19 de novembre del 2010, Mor el patró de la siderúrgica Celsa, Francesc Rubiralta
* 1 2 Regio7, Mor Francesc Rubiralta, fundador de Celsa i un dels industrials més poderosos de l'Estat
* ↑ Avui, El grup clínic català Werfen paga 107 milions per Inova
* ↑ Avui, 19 de novembre del 2010, Adéu al senyor de l'acer
* ↑ El País, 18/11/2010, Fallece Francisco Rubiralta, fundador del imperio siderúrgico Celsa
# Fernando Viola Sánchez

Fernando Viola Sánchez (Jerez de la Frontera, 23 de gener de 1897-23 de novembre de 1977) va ser un advocat, periodista, cineasta.

## Biografia

Casat en 1940 amb María Teresa Aristiguieta Olasagasti, amb la qual va tenir dues filles.
S'inicia en el món del cinema en 1917, quan el seu amic d'infància, Antonio Calvache, el fa participar en la pel·lícula, La España trágica, rodada parcialment a Jerez. Amb ell col·laborarà més endavant en altres produccions cinematogràfiques, com La Chica del gato (1926), Los vencedores de la muerte (1927 o Boy (1940), adaptació, aquesta última, de la novel·la homònima de l'escriptor de Jerez Pare Luis Coloma.
En 1925 es trasllada a Madrid per a estudiar la carrera de Dret, exercint en aquest temps, de 1926 a 1927, com a responsable del noticiari Ediciones Cinematográficas de la Nación.
Durant la celebració, en Sevilla, de l'II Congrés del Comerç Espanyol d'Ultramar, que va tenir lloc en 1929 en el context de l'Exposició Iberoamericana, va manifestar la seva idea de dur a terme un Congrés sobre el cinema on estiguessin representats tots els països d'Amèrica Llatina.
Amb tal motiu va ser elegit Secretari General, i ostentat la representació espanyola, del I Congrés Hispanoamericà de Cinematografia que es va desenvolupar a Madrid del 2 al 12 d'octubre de 1931. Els objectius establerts en el mateix es van frustrar a causa de la situació política viscuda a Espanya en els anys següents i la Guerra Civil.
En la postguerra va exercir diverses activitats oficials en el sector cinematogràfic: Secretari Permanent de la Unió Cinematogràfica Hispano-Americana, director de l'Institut de Cinematografíco Iber-Americà i responsable de la programació de cinema en l'emissora de Ràdio Transradio Espanyola per a Amèrica. I en la indústria del cinema espanyol va treballar com a cap de producció de diverses pel·lícules.
En 1945 va fundar el Cercle d'Escriptors Cinematogràfics, del qual va ser primer president.

## Obres

* Producción cinematográfica (Madrid, Imprenta Clásica Española, 1929).
* Hacia un Congreso Hispanoamericano de Cinematografía (Madrid, Mundo Literario, 1930).
* Congreso Hispanoamericano de Cinematografía (Madrid, Hijos de M. G. Hernández, 1932).
* La cinematografía y las relaciones hispanoamericanas (Madrid, Instituto Cinematográfico Ibero Americano, 1932)
* Implantación del cine sonoro y hablado en España (Madrid, Instituto Cinematográfico Ibero Americano, 1956).
Un carrer a Jerez porta el seu nom a proposta de l'associació cultural Cinema-Club Popular de Jerez.

## Referències

* ↑ Alicia Alted Vigil, Susana Sel Cine educativo y científico en España, Argentina y Uruguay, p. 22
* ↑ Congreso Hispanoamericano de Cinematografía a filosofia.org
* ↑ Marta García Carrión Por un cine patrio: Cultura cinematográfica y nacionalismo español (1926-1936)
* ↑ «Historia del CEC». Arxivat de l'original el 2020-10-30. [Consulta: 29 gener 2019].
# Francesc Xavier Bustillo

Francesc Xavier Bustillo (Pamplona, 23 de novembre de 1968) es un religiós catòlic espanyol. Va ser ordenat sacerdot el 1994, i s'incardinà a l'Orde de Frares Menors Conventuals. El 2018 va ser nomenat guardià del convent de Saint-Maximilien-Kolbe de Lourdes. L'11 de maig de 2021, el papa Francesc el nomenà bisbe d'Aiacciu.

