OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cinema d'acció de Hong Kong

El cinema d'acció de Hong Kong és la font principal de fama global de la indústria cinematogràfica de Hong Kong. Combina elements de la pel·lícula d'acció, provenents de Hollywood, narració xinesa, tradicions estètiques i tècniques cinematogràfiques, per crear una forma culturalment diferent que no obstant això té una ampla apel·lació transcultural. En aquests darrers anys, el flux s'ha invertit una mica, amb el cinema d'acció americà i europeu influït per les convencions de gènere del de Hong Kong.
Les primeres pel·lícules d'acció de Hong Kong afavorien l'estil wuxia, emfatitzant el misticisme i el combat amb espases, però aquesta tendència va ser políticament suprimida en la dècada del 1930 i va ser reemplaçada per les pel·lícules de kung fu que mostraven arts marcials, sovint amb l'heroi folk Wong Fei Hung. Els canvis culturals de la post-guerra van conduir a una segona ona de pel·lícules wuxia amb alta violència acrobàtica, seguida per l'aparició de pel·lícules kung fu més amargues per les quals l'estudi Shaw Brothers fou conegut.
La dècada del 1970 va veure una resurgència en pel·lícules de kung fu durant l'efímer auge de popularitat de Bruce Lee. Va ser succeït per Jackie Chan els anys 80—qui va popularitzar l'ús de la comèdia, stunts perillosos, i la posada en escena en espais urbans moderns en pel·lícules d'acció—i per Jet Li, les habilitats wushu autèntiques del qual van apel·lar tant a audiències orientals com occidentals. La feina innovadora de directors i productors com Tsui Hark i John Woo va introduir encara més varietat al gènere. L'èxode de moltes figures davanteres a Hollywood els anys 90 va coincidir amb una baixada en la indústria.

## Referències

* 1 2 MacLeod, Douglas «The American Martial Arts Film (review)». Film & History: An Interdisciplinary Journal of Film and Television Studies, 35, 1, 2005, pàg. 89–90. DOI: 10.1353/flm.2005.0021. ISSN: 1548-9922.
* ↑ Yip, Man-Fung «Martial Arts Cinema and Hong Kong Modernity». Hong Kong University Press, 21-09-2017. DOI: 10.5790/hongkong/9789888390717.001.0001.
* ↑ «An Evening with Jackie Chan: Interview and Profile» (en anglès), 01-01-2001. [Consulta: 15 desembre 2018].
# Skonsvikvatnan

Skonsvikvatnan és un petit llac del nord de Noruega. Està situat al municipi de Berlevåg, al comtat de Finnmark, al nord-oest del poble de Berlevåg. El llac es troba a 2 quilòmetres a l'oest de l'aeroport de Berlevåg.

## Referències

* ↑ «Skonsvikvatnan (Mapa a Google Maps)». Google.com. [Consulta: 27 agost 2015].
# Trufa (pastisseria)

Les trufes són uns dolços petits, de la mida dels panellets, i rodons fets amb xocolata i nata, mantega o altres ingredients i arrebossats o coberts de cacau en pols o fideus de xocolata o alguna cosa similar. Es poden considerar un tipus de bombó o de llaminadura no molt allunyat de les catànies, per exemple. Poden ser de xocolata blanca, xocolata amb llet o xocolata negra; poden contenir castanya, cafè o algun licor, per exemple, o estar cobertes de coco ratllat o sucre i canyella.
Als Països Catalans és tradició guardar-les congelades, i com a postres es poden menjar encara dures, com un gelat, o quan ja estan completament descongelades, de vegades amb nata muntada.
Es diuen trufes, com el bolet d'aquest nom (també dit tòfona), perquè amb la seva forma arrodonida però una mica irregular (es formen fent-les rodar entre les dues mans) i amb la superfície coberta de cacau en pols, tenen un aspecte una mica similar a aquests bolets.

## Cultura popular

Les trufes apareixen a la cançó Corrandes de xocolata de Jaume Arnella: Amb la motxilla ben plena:/ bombons, trufes i torrons, / això no hi ha qui ho aturi / ja pots anar per aquests mons.

