OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gracià Baban

Gracià Baban (Aragó, 1620 - València, 1676) fou un músic i compositor del segle xvii.
Fou mestre de capella de la Colegiata de Santa Maria de Daroca de la Seu de Saragossa fins al 1649. Al 1653 va esdevenir mestre de capella de la catedral d’Osca, plaça que ocupà fins al 1657 com a successor de Sebastià Alfonso. En aquest període tenia un sou de 120 escuts, i se li va augmentar a 160 ben aviat; però al 1655 demanà un altre augment i no se li concedí, decisió que no agradà gaire a Baban, així que al 1657 acceptà ser Mestre de Capella a la catedral metropolitana de València succeint a Urbán de Vargas, on va ser-hi fins a la seva mort l’any 1675. Allí també va fer de mestre de Lluís Vicent Gargallo, qui l'acabaria succeint a la catedral d'Osca al 1659.
En aquesta mateixa església, se segueixen cantant cada any, durant la cerimònia del Dijous Sant, el motet a 4 veus “Mandatum novum do vobis”, el qual és un exponent acabat de les seves formes harmòniques totalment separades de les renaixentistes. Va viure al carrer de la Confraria de Santa Jaume.
A les seves composicions policorals no hi acostumen a haver les imitacions entre les veus, sinó que predominen les formes harmòniques, amb un diàleg entre cors, no de veus. R. Stevenson pensa que Baban és un compositor amb moltes obres a Hispanoamèrica, lloc on és tan conegut com a Espanya. Hi havia un quadre a la catedral de València (a la capella de Nostra Senyora de les Febres) on apareixia Babán amb els cantors de la Catedral que no es conserva avui en dia. En l'arxiu d'aquesta catedral es conserven més de 40 obres de Baban, algunes escrites per 16 veus en dos, tres i quatre cors i acompanyament d'arpa. A més, també es conserven obres seves a Sogorb, el monestir d'El Escorial, la Biblioteca de Catalunya i la catedral de Màlaga. És un dels compositors més importants del Barroc al País Valencià. Tot i així, és més representant de la tradició espanyola que de la valenciana.

## Referències

* ↑ Gran Enciclopèdia de la Música. 1. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, juliol 1999. ISBN 84-412-0233-8 [Consulta: 19 octubre 2023].
* ↑ Climent Barber, José. Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana (en castellà). 2. Madrid: SGAE, 1999, p. 1-2. ISBN 84-8048-303-2 [Consulta: 19 octubre 2023].

## Bibliografia

* Tom núm 7 de l'Enciclopèdia Espasa (ISBN 84-239-4502-2)
* CLIMENT BARBER, José. «Babán, Gracián», Diccionario de la música española e hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999, vol. 2, p. 1-2.
* FBB. «Baban, Gracià», Gran Enciclopèdia de la Música. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1999, vol. 1.

## Enllaços externs

* Partitures lliures per Gracià Baban a Choral Public Domain Library (ChoralWiki)
# Grossa de Sant Jordi

La Grossa de Sant Jordi és una rifa creada per Loteria de Catalunya. Es va iniciar l'any 2017, i el sorteig no se celebrà el 23 d'abril, dia de Sant Jordi, sinó quatre dies després, el 27, fent coincidir la data amb el 30è aniversari de Loteria de Catalunya. De cada un dels 80.000 números que van sortir a sorteig es van llençar 30 bitllets, en lloc dels 85 del sorteig de la Grossa de Cap d'Any. L'estructura dels premis, però, va ser la mateixa.

