OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lleis de Grassmann

Les lleis de Grassman van ser enunciades el 1853 pel físic alemany Hermann Grassman, que va sistematitzar aquestes quatre lleis:

## Lleis
### 1a llei: Llei de la proporcionalitat

Qualsevol color es pot expressar com la mescla de tres llums acolorides (vermella, verda i blava) anomenades primàries. La combinació total (al seu màxim nivell de saturació) d'aquests tres llums dona lloc a la llum blanca. Això suposa una mescla additiva.
    Si C$_1$ = C₂ llavors kC$_1$ = kC₂

### 2a Llei: Llei de l'additivitat

La luminància d'una mescla de colors és igual a la suma de les luminàncies dels seus components. Això suposa una mescla substractiva que suposa que en barrejar pigments la mescla es va enfosquint cada vegada més fins que es produeix una absència de color: el negre.
    Lum(C)= Lum(R) + Lum(G) + Lum(B)

### 3a Llei: Llei de la trivariància visual

L'ull humà no pot resoldre els components d'una mescla de colors, el que veu és el resultat final.
    C = $\alpha$(R) + β(G) + ɣ(B)
Les radiacions que produeixen iguals sensacions de matís, saturació i lluminositat, tenint diferent distribució espectral, es denominen radiacions cromàticament equivalents. Els colors cromàticament equivalents a un monocromàtic donat, s'anomenen colors metàmers i la característica de la visió humana que fa que dos llums de composició espectral diferent produeixin idèntica sensació es coneix amb el nom de metamerisme.

### 4a llei: Llei de la luminància

Cada color del cercle cromàtic té el seu equivalent en l'escala de grisos, ja que aquesta és l'escala o gamma més àmplia que hi ha que va des del blanc pur al negre pur. Per exemple, quan veiem una fotografia en blanc i negre o una imatge en moviment.
    C₃ = C$_1$ + C₂ si (R$_1$+R₂)(R)+(G$_1$+G₂)(G)+(B$_1$+B₂)(B)

## Referències

* ↑ Grassmann, H. «Zur Theorie der Farbenmischung». Annalen der Physik und Chemie, 165, 5, 1853, pàg. 69–84. DOI: 10.1002/andp.18531650505. (alemany)
* ↑ «University of Houston Vision OPTO 5320 Vision Science 1 Lecture Notes». Arxivat de l'original el 5 de gener 2018. [Consulta: 4 gener 2018].
* ↑ Judd, Deane Brewster; Technology, Center for Building. Contributions to Color Science (en anglès). NBS, 1979, p. 457 [Consulta: 6 gener 2018].

## Enllaços externs

* Lleis de Grassman (castellà)
* Fonaments del Color (pàg. 19 i 20) PDF (castellà)
* La mesura psicofísica del color pàg. 6-7 PDF (castellà)
# Igor Kurnosov

Igor Kurnosov (en rus: Игорь Курносов; 30 de maig de 1985 - 8 d'agost de 2013) fou un jugador d'escacs que tenia el títol de Gran Mestre.
L'agost de 2013 a la llista de la FIDE, Kurnosov era el 84è del món amb 2662 punts d'Elo.

## Resultats destacats en competició

El 2004 va guanyar el 8è Obert Internacional de Bavària a Bad Wiessee passant al davant pel desempat a altres cinc Grans Mestres. El 2008 fou clarament primer a l'Artic Chess Challange a Tromsø (Noruega), el 2008/09 Torneig de Hastings i el 2011 Politiken Cup a Helsingør (Dinamarca). El gener de 2012 va compartir el primer lloc amb Borís Gratxev a l'Obert de Nadal de Zuric. El juliol de 2012 fou campió de l'Obert del Festival de Biel. El maig de 2013 va guanyar l'Obert de Naxçıvan per davant d'Aleksandr Shimanov i Qadir Huseynov en el desempat. Dos mesos més tard, el juliol de 2013, Kurnosov va guanyar el 20è Festival d'Abu Dhabi, amb els mateixos punts però amb millor desempat que Zahar Efimenko, Mikhailo Oleksienko i Avetik Grigoryan.
Kurnosov morí d'accident de cotxe el 8 d'agost de 2013 a les 2:45 de la matinada a la seva ciutat natal Txeliàbinsk.