## Vegeu també

* Brigadeiro

## Referències

* ↑ «Trufa (pastisseria)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Trufa (pastisseria)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ El plaer de la xocolata, de Maria Antònia Martí Escayol. Cossetània Edicions, 2004, (català) ISBN 978-84-9791-037-8
# Valencia Basket (femení)

El Valencia Basket Club és un club de bàsquet femení de la ciutat de València, que actualment juga a la Lliga Femenina de Bàsquet. Fundat el 2014, és l'equip femení del club homònim.

## Història

L'equip femení del València Basket es va crear l'any 2014 després d'integrar a l'estructura del club els equips juvenils del Ros Casares València, antic club campió de l'Eurolliga Femenina que va dissoldre la seua plantilla sènior el 2012. En la primera temporada, el València Basket va jugar a Primera Divisió, la tercera categoria del bàsquet femení espanyol.
El club va ascendir l'any 2016 a Lliga Femenina 2, i dos anys més tard, es va classificar per als playoffs d'ascens a la primera categoria com a campió del grup B i va aconseguir l'ascens a la Lliga Femenina, la màxima categoria del bàsquet femení espanyol, davant de 6.200. espectadors. En la seua temporada de debut, el València Basket va arribar a les semifinals.
El seu any més reeixit fou el 2021, que guanyaren l'Eurocup, i posteriorment aquell mateix any però en la seguent temporada, la Supercopa d'Espanya i la Supercopa d'Europa. El 2023, va aconseguir el seu primer títol de lliga, en guanyar els playoffs davant el Perfumerías Avenida. L'any següent, va imposar-se al Casademont Saragossa en la final de la Copa de la Reina, aixecant per primer cop aquest trofeu.

## Palmarès

* 1 EuroCup femenina (2020-21)
* 1 Supercopa d'Europa de bàsquet femenina (2021-22)
* 1 Lliga espanyola de bàsquet femenina (2022-23)
* 1 Copa de la Reina (2023-24)
* 2 Supercopes espanyoles de bàsquet femenina (2021-22, 2023-24)

## Referències

* ↑ «Valencia Basket Femenino, un club de cantera» (en castellà). Encancha.com, 11-10-2014. Arxivat de l'original el 3 de novembre 2018. [Consulta: 7 maig 2023].
* ↑ «Valencia Basket consigue la gloria en una noche para el recuerdo» (en castellà). Valencia Basket, 29-04-2018. [Consulta: 29 abril 2018].
* ↑ «El Valencia Basket gana la Liga Femenina por primera vez» (en castellà), 08-05-2023. [Consulta: 9 maig 2023].
* ↑ «El Valencia Basket toca el cielo con su primera Liga Femenina» (en castellà), 07-05-2023. [Consulta: 7 maig 2023].
* ↑ Sánchez, Borja. «Primer títol de copa per al València». L'Esportiu, 24-03-2024. [Consulta: 24 març 2024].
# FC Barcelona Bàsquet B

El filial del Futbol Club Barcelona de Bàsquet o FCB Bàsquet B és l'equip de reserva de la secció de bàsquet del FC Barcelona. L'equip juga actualment en el nivell 3, a la LEB Plata espanyola.

## Història

El 2003, el Barcelona B es va proclamar campió de la Lliga EBA amateur espanyola de 4t nivell, de manera que va ascendir a la divisió LEB 2, però posteriorment va renunciar a la seva plaça. Després d'un acord entre el FC Barcelona i el CB Cornellà, perquè el Cornellà tornés a col·laborar com a equip reserva del FC Barcelona; l'equip 'B' va ser replegat pel Barcelona, entre 2005 i 2010. El 2010 el Barcelona B va reobrir i va jugar en la divisió LEB Plata.
L'equip va jugar llavors a la segona divisió espanyola LEB Or, des del 2012, quan l'equip va guanyar un lloc vacant a la lliga, fins al 2014, quan va descendir de nou a la divisió LEB Plata. L'agost de 2015, el club va tornar a obtenir una plaça vacant en la segona divisió LEB Or.