## Premiats

| Any | Primer premi | Primer premi | Primer premi | Segon premi | Segon premi | Tercer premi | Tercer premi | Quart premi | Quart premi | Cinquè premi | Cinquè premi |
| Any | Número | Sèrie | Venut a | Número | Venut a | Número | Venut a | Número | Venut a | Número | Venut a |
| 2019 | 08.766 | 2 | | XX.XX5 | | | | | | | |
| 2018 | 46.023 | | | 06.141 | | 46.958 | | 58.219 | | 61.488 | |
| 2017 | 51.393 | | Barcelona i Girona | 67.555 | Barcelona | 75.206 | Pont de Suert | 42.518 | Hospitalet del Llobregat | 71.592 | Barcelona |

## Recaptació

| Any | Recaptació | Premis Pagats |
| 2017 | Pendent de dades oficials | Pendent de dades oficials |

## Referències

* ↑ «Salen a la venta los números de la Grossa de Sant Jordi» (en castellà). El Periódico, 02-01-2017 [Consulta: 9 novembre 2017].
* ↑ «Premis La Grossa de Sant Jordi». Arxivat de l'original el 2019-06-24. [Consulta: 24 juny 2019].
* ↑ «Loteria de Catalunya». Arxivat de l'original el 2017-04-19. [Consulta: 18 abril 2017].
# Noguchi

Noguchi és el nom dels següents personatges:
* Koji Noguchi (Prefectura de Chiba, 1970) futbolista japonès.
* Soichi Noguchi, enginyer aeronàutic japonès i astronauta de la JAXA.
* Haruchika Noguchi, fundador de la cultura seitai.
# Club de Rugby La Vila

El Club de Rugby La Vila és un club de rugby de la ciutat de La Vila Joiosa (Marina Baixa), que juga en la Divisió d'Honor espanyola que és la màxima categoria del rugby d'aquest Estat. El color de l'equip és el blanc i blau per als partits locals, i el blanc per als quals juga de visitant. L'estadi on juga com local és el Camp del Pantà.
La temporada 2017-18 va aconseguir la permanència en Divisió d'Honor un any més amb una meritòria i molt sofrida classificació, després de vàries temporades en divisions inferiors.

## Història

El Club de Rugby La Vila es fundà en l'any 1983 gràcies a la unió d'uns afeccionats al rugby del municipi costaner. Des de la temporada 2006/07, ha sofert un creixement espectacular aconseguint ascendir dues categories fins a aconseguir arribar a la màxima categoria del rugby espanyol, la Divisió d'Honor. En l'any 2008, va poder accedir, per primera vegada en la seva història a aquesta categoria del rugby espanyol, gràcies a un ascens meteòric des de la categoria de Nacional passant una única temporada per la Divisió d'Honor B i aconseguint en eixa temporada l'ascens de categoria, així com, proclamar-se campió d'aquesta divisió.
El 2011 es va proclamar, per primer cop, campió de la Divisió d'Honor. Era el primer equip valencià en imposar-se a la màxima lliga espanyola d'aquest esport des de 1983.
També és destacable que diversos jugadors formats en aquest club han estat internacionals per Espanya al llarg de la seva història. Entre els quals destaca, per la seva vàlua i el seu joc César Sempere.

## Palmarès

* 1 Divisió d'Honor: 2011
* 1 Divisió d'Honor B: 2008
* Subcampió de la Divisió d'Honor: 2010
* Subcampió de la Copa del Rei: 2010

## Vegeu també

* Divisió d'Honor
* Copa del Rei
* Divisió d'Honor B

## Referències

* ↑ ESCUELA RUGBY para la temporada 2016-2017 en las instalaciones del CAMV Arxivat 2017-02-02 a Wayback Machine., intercomarcal.com
* ↑ La Vila, campeón de la Supercopa de España de rugby, rtve.es 12 d'octubre de 2011
* ↑ El Club de Rugby La Vila se proclama matemáticamente campeón de la Liga Renfe de División de Honor, al vencer al Cetransa El Salvador por 10 a 7 Arxivat 2017-02-02 a Wayback Machine., villajoyosa.tv
* ↑ El vilero Cesar Sempere, del Club de Rugby La Vila, incluido en las becas FER de la Fundacion Trinidad Alfonso Arxivat 2017-02-02 a Wayback Machine., villajoyosa.tv
# Imma Fuster i Tubella