## Partides notables

* Igor Kurnosov vs Marat Dzhumaev, 2n Memorial Agzamov 2008, Defensa Pirc Defensa: variant Byrne (B07), 1-0
Kurnosov va derrotar a Xakhriar Mamediàrov el 2009 l'Aeroflot Open a Moscou en 21 moviments. Mamedyarov va constar una queixa per tal de no seguir la partida, però la queixa va ser rebutjada.
* Xakhriar Mamediàrov vs Igor Kurnosov, Aeroflot Open de 2009, Defensa Neo-Grünfeld: atac Goglidze (D70), 0-1

## Referències

* ↑ «Top 100 Players August 2013». Federació Internacional d'Escacs. [Consulta: 8 agost 2013].
* ↑ Crowther, Mark. «TWIC 522: 8th International Open Bayerische Schach Meisterschaft». The Week in Chess, 08-11-2004. [Consulta: 1r novembre 2015].
* ↑ GM Igor Kurnosov wins Arctic Chess Challenge
* ↑ ChessBase.com - Chess News - ITMA No it is not – it's Igor Kurnosov
* ↑ «Politiken Cup 2011». Chessdom, 08-08-2011. Arxivat de l'original el 2015-09-05. [Consulta: 7 octubre 2015].
* ↑ «Zurich Christmas Open». Chessdom, 02-01-2012. [Consulta: 7 octubre 2015].
* ↑ «Històric campions Festival de Biel». Arxivat de l'original el 12 de març 2016. [Consulta: 25 gener 2016]. (anglès)
* ↑ «Kurnosov wins Nakhchivan Open». ChessVibes, 08-05-2013. [Consulta: 7 octubre 2015].
* ↑ «Kurnosov wins 20th Abu Dhabi Chess Festival 2013». ChessBase, 08-07-2013. [Consulta: 7 octubre 2015].
* ↑ «GM Igor Kurnosov dies in a tragic incident». Chessdom, 08-08-2013. [Consulta: 7 octubre 2015].
* ↑ ChessBase.com - Chess News - Top seed Mamedyarov withdraws from Aeroflot Open
* ↑ ChessBase.com - Chess News - Aeroflot scandal – the accused responds
# Mariel Zagunis

Mariel Zagunis (Beaverton, Estats Units 1985) és una tiradora d'esgrima estatunidenca, guanyadora de tres medalles olímpiques.

## Biografia

Va néixer el 3 de març de 1985 a la ciutat de Beaverton, població situada a l'estat d'Oregon. És filla dels remers Robert Zagunis i Mariel Zagunis.

## Carrera esportiva

Va participar, als 19 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2004 realitzats a Atenes (Grècia), on va aconseguir guanyar la medalla d'or en la prova individual femenina de sabre. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 2008 realitzats a Pequín (República Popular de la Xina) aconseguí revalidar el seu títol olímpic i guanyà la medalla de bronze en la competició de sabre per equips en la primera edició que aquesta disciplina formà part del programa olímpic.
Al llarg de la seva carrera ha guanyat sis medalles en el Campionat del Món d'esgrima, tres d'elles d'or.
# Ugo Pignotti

Ugo Pignotti (Florència, 19 de novembre de 1898 - Roma, 7 de gener de 1989) va ser un tirador d'esgrima italià que va competir durant les dècades de 1920 i 1930.
El 1928 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Amsterdam, on va disputar dues proves del programa d'esgrima. Guanyà la medalla d'or en la competició de floret per equips, mentre en la de floret individual fou setè.
Quatre anys més tard, als Jocs de Los Angeles, va disputar dues proves del programa d'esgrima. En ambdues, el floret i sabre per equips guanyà la medalla de plata.

## Referències

* 1 2 «Ugo Pignotti Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d'abril 2020. [Consulta: 29 juliol 2018].
# Temporada 1997-1998 de la Unió Esportiva Sant Andreu

Dades de la Temporada 1997-1998 de la UE Sant Andreu.

## Partits
### Lliga (Tercera)

* Tercera Divisió, grup 5è: quinzena posició. Aconsegueix la permanència a l'última jornada.