## Temporada a temporada

| Temporada | Nivell | Divisió | Pos. | W–L | Competicions de Copa | Competicions de Copa |
| 1997-98 | 3 | Lliga EBA | 1st | 20-6 | Copa EBA | RU |
| 1998–99 | 3 | Lliga EBA | 4th | 19–11 | | |
| 1999–00 | 3 | Lliga EBA | 6th | 14-12 | | |
| 2000-01 | 4 | Lliga EBA | 4th | 23-7 | | |
| 2001-02 | 4 | Lliga EBA | 5th | 20-12 | | |
| 2002-03 | 4 | Lliga EBA | 3rd | 24-11 | | |
| 2003-04 | 4 | Lliga EBA | 4th | 21-9 | | |
| 2004-05 | 4 | Lliga EBA | 9th | 15-15 | | |
| 2005-10 | No va participar a cap competició | No va participar a cap competició | No va participar a cap competició | No va participar a cap competició | No va participar a cap competició | No va participar a cap competició |
| 2010-11 | 3 | LEB Plata | 10è | 11-17 | | |
| 2011-12 | 3 | LEB Plata | 5è | 15-15 | | |
| 2012-13 | 2 | LEB Oro | 10è | 11-15 | | |
| 2013-14 | 2 | LEB Oro | 13è | 5-21 | | |
| 2014-15 | 3 | LEB Plata | 13è | 9-19 | | |
| 2015-16 | 2 | LEB Oro | 12è | 13-17 | | |
| 2016-17 | 2 | LEB Oro | 14è | 13-21 | | |
| 2017-18 | 2 | LEB Oro | 12è | 13-21 | | |
| 2018-19 | 2 | LEB Oro | 17è | 9-25 | | |
| 2019-20 | 3 | LEB Plata | 7è | 14-11 | | |

## Trofeus i premis
### Trofeus

* Lliga EBA: (1)
** 2003

### Premis individuals

LEB Oro Rising estrella
* Mario Hezonja - 2013
* Marc García - 2016

## Notes

* ↑ Renuncià a ascendir a LEB 2.
* 1 2 Assolí una plaça vacant a LEB Or.
* ↑ Temporada reduïda per la pandèmia del COVID-19.

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial
* FC Barcelona B a FEB.es
# Irene Vecchi

Irene Vecchi (Liorna, 10 de juny de 1989) és una tiradora d'esgrima italiana. Membre del Gruppi Sportivi Fiamme Gialle, s'especialitzà en la modalitat de sabre. Internacional amb la selecció italiana des de 2009, ha aconseguit dues medalles de bronze als Campionats del Món d'esgrima (2013 i 2017) i un campionat del Món per equips (2017). Als Campionats d'Europa ha aconseguit una medalla de bronze (2013) i dues medalles d'or per equips (2011 i 2017). Va participar en els Jocs Olímpics de Londres 2012, arribant als quarts de final en la categoria individual. Entre d'altres distincions, ha rebut el Collar d'Or al Mèrit Esportiu del Comitè Olímpic Italià l'any 2017.

## Palmarès
### Campionat del Món d'esgrima

* 2 medalles de bronze en sabre: 2013 i 2017
* 1 medalla d'or en sabre per equips: 2017

### Campionat d'Europa d'esgrima

* 1 medalles de bronze en sabre: 2013
* 2 medalles d'or en sabre per equips: 2011 i 2017
* 4 medalles de bronze en sabre per equips: 2009, 2010, 2012, 2013

## Referències

* ↑ «Irene Vecchi». Enciclopedia Treccani. Roma: Istituto della Enciclopedia Italiana.
* ↑ «Consegnati i Collari d'Oro 2017. Gentiloni: grazie a voi orgogliosi di essere italiani». CONI, 19-12-2017. [Consulta: 16 gener 2021].