Imma Fuster i Tubella (Barcelona, 22 d'abril de 1950) és una poeta i rapsoda catalana nascuda al barri del Clot. S'ha dedicat a l'ensenyament de català per a adults i ha estat membre del Grup Literari Poesia Viva, dintre del qual va estudiar la poesia sota el mestratge del poeta Josep Colet i Giralt, fundador del Seminari d'Investigació Poètica. És membre de l'Associació d'Escriptors en Llengua Catalana, pertany al Capítol Nobiliari dels Homes de Paratge del Principat de Catalunya i és sòcia acadèmica de la Pontifícia i Reial Acadèmia Bibliogràfica Mariana de Lleida.
És Mestra en Gai Saber de quatre Jocs Florals diferents. Així mateix, ha obtingut altres reconeixements literaris, entre els quals el Premi de la Junta de l'Acadèmia Bibliogràfica Mariana de Lleida (2012), la Medalla de la Compagnie Litéraire Gênet d'Or dels Jocs Florals del Rosselló (2014), el Premi Enric Gall d'Òmnium Cultural de Terrassa (2016) i el Premi Badiu de les Lletres de Badalona (2017).
Les seves obres es troben publicades en els llibres Poesies de l'ànima (2003), Poemes de capvespre (2004), Capricis (2007), El poder del silenci (2010), Sota un vel de llibertat (2013), La nuesa dels records (2017) i Instants de foc i glaç (2023). Algunes de les seves obres també han format part d'antologies d'autoria compartida, entre les quals Poesia a la frontera (2011) i Nit del Misteri (2016).

## Mestratges en Gai Saber

* 2010 - Jocs Florals de Lliçà de Vall
* 2016 - Jocs Florals de Calella
* 2017 - Jocs Florals d'Esplugues de Llobregat
* 2019 - Jocs Florals de la Tardor, Barcelona

## Referències

* ↑ «Josep Colet i Giralt, mestre de poetes». Diari de Girona, 20-10-2021. [Consulta: 20 febrer 2023].
* ↑ «Vint preguntes a: Imma Fuster i Tubella». Lo Càntich, 01-08-2021. [Consulta: 21 febrer 2023].
* ↑ «Joan Asbert, Imma Fuster i Josep Fàbrega, guanyadors dels II Jocs Florals de Poesia Viva d'Igualada». Anoia Diari, 21-06-2010. [Consulta: 20 febrer 2023].
* ↑ «Poesia a la frontera, a cura de Santi Borrell». La Central, 29-09-2011. [Consulta: 20 febrer 2023].
* ↑ «Òmnium Terrassa celebra la 28a edició de la Nit de Misteri a la Nova Jazz Cava». Òmnium Terrassa, 04-07-2016. [Consulta: 20 febrer 2023].
* ↑ «Veredicte dels Jocs Florals de Calella 2011». Traces - Base de dades de llengua i literatura catalanes, 2011. [Consulta: 21 febrer 2023].
* ↑ «Els Jocs Florals del 2017 homenatgen el Cau de Calella». Ràdio Calella Televisió, 30-01-2017. [Consulta: 20 febrer 2023].
* ↑ «Gènesi Històrica dels Jocs Florals de Calella». Amics de la Poesia de Calella, 2021. [Consulta: 21 febrer 2023].
* ↑ «Comunicat del Consistori dels Jocs Florals d'Esplugues». Jocs Florals d'Esplugues de Llobregat, 11-05-2015. [Consulta: 20 febrer 2023].
* ↑ «Los 8º Jocs Florals de Esplugues proclaman Imma Fuster Mestra en Gai Saber» (en castellà). El Periódico, 21-05-2015. [Consulta: 20 febrer 2023].
* ↑ «Jocs Florals convocats per l'Associació Coordinadora d'Activitats per a la gent gran». Associació ACA, 09-12-2020. Arxivat de l'original el 20 de febrer 2023. [Consulta: 20 febrer 2023].
# Jesús Infant (Poemari)

Jesús Infant (1890-1893) és una trilogia poètica de Jacint Verdaguer que es va publicar en l'última etapa de la seva vida. L’obra se centra en la infància de Jesús de Natzaret. Verdaguer va caure en una crisi religiosa després d’un viatge a Palestina i això deixa empremta en l'obra d'aquesta època. Es caracteritza per ser una obra introspectiva i altament religiosa dividida en tres parts, Natzaret (1890), Betlem (1891) i La fugida a Egipte (1893). Les tres parts es recullen en un sol volum.