#### Segona volta
## Referències
## Bibliografia

* Unió Esportiva Sant Andreu 1909-2009. Autors: Xavier Araguz, Joan Esteve, Àngel Domingo, Jordi Petit, Eduardo Quintana, Quim Terrè i Vicenç Martínez. Editorial: Ajuntament de Barcelona. ISBN 978-84-9850-175-9.
# The Turn of the Screw (Britten)

The Turn of the Screw (Un altre pas de rosca) és una òpera de cambra amb pròleg i dos actes de Benjamin Britten amb llibret en anglès de Myfanwy Piper basat en la novel·la homònima de Henry James. S'estrenà al teatre La Fenice de Venècia el 14 de setembre de 1954.
Cada escena és precedida d'una variació sobre el tema a 12 notes de la rosca. L'orquestra és limitada a 13 músics.
Henry James va escriure aquesta tètrica història el 1898 en forma de conte en què una persona explica als seus amics per la revetlla de Nadal una història escrita per un testimoni directe dels fets.
Britten va escriure aquesta òpera de cambra per al seu English Opera Group, utilitzant una formació orquestral petita i variada i per a un nombre també reduït d'intèrprets.
L'òpera consisteix en un tema, que ja s'escolta en el pròleg, i quinze variacions en la sèrie de dotze notes pròpia del sistema dodecafònic que en aquell moment Britten estava experimentant. Però va més enllà d'aquesta tècnica i estableix un recorregut tonal que va des del la menor fins al la bemoll major.

## Argument

La història es desenvolupa cap a la fi del segle xix. Dos nens orfes, Flora i Miles, són sota la tutela del seu oncle, el qual, molt ocupat, els envia a Bly, un casal de la campanya anglesa, junt amb la seva assistenta Mrs. Grose. Una dona accepta llavors, no sense temors, ser la institutriu dels nens amb la condició expressa de no molestar mai el seu oncle que viu a Londres.
A poc a poc, van passant esdeveniments estranys mentre unes presències semblen vagar per l'ambient: l'antic criat (Peter Quint) i l'antiga institutriu (Miss Jessel), que havien mort en condicions misterioses i que aparentment tingueren una influència nefasta sobre els nens.

## Referències

* ↑ Kennedy, Michael, "Benjamin Britten", in Holden 2001, p. 128
* ↑ Piper, Myfanwy. «Turn of the Screw libretto». Operas Arias Composers Singers, 1955. [Consulta: 22 octubre 2023].

## Vegeu també

* Llista d'òperes més importants

## Enllaços externs

* Llibret a kareol
Òperes de Benjamin Britten :
Paul Bunyan (1941)
Peter Grimes (1945)
The Rape of Lucretia (1946)
Albert Herring (1947)
The Beggar's Opera (1948)
The Little Sweep (1949)
Billy Budd (1951)
Gloriana (1953)
The Turn of the Screw (1954)
Noye's Fludde (1958)
A Midsummer Night's Dream (1960)
Curlew River (1964)
The Burning Fiery Furnace (1966)
The Prodigal Son (1968)
Owen Wingrave (1971)
Death in Venice (1973) :
# Fortunato

Fortunato és una pel·lícula de comèdia d'Espanya del 1942 dirigida per Fernando Delgado de Lara, amb un guió basat en una obra dels germans Álvarez Quintero i protagonitzada per Antonio Vico, Carmen Carbonell i Florencia Bécquer. Era un estil similar a les pel·lícules italianes de telefoni bianchi.

## Sinopsi

Fortunato és un pobre home, ingenu i maldestre pare de família, que s'ha quedat sense treball i prova sort en tots els oficis que troba. Tanmateix sembla que el seu nom no va d'acord amb la seva situació, ja que, per més que ho intenta, la fortuna no vol somriure-li.

## Repartiment

* Antonio Vico Camarero - Fortunato
* Carmen Carbonell - Rosario
* Florencia Bécquer - Amaranta
* Anselmo Fernández - Victorio
* Manuel San Román - Alberto
* José Alburquerque - Maître
* Esteban Lehoz - Tenor
* María Luisa Arias - Constanza
* Joaquina Carreras - Remedios
* Pablo Hidalgo - Cabo de Comparsas
* Mariano Alcón - Sabatino
* Pedro Chicote - Glotter
* Luisa Jerez - Inés
* Esmeralda de Seslavine - Tiple
* Emilio Santiago
* Antonio P. Soriano
* Luis Alonso Murillo
* Pastora Peña

## Premis

Va rebre el sisè premi als Premis del Sindicat Nacional de l'Espectacle de 1942.

## Referències

* ↑ Bentley p.93
* ↑ Fortunato a la Biblioteca Cervantes Virtual
* ↑ Fortunato a Fotogramas
* ↑ Santiago Pozo Arenas La industria del cine en España: legislación y aspectos económicos, 1896-1970, p. 56-57, Universitat de Barcelona, 1984

## Bibliografia

* Bentley, Bernard. A Companion to Spanish Cinema. Boydell & Brewer 2008.