## Enllaços externs

* Fitxa d'Irene Vecchi - FIE (anglès)
# Red Bull GmbH

Red Bull GmbH és una companyia austríaca que comercialitza la beguda energètica «Red Bull». El 2014 es van vendre 5.612.000 de llaunes d'aquesta beguda. Amb 10.410 empleats en 167 països, el 2010 la companyia va tenir uns ingressos de 4.253 milions d'euros.3 La seu principal de l'empresa es troba a Fuschl am See, Àustria.
El fundador de la companyia és Dietrich Mateschitz, un empresari austríac. Mateschitz era director de màrqueting internacional de la companyia Blendax, empresa alemanya productor de pasta de dents, quan el 1982 va visitar Tailàndia i va descobrir que Krating Daeng, una beguda energètica tailandesa d'origen japonès, era útil per suportar el jet-lag. Entre 1984 i 1987, Mateschitz va treballar amb TC Pharmaceutical (un llicenciatari de Blendax) per adaptar Kratins Daeng als gustos europeus. En aquest període Mateschitz i Chaleo Yoovidhya, propietari de Krating Daeng, van fundar Red Bull GmbH, invertint tots dos 500.000 $ i participant en l'empresa en un 49%; es va acordar que seria Mateschitz qui dirigiria l'empresa.
Red Bull GmbH va llançar la versió austríaca de Red Bull el 1987, que és una beguda carbonatada i menys dolça que la recepta original tailandesa. La marca es va expandir per tot Europa durant la dècada de 1990, i va expandir-se al mercat dels Estats Units durant 1997, captant el 75% del mercat en un any. La riquesa dels fundadors de Red Bull va créixer amb l'èxit de la companyia, i al març de 2012, tant Chaleo i Mateschitz havien estimat valors nets de més de 5.300.000.000 $ cadascun. Actualment, Red Bull GmbH opera a 167 països i dona feina a més de 10.000 persones. El seu producte estrella, Red Bull, segueix sent el de major consum de begudes energètiques del món amb 5,2 milions de llaunes venudes el 2012.

## Referències

* ↑ Kerry A. Dolan. «The Soda With Buzz». Forbes, 28-03-2005. Arxivat de l'original el 2012-11-02. [Consulta: 20 juny 2015].
* ↑ «Dietrich Mateschitz, Forbes, març 2012». Arxivat de l'original el 2013-07-01. [Consulta: 24 gener 2016].
* ↑ «Yoovidhya Family, Forbes, Març de 2012». Arxivat de l'original el 2013-07-10. [Consulta: 24 gener 2016].
* ↑ «Red Bull company history, a la pàgina web de Red Bull GmbH corporate». Arxivat de l'original el 2014-11-08. [Consulta: 24 gener 2016].

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial de Red Bull
# Red Bull Bragantino

El Red Bull Bragantino és un club de futbol brasiler de la ciutat de Bragança Paulista a l'estat de São Paulo.

## Història

El 8 de gener de 1928 es fundà el Clube Atlético Bragantino per membres de l'antic Bragança Futebol Clube. Els seus majors triomfs són el Campionat Paulista l'any 1990, la Segona Divisió brasilera el 1989 i la Tercera Divisió el 2007. També fou segon classificat a Primera Divisió el 1991, derrotat pel São Paulo.
El març de 2019 s'anuncià la compra del club per part de Red Bull GmbH. Tot i així, durant la Série B de 2019 (la segona divisió del futbol brasiler), el club mantingué el nom de “Bragantino” i Red Bull només apareixia com a patrocinador. Aquella temporada, van ser campions de la Série B del 2019 i van ascendir a la Série A i van classificar-se per als vuitens de final de la Copa del Brasil 2020.
La temporada 2020 l'administració del club fou assumida per Red Bull GmbH, el nom del club va canviar a Red Bull Bragantino i els seus colors van canviar del blanc i negre al vermell i blanc.