## Tema

La trilogia buscava divulgar una devoció cristiana del poble a La Sagrada Família. Per aquest fi es fa ús de llegendes populars o procedents d'Evangelis apòcrifs.

## Referències

* ↑ Verdaguer i Santaló, Jacint. Jesús infant.. Saga Egmont. ISBN 9788726687651 [Consulta: 5 març 2023].
* ↑ «Jacint Verdaguer». UOC, Sense data. [Consulta: 5 març 2023].
* ↑ «Jacint Verdaguer i Santaló | enciclopedia.cat». [Consulta: 5 març 2023].
# Joan Servià

Joan Servià (? - Girona, 1470) fou organista de la Catedral de Girona.
Va succeir a Raimon Geronella al 1417 i va mantenir el càrrec fins al 1437. El seu successor va ser Pere Artau. Servià tornà al càrrec d’organista de la catedral al 1451 i el va mantenir fins a la seva mort el 1470.

## Referències

* ↑ Gregori Cifré, Josep Maria. «La Música a la Catedral de Girona». A: Fons de la Catedral de Girona. 3, 2019, p. XL-XLI (Inventaris dels fons musicals de Catalunya). ISBN 9788449086175.
# Llabià

Llabià és una poble (entitat de població) del municipi de Fontanilles a la comarca del Baix Empordà. En el cens de 2007 tenia 52 habitants.
El 1800 Llabià era un ens local independent, però el 1846 va ser incorporat a Fontanilles per la política de reducció del número de municipis.

## Geografia

Enfilat dalt d'un turó, entre Serra de Daró i Gualta, és el millor punt de guaita sobre l'antic estany d'Ullastret.
La plana d'aquest antic estany pren els diferents tons del cereals i de la userda, segons l'estació. Un bon lloc per apreciar, en silenci, com feinegen a poc a poc els tractors. Si la vista que ofereix Llabià és excepcional, el poble també té el seu encant vist des del turó de les ruïnes d'Ullastret.

## Patrimoni cultural

L'església parroquial de Llabià està dedicada a Sant Romà, és de dimensions considerables i té un absis semicircular.
És especialment remarcable el Carrer Major, un carrer medieval format per cases mitjaneres que el van delimitant, construïdes amb pedra.

## Enllaços externs

* «Llabià». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* «Fitxa del municipi de Fontanilles». gencat.cat.
* «Edició digital del mapa de Catalunya de l'Institut Cartogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic de Catalunya.

## Referències

* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
# Fideuada

La fideuada o col·loquialment al País Valencià, fideuà és un plat a base de suc de peix complementat amb marisc al gust del consumidor i uns fideus específics més grossos que els normals, corbats i amb un forat al mig que s'anomenen fideus perla. S'ha fet un lloc a les taules com a concurrent de la paella d'arròs.
És molt probable que tingui l'origen en els plats que cuinaven els pescadors. És un plat típic de la gastronomia valenciana, especialment de la cuina de la Safor, originari de la ciutat de Gandia. Seria el fruit de l'atzar, d'un pescador que volia fer paella, però havia oblidat l'arròs. A hores d'ara és habitual a la Safor i la Marina Alta, tot i que també se'n pot trobar a gran part de la costa valenciana, la costa catalana meridional, i fins i tot a les Terres de l'Ebre. És un plat únic i no admet variants amb pollastre, verdures, carn, etcètera. Es cuina, com la paella, en una paella ampla i plana.
N'hi ha moltes variants. És fa a base de peix de roca, cloïsses i gambes, brou de peix o aigua i sofregit. Es pot fer amb o sense ceba, la sípia es pot reemplaçar per calamar, es pot fer amb sardines, seitons, galeres, bacallà… segons la temporada i la disponibilitat. Qui la vull eixuda, fa servir una paella plana, que facilitat l'evaporació, qui se l'estima mas sucosa pren una cassola més fonda.
A la ciutat de Gandia, bressol de la fideuada, se celebra un concurs internacional d'aquest plat típic des de 1972 i des de 2022 també un concurs amateur.