## Enllaços externs

* Fortunato a Historia de nuestro cine, rtve.es
# Elizabeth Diller

Elizabeth Diller (Łódź, 1954) és una arquitecta estatunidenca nascuda a Polònia, en el si d'una família supervivent de l'Holocaust, que va emigrar a Nova York quan era nena. És co-fundadora de la signatura estatunidenca d'arquitectura Diller Scofidio + fundada el 1979 al costat de Ricardo Scofidio, i que té seu a Manhattan.
Diller inicialment va estudiar arquitectura en la Cooper Union i Art a Nova York i va rebre una llicenciatura en Arquitectura el 1979. En el mateix any va fundar juntament amb Ricardo Scofidio, a qui havia conegut mentre estudiava, l'estudi d'arquitectura Diller + Scofidio. En els anys 1981-1991 Diller va treballar en la Cooper Union com a conferenciant i des de 1990 a la Universitat de Princeton com a professora activa. El 2004 es va unir com a soci a la signatura d'arquitectes Charles Renfro. Per aquesta raó, l'oficina va ser reanomenada a Diller Scofidio + Renfro (DS + R). Diller ara viu i treballa en conjunt amb Scofidio a Chelsea (Manhattan).
La seva trajectòria inclou instal·lacions i actuació artística utilitzant totes les formes de les arts i les col·laboracions amb tot un seguit d'artistes que van des de les arts visuals a les arts escèniques.
El 1999 va rebre juntament amb Scofidio una beca MacArthur. En 2008 va ser triada membre de l'Acadèmia Americana de les Arts i les Ciències i en 2011 membre de l'Acadèmia Nacional de Dibuix dels Estats Units.

## Obres

* Blur Building, 2002, Yverdon-els-Bains, Suïssa, amb motiu de l'Expo02 (Exposició Nacional Suïssa de 2002).
* Rehabilitació de la High Line, el tren lleuger que va de Nova York a Chelsea
* Eyebeam Institute of Technology, al carrer 21, Nova York (projecte presentat en la Biennal de Venècia de 2002 a 2004).

## Referències

* ↑ Biografia de Diller Scofidio
* ↑ nationalacademy.org: Living Academicians „D“ / Diller, Elizabeth, NA 2011 Arxivat 2014-01-16 a Wayback Machine. Accés: 19 de juny de 2015)

## Enllaços externs

* Diller + Scofidio, lloc oficial Arxivat 2015-05-09 a Wayback Machine.
* Guia temàtica: Elizabeth Diller - Biblioteca Oriol Bohigas (Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona)
# Uno Palu

Uno Palu (Sindi, 8 de febrer de 1933 - 15 de gener de 2024) fou un atleta estonià, especialista en el decatló, que va competir sota bandera soviètica durant les dècades de 1950 i 1960.
El 1956 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Melbourne, on fou quart de la prova del decatló del programa d'atletisme.
En el seu palmarès destaca una medalla de plata en la prova del decatló del Campionat d'Europa d'atletisme de 1958, rere Vasili Kuznetsov, Va ser subcampió de l'URSS de decatló el 1958 i medallista de bronze el 1955, 1956 i 1960, així com campió d'Estònia en aquesta competició el 1955, 1956, 1958, 1960, 1960 i 1963.
Una vegada retirat exercí d'entrenador.

## Millors marques

* Decatló. 7.598 punts (1960)

## Referències

* 1 2 Uno Palu a Sports Reference (arxivat)
* ↑ «Medallistes per prova». rfea.es. Federació Espanyola d'Atletisme. Arxivat de l'original el 26 d’octubre 2020. [Consulta: 22 abril 2020].
* ↑ Zelichenka, B. B.; Matchstick, B.N.; Steinbach, B. L.. Atletisme: Enciclopèdia A-Z en 2 volums (en rus), 2013, p. 148. ISBN 978-5-904885-81-6.
* ↑ «ESBL». [Consulta: 6 juliol 2020].
* ↑ «Track and Field Statistics». [Consulta: 6 juliol 2020].
# Domovoi

Domovoi - Домовoй (rus) - és la deïtat de la llar, que té cura de tota la família que viu a la casa, segons la mitologia eslava. És molt normal parlar de domovois, en plural (la paraula correcta seria domovïe), atès que poden comprendre deïtats diferents i diverses.