## Palmarès
### Clube Atlético Bragantino

* Segona Divisió brasilera de futbol:
** 1989, 2019
* Tercera Divisió brasilera de futbol:
** 2007
* Campionat paulista:
** 1990
* Campionat paulista Série A2:
** 1965, 1988
* Campionat paulista Série B2:
** 1979

### Red Bull Bragantino

* Campionat Paulista do Interior:
** 2020

## Entrenadors destacats

* Carlos Alberto Parreira
* Vanderlei Luxemburgo

## Jugadors destacats

* Biro-Biro
* Bruno Cazarine
* Gil Baiano
* João Santos
* Marcelo
* Mauro Silva
* Mazinho
* Paulinho

## Referències

* ↑ «Red Bull se cansa de esperar y compra otro club en Brasil» (en espanyol europeu), 27-03-2019. [Consulta: 9 agost 2020].

## Enllaços externs

* Web oficial
* Web de seguidors Arxivat 2005-06-09 a Wayback Machine.
# Monte Pissis

El Pissis és un estratovolcà inactiu situat a l'Argentina que, després de l'Aconcagua i el Ojos del Salado, és el tercer pic més alt dels Andes i del continent americà. Està ubicat en el límit entre les províncies de La Rioja a la seva cara sud i la de Catamarca a la seva cara nord, a l'angle nord-est de la primera i sud-oest de la segona, tot just a 31 km a l'est de la frontera xilena. El volcà està situat al mateix marge del desert d'Atacama, en una àrea força inhòspita i gairebé inaccessible, amb una climatologia mot adversa.
És un massís d'uns 25 km aprox. de llargària i de 12 a 15 km amplada, amb 5 cims principals superiors als 6.700 m. Forma la cota nord d'una important caldera conjuntament amb els següents volcans: el Baboso, el Reclus, el Gemelos Sud i Nord, el Bonete Chico, el Veladero, la Peña Azul i d'altres. Al bell mig de la caldera es troba la laguna del Inca Pillio.
L'aigua del desçlac de les seves glaceres alimenta la conca endorreica de la Salina de la Laguna Verde, la del riu Jáchal, a l'oest, la conca del riu Bermejo-Vinchina, al sud, cursos d'aigua tots dos que finalment acaben al riu Desaguadero.
El Monte Pissis duu aquest nom en memòria del geògraf francès Pierre Joseph Aimé Pissis (1812-1889), membre de l'acadèmia de les ciències xilena i topògraf al servei de Xile al segle xix.

## Ascensió

La primera ascensió la van realitzar els alpinistes polonesos Stefan Osiecki i Jan Alfred Szczepański, l'equip dels quals va romandre dos mesos a la zona realitzant també la primera ascensió al Ojos del Salado (6.900 m) i al Tres Cruces (6.758 m).
Per a la realització d'expedicions se sol recomanar l'estació hivernal per la disponibilitat d'aigua, tenint accés des del poblats de Fiambalá (Catamarca) com d'Alto Jagüé (La Rioja).

## Enllaços externs

* Serralada dels Andes Arxivat 2007-03-06 a Wayback Machine. (castellà)
* El Pissis al portal Summitpost (anglès)
* El Pissis al portal Andes.org.uk Arxivat 2007-02-19 a Wayback Machine. (anglès)
# Heinrich Meissner

Heinrich Meissner (alemany: Heinrich Meißner) (Hamburg, 20 d'abril de 1644 - Hamburg, 1 de setembre de 1716) va ser un matemàtic i professor hamburguès.
Poc es coneix de la seva vida. Va estudiar a l'escola gratuita que havia fundat Hieronimus Knackenrügge a Hamburg, de la qual va esdevenir professor el 1669. El 1688 va passar a ser professor de l'escola de l'església de Sant Jacobi, en la qual va romandre fins poc abans de la seva mort el 1716.
Meissner va publicar diversos llibres d'aritmètica elemental que van ser força populars i en els quals incloïa exercicis recreatius.
El motiu pel qual és més recordat és el de ser un dels fundadors de la Kunstrechnungsliebende Societät (Societat d'amics de l'art del càlcul) el 1690 juntament amb Valentin Heins i altres matemàtics. Aquesta societat es va convertir, amb el temps, en la Societat Matemàtica d'Hamburg.