## Vegeu també

* Fideus rossejats

## Referències

* ↑ «Fideuà, variant col·loquial de ‘fideuada" segons l'AVL». Acadèmia Valenciana de la Llengua. Arxivat de l'original el 9 d’octubre 2021. [Consulta: 21 març 2018].
* ↑ Aymamí, Pepa; D.A.. «fideuada». A: Corpus de la Cuina Catalana: El receptari més complet del nostre patrimoni culinari. Barcelona: Columna Edicions, 2006, p. 229-230. ISBN 978-84-664-0772-4.
* ↑ Borau, Dolors «Receptes d’estiu: Fideuada». VilaWeb, 30-08-2018. Arxivat de l'original el 2023-10-29 [Consulta: 29 octubre 2023].
* 1 2 3 Borau, 2018.
* ↑ Sanz, Z. «Chef Amadeo cocina la mejor fideuà de Gandia» (en castellà). Las Provincias, 05-06-2014. Arxivat de l'original el 5 de juny 2024 [Consulta: 20 setembre 2020].
* ↑ «Fideuà de Gandia». Visit Gandia. Arxivat de l'original el 2024-06-05. [Consulta: 29 octubre 2023].
* ↑ Aymamí i D.A., 2006, p. 230.
* ↑ Guerrer, Ana «El II Concurs Amateur de Fideuà se celebrarà a Gandia el dissabte 5 d'agost». Levante - EMV, 31·07·23. Arxivat de l'original el 2023-10-29 [Consulta: 29 octubre 2023].

## Enllaços externs

* Fernández Guillén, Àngels. «Fideuà amb sípia i gambes». Receptes.cat. [Consulta: 29 octubre 2023].
* Borau, Dolors «Receptes d’estiu: Fideuada». VilaWeb, 30-08-2018.
Gastronomia dels territoris catalanoparlants :
Companatges i condiments :
# Tulista pumila var. sparsa

Tulista pumila var. sparsa, antigament coneguda com Haworthia sparsa, és una varietat de Tulista pumila del gènere Tulista de la subfamília de les asfodelòidies.

## Descripció

Tulista pumila var. sparsa és una suculenta de creixement lent que forma petites rosetes de fulles triangulars amb molts menys tubercles que en les espècies normals. Les fulles són de color verd oliva a marró violaci, verticals, corbats, de fins a 15 cm de diàmetre i fins a 25 cm d'alçada. Les flors són tubulars, de color blanc terrós i apareixen a l'estiu en inflorescències primes de fins a 40 cm d'alçada.

## Distribució

Aquesta varietat creix a la província sud-africana del Cap Occidental.

## Taxonomia

Tulista pumila var. sparsa va ser descrita per (M.Hayashi) Breuer i publicat a Alsterworthia Int. 16(2): 7 a l'any 2016.

### Etimologia

L'epítet varietal sparsa deriva del llatí "sparsus" que significa "dispers" i es refereix a la disposició dels tubercles.

### Sinonímia

* Haworthia sparsa M.Hayashi, Haworthia Study 16: 13 (2006). (Basiònim/sinònim substituït)

## Referències

* 1 2 3 «Tulista pumila var. sparsa» (en anglès). World os Succulents. [Consulta: 9 setembre 2021].
* 1 2 «Tulista pumila var. sparsa» (en anglès). World Checklist of Selected Plants Families. (WCSP). Reial Jardí Botànic de Kew. [Consulta: 9 setembre 2021].
* ↑ «Dictionary of Botanical Epithets» (en anglès). [Consulta: 8 setembre 2021].
* ↑ «Sinònims de Tulista pumila var. sparsa». World Checklist of Selected Plant Families (WCSP). Reial Jardí Botànic de Kew. [Consulta: 9 setembre 2021].