## Cristianisme

Amb l'abolició del paganisme el 988, el cristianisme el convertí en un ens negatiu. També se'l considera que en els temps primitius el Domovoi era el déu del foc de la casa, i probablement déu benèvol que s'oposava al Diable.
A la cristiandat el Domovoi adquireix una aparença esquiva, i es comença a percebre com una força impura i que pot ser malèvola a la casa. Es converteix en la font de problemes i de confusions domèstiques.
No s'han conservat noms especials per als déus domovois, però alguns d'ells semblen Txur, Tsur i Pek.

## Característiques del Domovoi

A Ucraïna es considera el Domovoi com l'esperit que viu al costat del foc, defensa la família, però el seu disgust porta mala sort i malastrugança.
Es diu que el Domovoi sembla un nen, amb peus de cabra, pantalons vermells, barret en forma de corn amb un tub llarg. Els domovois (la forma plural correcta és domovïe) són masculins, petits, de vegades totalment coberts de pèls. D'acord amb algunes tradicions, el Domovoi pren l'aspecte dels actuals o antics habitants de la casa, i té una barba grisa, de vegades amb cues o amb corns.
En algunes llegendes se'l descriu com un gos o com un gat. No li agrada generalment els miralls ni la gent que dorm prop de les seves portes.

## Tradició ucraïnesa

A la tradició ucraïnesa es considera el Domovoi com un reputat avantpassat de la família, amb un aspecte bonàs, que remarca el caràcter de comoditat i benestar. Els camperols creien en ell, i creien que els ajudava a fer el foc i a tenir cura de la casa. Hi ha llegendes en què els habitants obtenien domovois per a ells mateixos: prenent un ou petit de gallina, col·locant-lo sota un ratolí i portant-lo durant nou dies. El desè dia el nou domovoi seria un servent a la voluntat de l'amo de la casa.
La tradició diu que tota casa té un Domovoi. No es converteix en dimoni a menys que se'l faci enfadar amb un mal manteniment de la casa o un llenguatge barroer. Es veu el Domovoi com un guardià de la casa, tradicionalment se'l tracta com un membre de la família, encara que ningú no el pugui veure.

## Variacions del nom

* Belarús: Дамавiк - Damavik
* Búlgar: Стопанин - Stopanin
* Croat: Domaći
* Txec: Dědek
* Polonès: Domowik
* Rus: Домовой - Domovoi
* Serbi: Домаћи - Domaći
* Eslovè: Domovoj
* Eslovac: Domovik
* Ucraïnès: Домовик - Domovik

## Vegeu també

* kikimora

## Referències

* ↑ S. Plachina. Словник давньоукраїнської міфології.(Diccionari de mitologia protoucraïnesa) - Capítol 23
* ↑ I. Nechuy-Levinskiy
* ↑ Metropolità Ilarió (Митрополит Іларіон) Creences precristianes (Дохристиянські вірування) – С.125
# Quentin Hull

Quentin Hull és un periodista esportiu de l'Australian Broadcasting Corporation. Ha cobert un gran nombre de torneigs de tennis, com ara l'Open d'Austràlia, la Copa Hopman o el Torneig de Wimbledon (en aquest cas, per a la BBC). També cobreix les lligues australianes de rugbi, futbol, rugbi a 15, críquet, golf, bitlles sobre herba i fins i tot Bola 9.
Es va iniciar en el món professional al diari The Daily Advertiser de la seva ciutat natal, Wagga Wagga (Nova Gal·les del Sud). El seu pare Alan treballava del mateix i fins al 2020 va cobrir les curses de cavalls del Murrumbidgee Turf Club.

## Referències

* ↑ Newsome, Brad. «A summer serve of riveting racket» (en anglès). The Age, 11-01-2007. [Consulta: 26 novembre 2023].
* ↑ Malone, Matt. «Experienced broadcaster Quentin Hull to add Wagga races to his long list of calls» (en anglès). The Daily Advertiser, 20-01-2020. [Consulta: 26 novembre 2023].
# Il cappello di paglia di Firenze

Il cappello di paglia di Firenze (El barret de palla de Florència) és una òpera de Nino Rota amb llibret del mateix compositor i d'Ernesta Rinaldi, basada en l'obra Le chapeau de paille d'Italie d'Eugène Labiche i Marc Michel.
L'òpera es va estrenar al Teatro Massimo de Palerm el 21 d'abril de 1955.