## Referències

* ↑ Folkerts, 1990, p. 700-701.
* ↑ Tatlow, 2015, p. 51.
* ↑ Beckers, 2018, p. 24.
* ↑ Collis, 2011, p. 78-79.

## Bibliografia

* Beckers, Danny «History of Mathematics in the Netherlands: Where to find it» (en anglès). EMS Newsletter, Num. 107, 2018, pàg. 23-27. ISSN: 1027-488X.
* Collis, Robert. «Using the Stars: Astrology in the court of Peter the Great». A: Nicholas Campion, Liz Greene (eds.). Astrologies: Plurality and Diversity (en anglès). Sophia Centre Press, 2011. ISBN 9781907767012.
* Tatlow, Ruth. Bach's Numbers: Compositional Proportion and Significance (en anglès). Cambridge University Press, 2015. ISBN 978-1-107-08860-3.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Heinrich Meissner» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* Folkerts, Menso. «Meißner, Hinrich» (en alemany). Neue Deutsche Biographie, 1990. [Consulta: 23 octubre 2024].
# Crisóstomo Royo de Castellví

Crisóstomo Royo de Castellví fou bisbe de Sogorb (1680-1691). Nasqué a València, fill de Luis Ignacio Royo Peligero i Isabel de Castellví. A través de la seva mare, estaba emparentat amb l'arquebisbe de Tarragona i virrei de Catalunya Joan Terès i Borrull.
Fou catedràtic de Teologia a la Universitat de València i visitador del bisbat de Sogorb durant el pontificat d'Anastasio Vives de Rocamora. Fou elegit bisbe als 51 anys, fent la seva entrada solemne a Sogorb el 15 de setembre de 1680. El seu mandat al capdavant del bisbat no fou de grans proeses, però implantà la pau en una època de confrontacions entre membres del clergat. Per aquests fets se'l congué com al bisbe senzill, bondadós i afable. A principis de 1691, Royo va caure malalt. La seva malaltia s'agreujà de tal manera que el 29 de juliol se li administrà l'extremunció. Morí el 31 de juliol de 1691, a la una de la matinada, als 62 anys. Fou enterrat en l'altar de la Nostra Senyora del Carme de la Catedral de Sogorb.

## Referències

* 1 2 Web del Bisbat de Sogorb-Castelló
* 1 2 3 «Comunicaciones al XV Congreso Internacional de las Ciencias Genealógica y Heráldica» (en castellà). Instituto Salazar y Castro (C.S.I.C.). Imprenta Sáez, II, 1983, pàg. 122-128 [Consulta: 15 agost 2012].
# Giovanni Acciaiuoli

Giovanni Acciaiuoli ( - Florència, 1527 $^{(Gregorià)}$) fou un noble romà membre de la família dels Acciaiuoli, que va ostentar diversos càrrecs a la República de Florència i fou podestà de Pistoia el 1510. Va morir de pesta a Florència el 1527.

## Bibliografia

* Marcello Vannucci, Le grandi famiglie di Firenze, Newton Compton Editori, 2006 ISBN 88-8289-531-9
# Riu Alabama

El riu Alabama (en anglès: Alabama River) és un riu del sud dels Estats Units, una de les fonts del riu Mobile. Té una longitud de 502 km i drena una conca de 58.500 km² (una mica més gran que Togo i Croàcia). El riu forma part del curs alt del riu Mobile i és el tram central del sistema Mobile-Alabama-Coosa, que amb els seus 1.123 km de longitud total, és un dels 20 majors rius dels Estats Units.
Administrativament, el riu discorre per l'estat d'Alabama.