## Enllaços externs

* Imatge de Tulista pumila var. sparsa
# Fàbrica Descals

La Fàbrica Descals és una obra d'Olot (Garrotxa) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici format per dos cossos, un de tres pisos i un altre de planta i pis. El més destacable arquitectònicament és el segon cos. A la part inferior hi ha la porta d'entrada, amb dues finestres allargades al amunt. Sobre les finestres hi ha una obertura ovalada. És destacable la inclinació de la teulada i l'ús de ceràmica vidriada i el ferro forjat.

## Referències

* ↑ «Fàbrica Descals». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2016].
# Bertoldo, Bertoldino e Cacasenno (pel·lícula de 1984)

Bertoldo, Bertoldino e Cacasenno és una pel·lícula de comèdia d'Itàlia del 1984 dirigida per Mario Monicelli. Fou rodada a Roma, Capadòcia, Marano Lagunare i Eissilhas.

## Argument

Vicenza, 800 dC. El pagès tosc però expert de la vida Bertoldo és convidat a la cort del rei longobard Alboí, i aconsegueix congraciar-se amb el sobirà amb el seu enginy i les seves bromes. Tornant al seu petit poble amb la ingenua esposa Marcolfa i el fill retardat Bertoldino, el pagès Bertoldo descobreix que van ser víctimes d'un Fra Cipolla de Frosolone, un monjo estafador (Alberto Sordi) que ven relíquies falses. Es disposa a recuperar els seus béns i venjar-se del monjo, amb qui finalment comença una treva i amistat.
Després de diverses aventures i implicació amb intrigues de la cort (principalment a causa de la negativa de la jove princesa a casar-se amb un lleig noble bizantí per motius polítics, i la reina perseguint els drets femenins i la igualtat), Bertoldo i tota la seva família són ricament recompensats pel rei i finalment és admès al jutjat d'Alboin. El pagès troba en això la seva desaparició, ja que no pot adaptar-se a la vida i l'alimentació de la classe noble, i aviat mor de cor trencat. El seu llegat sembla viure a través del seu nét, Cacasenno, que rep el seu nom per cagar-se a la cara del monarca sense tenir en compte el rang o els títols.

## Repartiment

* Ugo Tognazzi: Bertoldo
* Maurizio Nichetti: Bertoldino
* Alberto Sordi: fra Cipolla
* Lello Arena: rei Alboí
* Pamela Denise Roberts: reina Magonia
* Annabella Schiavone: Marcolfa

## Referències

* ↑ Enrico Giacovelli. La commedia all'italiana. Gremese Editore, 1995, 1995. ISBN 8876058737.
* ↑ Simonetta Robiony «Nel Medioevo senza eroi di Bertoldo Monicelli porta il ridicolo di oggi». , 04-11-1983.

## Enllaços externs

* La pel·lícula a Dailymotion
# Polytoca

Polytoca és un gènere de plantes de la família de les poàcies, ordre de les poals, subclasse de les commelínides, classe de les liliòpsides, divisió dels magnoliofitins.

## Taxonomia

* Polytoca digitata (L.f.) Druce
* Polytoca macrophylla Benth.
# Pseudowol·lastonita

La pseudowol·lastonita, bourgeoisita, ciclowol·lastonita o ß –wol·lastonita és un mineral de la classe dels silicats. Es forma com a fase dimorfa de la wol·lastonita de manera artificial i en altes temperatures, així com en fangs volcànics fossilitzats. El seu nom prové de la seva relació amb la wol·lastonita. És un possible anàleg de manganès del mineral UM1975-18-SiO:Mn.