## Personatges

| Personatge | Registre vocal |
| Fadinard, jove benestant | tenor |
| Nonancourt, camperol ric | baix |
| La baronessa de Champigny | mezzosoprano |
| Elena, filla de Nonancourt | soprano |
| Beaupertuis, marit d'Anaide | baríton |
| Anaide, dona de Beaupertuis | soprano |
| Emilio, tinent | baríton |
| L'oncle Vezinet | tenor |
| La modista | soprano |
| Un caporal de la guàrdia | baix |
| Un guàrdia | tenor |
| Felice, servent de Fadinard | tenor |
| Aquiles de Rosalba, dandi | tenor |
| Minardi, violinista | mim |
| Cort de noces, modistes, convidats de la baronessa, guàrdies, habitants de la plaça Troudebì | cor |

## Sinopsi

Fadinard, el dia del seu casament amb la seva estimada Elena, passeja amb el seu cavall, quan aquest es menja el barret de palla de Florència d'Anaide, la qual estava mantenint una agradable conversa amb Emilio. Anaide demana un altre barret per no fer posar gelós el seu marit Beaupertuis. Fadinard, llavors, acudeix primer a la modista i després a la baronessa de Champigny, que en té un d'igual. La baronessa però, el confon amb un violinista que hauria d'estar en un concert, i reté Fadinard. Fadinard aconsegueix fer-li entendre la situació, però la baronessa explica que li acaba de donar el seu barret a la seva neboda, la senyora de Beaupertuis. El baró ja comença a sospitar per l'absència de la seva dona. Fadinard descobreix aleshores que la senyora de Beaupertuis és Anaide. El futur sogre amenaça d'arruïnar les noces i, quan tot sembla perdut, arriba l'oncle sord que presenta el seu regal de noces: un barret de palla de Florència. Anaide pot així tornar a casa i Fadinard es pot casar amb Elena.

## Vegeu també

* Llista d'òperes més importants

## Enllaços externs

* http://delteatro.it/dizionario_dell_opera/c/cappello_di_paglia_di_firenze_il.php Arxivat 2010-03-04 a Wayback Machine.
# Artiom Ovetxkin

Artiom Serguéievitx Ovetxkin (en rus Артём Сергеевич Овечкин, Berdsk, Óblast de Novossibirsk, Rússia, 11 de juliol de 1986) és un ciclista professional rus, ja retirat, que fou professional del 2009 al 2021.
El juny de 2013 va donar positiu en fenoterol durant els campionats nacionals i va ser suspès durant sis mesos.
Bon rodador, va debutar com a professional el 2009 a l'Equip Katiúixa després d'haver destacat en categories amateurs arreu d'Europa amb el Lokomotiv. En el seu palmarès destaquen cinc edicions del Campionat contrarellotge rus, el 2009, 2015, 2018, 2019 i 2020 i el Tour de Langkawi de 2018.

## Palmarès

* 2007
** Vencedor de 2 etapes de la Way to Pekin
* 2008
** 3r al Campionat d'Europa en contrarellotge sub-23
* 2009
** Campió de Rússia en contrarellotge
** 1r al Duo Normand, amb Nikolai Trússov
** Vencedor de la 5a etapa a la Volta a Tarragona i 1r a la Classificació de la muntanya
* 2010
** 1r al Duo Normand, amb Alexandru Pliușchin
** Vencedor de la Classificació de joves de la Volta a Àustria
* 2015
** Campió de Rússia en contrarellotge
* 2018
** Campió de Rússia en contrarellotge
** 1r al Tour d'Antalya i vencedor d'una etapa
** 1r al Tour de Langkawi i vencedor d'una etapa
** Vencedor d'una etapa a la Volta a la Xina II
* 2019
** Campió de Rússia en contrarellotge
** Vencedor d'una etapa a la Volta a la Xina II
* 2020
** Campió de Rússia en contrarellotge

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2016. 142è de la classificació general

## Referències

* ↑ «La Federación de Rusia sanciona a cuatro corredores y al médico del RusVelo / Profesionales / Noticias del ciclismo / BICI CICLISMO». [Consulta: 27 desembre 2023].
* ↑ «3 Russian cyclists suspended for positive tests» (en anglès), 12-07-2013. [Consulta: 27 desembre 2023].
* ↑ Archives, Cycling. «Artem Ovechkin» (en anglès). [Consulta: 27 desembre 2023].
* ↑ «Artem Ovechkin gana el Tour de Langkawi» (en castellà), 25-03-2018. [Consulta: 27 desembre 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa tècnica a CQ
* Fitxa a sitiodeciclismo.net