## Publicacions

* La fraternità pasquale. Raccontare la vita comunitaria, EMP Memoria e profezia, 2013 ISBN 978-8825033953
* La vocation du prêtre face aux crises: La fidélité créatrice, Éditions Nouvelle Cité, Bruyères-le-Châtel, 2021 ISBN 978-2-37582-242-5

## Referències

* ↑ Mgr François Bustillo, nommé évêque d’Ajaccio
* ↑ Rinunce e nomine. Nomina del Vescovo di Ajaccio (Francia)

## Enllaços externs

* Catholic-Herarchy.org - Francesc Xavier Bustillo (anglès)
# Francisco Díaz Rojo

Francisco Díaz Rojo (Ferrol, 1931 - Barcelona, 2012), més conegut pel nom artístic de Rojo, va ser un dibuixant de còmic i sèries d'animació. Va treballar per l'editorial bruguera a la sèrie Mascara Gris.
Francisco Díaz, malgrat tenir des de molt jove un talent innat pel dibuix. Es va allistar a l'Armada Espanyola per tal de fer una carrera militar. Després d'uns anys, quan va deixar la seva feina com a telegrafista a l'Armada, va treballar al centre de control de trànsit aeri de l'aeroport de Barcelona quedant-se a viure en aquesta ciutat. Amb la sèrie Mascara Gris editada a partir del 1964 va iniciar les seves col·laboracions amb l'editorial Bruguera.
Va firmar amb el pseudònim de Rojo per tal que no el confonguessin amb el també dibuixant Francisco Díaz Villagrasa. Després d'uns anys treballant per Bruguera va començar a treballar per l'agència de còmics Studio Ortega, on dibuixava per al mercat alemany. D'altres estudis que hi va treballar foren; Bastei Verlag, on dibuixava el personatge de 'Tom Berry', un personatge creat per Carlos Giménez i la versió en còmic de Buffalo Bill.
En animació va treballar a les sèries, Coby i D'Artacan i els tres gossos mosqueters dels estudis BRB Internacional de Claudio Biern Boyd.

## Referències

* 1 2 3 «Rojo» (en anglès). Comic shop Lambiek, 1994. [Consulta: 30 desembre 2020].
* ↑ Félix Cepriá. «Francisco Díaz Rojo» (en castellà). Tebeosfera. Asociación Cultural Tebeosfera, 2008. [Consulta: 30 desembre 2020].
# Ferrorosemaryita

La ferrorosemaryita és un mineral de la classe dels fosfats que pertany al grup de la wyl·lieïta. El seu nom fa referència al fet que és l'anàleg mineral amb Fe$^{2+}$ de la rosemaryita.

## Característiques

La ferrorosemaryita és un fosfat de fórmula química ◻NaFe$^{2+}$Fe$^{3+}$Al(PO₄)₃. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la ferrorosemaryita pertany a «08.AC: Fosfats, etc. sense anions addicionals, sense H₂O, amb cations de mida mitjana i gran» juntament amb els següents minerals: howardevansita, al·luaudita, arseniopleïta, caryinita, ferroal·luaudita, hagendorfita, johil·lerita, maghagendorfita, nickenichita, varulita, ferrohagendorfita, bradaczekita, yazganita, groatita, bobfergusonita, ferrowyl·lieïta, qingheiïta, rosemaryita, wyl·lieïta, qingheiïta-(Fe2+), manitobaïta, marićita, berzeliïta, manganberzeliïta, palenzonaïta, schäferita, brianita, vitusita-(Ce), olgita, barioolgita, whitlockita, estronciowhitlockita, merrillita, tuïta, ferromerrillita, bobdownsita, chladniïta, fil·lowita, johnsomervilleïta, galileiïta, stornesita-(Y), xenofil·lita, harrisonita, kosnarita, panethita, stanfieldita, ronneburgita, tillmannsita i filatovita.

## Jaciments

La ferrorosemaryita va ser descoberta a la pegmatita Rubindi, al Districte de Gatumba (Província de l'Oest, Ruanda). Es tracta de l'únic indret on ha estat trobada aquesta espècie mineral.

## Referències

* 1 2 3 «Ferrorosemaryite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
# Ferrorockbridgeïta

La ferrorockbridgeïta és un mineral de la classe dels fosfats que pertany al grup de la rockbridgeïta.

## Característiques

La ferrorockbridgeïta és un fosfat de fórmula química (Fe$^{2+}$,Mn$^{2+}$)₂(Fe$^{3+}$)₃(PO₄)₃(OH)₄(H₂O). Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2018. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic.
Els exemplars que van servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troben conservats a les col·leccions mineralògiques del Museu Victoria, a Melbourne (Austràlia), amb el número de registre: m54126 (holotipus), i les col·leccions del Museu d'Història Natural del Comtat de Los Angeles, a Los Angeles (Califòrnia) amb el número de catàleg: 67281 (cotipus).

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la pegmatita Hagendorf Sud, situada a Waidhaus, dins el districte de Neustadt an der Waldnaab de l'Alt Palatinat (Baviera, Alemanya). També ha estat descrita a les pedreres del mont Ryerson, a la localitat de Paris (Maine, Estats Units). Aquests dos indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Ferrorockbridgeite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 8 juliol 2021].