## Característiques

La pseudowol·lastonita és un silicat de fórmula química CaSiO₃. Aquesta fórmula només indica l'estequiometria del mineral. La formula estructural pot ser escrita com a Ca(Si3O9)0.33 o Ca3(Si3O9). L'estructura conté anells aïllats de (Si3O9)6-.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la pseudowol·lastonita pertany a «09.CA - Ciclosilicats, amb enllaços senzills de 3 [Si₃O$_9$]$^{6-}$ (dreier-Einfachringe), sense anions complexos aïllats» juntament amb els següents minerals: bazirita, benitoïta, pabstita, calciocatapleiïta, catapleiïta, wadeïta, margarosanita, walstromita i bobtrail·lita.

## Formació i jaciments

La pseudowol·lastonita es troba en fangs volcànics fossilitzats i en ambients pirometamòrfics, així com pot formar-se artificialment. Ha estat descrita a França, Itàlia, Israel, Palestina i els EUA.

## Referències

* ↑ «Pseudowollastonite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
# Fry (Futurama)

Philip J. Fry, conegut senzillament pel seu cognom, Fry, és un personatge de ficció protagonista de la sèrie d'animació televisiva Futurama. L'actor Billy West dona veu al personatge utilitzant un registre de veu com el que ell tenia quan tenia 25 anys. West també dona veu a un segon personatge a la sèrie: el capità Zapp Brannigan. Fry és un repartidor de pizza del segle XX que accidentalment acaba criogenitzat i desperta en el segle XXX on esdevé un repartidor de nou però en una empresa d'enviaments interestel·lars propietat del seu descendent, el Professor Farnsworth.

## Producció

Billy va afirmar en una entrevista que Mat Groening va decidir el nom "Philip" com a homenatge al llavors recentment difunt Phil Hartman, el qual havia de donar veu al personatge Zapp Brannigan. Tanmateix, Groening va dir en una panell de Futurama a la Comi-Con de San Diego de 2013 que el nom era en realitat en honor del seu pare "Homer Phillip Groening".

## Referències

* ↑ «Billy West: The Many (Cartoon) Voices In His Head». Fresh Air. National Public Radio, 15-07-2010 [Consulta: 5 setembre 2010]. «'His voice is basically what I sounded like when I was 25. Kinda plain vanilla. I had nothing special about my voice, really. And I just thought, 'Well, I know that character so well.' ... [T]o try to do someone else's real voice is kind of tough.'»
* ↑ Wertheimer, Ron. «A Feeling We're Not in Springfield.. .». The New York Times, 26-03-1999. [Consulta: 19 juny 2008]. «Originally I had auditioned for Dr. Zoidberg, Bender, the Professor and Fry. But I didn't get Fry — it went to Charlie Schlatter, who’s a heck of an actor and a great voice guy, but they just changed plans. They said to me, 'Fry’s 25, so bear that in mind.' It became a high-pitched version of me, trying to remember the dumb innocence of being 25. At that age I had no idea where I was going, I was working for U-Haul shoveling dirt out of trucks, I was washing dishes at nursing homes. I always thought I had this whiny, complaining voice — this plain vanilla voice, but I guess if you’re in neutral, you can go anywhere»
* ↑ Joel Keller. «Billy West: The TV Squad Interview». TV Squad.com, 15-06-2006. [Consulta: 9 juny 2007].
* ↑ «Comic-Con 2013 - Futurama Panel». ComedyCentral.com, 18-07-2013. Arxivat de l'original el 2014-03-03. [Consulta: 3 febrer 2014].
# Fry

«Fry» té aquests significats:
* Fry (Sena Marítim), municipi francès al departament del Sena Marítim
* Fry F1, constructor anglès de cotxes per competicions automobilístiques que va arribar a disputar curses a la Fórmula 1
* Arthur Fry (1931) inventor i científic nord-americà
* Christopher Fry (Bristol, 1907 - Chichester, 2005), dramaturg britànic
* Joe Fry, pilot de curses automobilístiques anglès que va arribar a disputar curses de Fórmula 1
* Roger Eliot Fry (Londres, 1866 - 1934), pintor i crític d'art britànic
* Stephen Fry (1957), comediant, actor, director i escriptor britànic