## Geografia

El riu Alabama es forma per la confluència del riu Coosa i del riu Tallapoosa, a uns 10 km al nord-est de Montgomery (201.568 hab.Tots els habitants de les localitats que se citen en aquest article corresponen al Cens de 2000, tret que expressament se citi una altra data.). El seu curs és el típic dels rius de plana, amb moltes corbes i amplis i zigzagueantes meandres. La seva amplària varia de 50 a 200 m, i la seva profunditat és d'1 a 13 m. La seva longitud, mesurada pel United States Geological Survey és de 502 km, i mesurat en un vaixell de vapor, d'uns 676 km. És un riu de règim pluvial subtropical humit.
Primer discorre cap a l'oest, un tram d'unso 150 km fins a la ciutat de Selma (20.512 hab.). Després s'encamina en adreça Sud-oest, en un llarg tram d'uns 330 km fins que, prop de Calvert, a uns 50 km al nororeste de la ciutat de Mobile, conflueix amb el riu Tombigbee, per donar naixement al riu Mobile. Les ciutats de Mobile (198.915 hab.) i Montgomery es van convertir en grans ciutats per la seva proximitat amb aquest important corrent d'aigua.
A més de les seves fonts, els rius Coosa i Tallapoosa, el seu principal afluent és el riu Cahaba, de 312 km de llarg, que desguassa uns 15 km aigües avall de Selma. La font principal del riu Alabama és el riu Coosa, que travessa la regió minera d'Alabama i és navegable des de Roma fins a uns 190 km aigües amunt de Wetumpka (5.726 hab.) (uns 170 km aigües avall de Roma i 42 km a baix de Greensport), i des de Wetumpka fins a la confluència amb el riu Tallapoosa. El llit del riu ha estat millorat considerablement pel govern federal.
La navegació del riu Tallapoosa —que té la seva font en el comtat de Paulding, Geòrgia, i té uns 400 km de llarg— està impedida per bancs de sorra i una cataracta d'uns 18 m en Tallassee (4.934 hab.), a pocs quilòmetres al nord del seu encreuament amb el riu Coosa. El riu Alabama és navegable durant tot l'any.
El riu travessa els districtes agrícoles i madereros més rics de l'estat, i el ferrocarril li connecta amb les regions mineres del nord d'Alabama.
El riu, com a font de transport de mercaderies, ha exercit un paper important en el creixement de l'economia de la regió durant el segle xix. Encara segueix sent utilitzat per al transport de productes agrícoles encara que ja no és tan important com el va ser a causa de la construcció de carreteres i ferrocarrils.
Els rius Alabama, Coosa i Tallapoosa eren el centre de la pàtria dels indis Creek abans del seu trasllat a principis de segle xix.

## Referències

* ↑ (anglès) Dades de l'USGS
# Magra

* Per a altres significats, vegeu «Magra (Mewar)».
El Magra és un riu del nord d'Itàlia, de 62 km de longitud, que discorre pels municipis de Pontremoli, Filattiera, Villafranca in Lunigiana i Aulla a la província de Massa-Carrara (Toscana); i per Sant Stefano di Magra, Vezzano Ligure, Arcola, Sarzana i Ameglia, a la província de La Spezia (Ligúria), a la mar Tirrena. La conca del drenatge del riu ocupa al voltant de 1.686 km². El seu afluent més important és el riu Vara que s'uneix al Magra des de la dreta, dins el municipi de Santo Stefano di Magra.
A l'època de l'Antiga Roma, es coneixia amb el nom de Macra (grec antic: ὁ Μάκρης segons Estrabó, o Μακράλλα, segons Claudi Ptolemeu) i marcava la frontera oriental del territori de Ligúria. Plini el Vell diu que naixia als Apenins i desaiguava a la mar Tirrena prop de Luna. Formava la frontera entre Ligúria i Etrúria en temps d'August, però anteriorment els lígurs apuans vivien als dos costats, i Titus Livi explica que no va ser fins després de llargues guerres que els romans van aconseguir treure'ls de la banda del riu més propera a Roma.

## Referències

* ↑ «Magra». Enciclopedia Treccani. [Consulta: 6 maig 2023].
* ↑ Smith, William (ed.). «Macra». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 6 maig 2023].