OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Rosalia Rovira i Duart

Rosalia Rovira i Duart (Barcelona,1903 - 12 març 1982) va ser una actriu i locutora, pionera de la Ràdio Associació de Catalunya.
Nascuda a Barcelona el 1903, des de molt jove, es va formar com actriu a l'Escola Catalana d'Art Dramàtic (inaugurada el 1913 com una secció del Liceu, del qual es va independitzar al cap d'un any, passant a ser dirigida per Adrià Gual). Un cop acabats els estudis, el professor i director teatral Enric Giménez, li va oferir ser la primera actriu de la Companyia de teatre de l'Orfeó Gracienc. Ho va acceptar i hi va romandre durant quatre anys, fins que el mateix Giménez, actor del quadre escènic de Ràdio Associació de Catalunya, la va animar a presentar-se a les proves per a la plaça de locutora. Rovira, de trenta-un anys, va obtenir la feina i el setembre de 1931 es va fer càrrec de la secció infantil de tarda.Tres mesos més tard, va formar parella radiofònica amb l'actor Ismael Cera, amb el qual, mentre feien els programes o llegien els anuncis, improvisava petites converses informals, fet que divertia l'audiència i els va atorgar una gran popularitat.
Més endavant, Rovira també es va encarregar dels programes matinals dirigits a les radioients femenines, essent els més populars: Discos sol·licitats i sobretot el Consultori femení de bellesa de Ràdio Associació, que durant la Guerra Civil es va anomenar Consultori femení de donya Montserrat Fortuny de Laboratoris Eupartol, amb tanta audiència, que va sobreviure durant el franquisme, des del 1939 fins al 1971, presentat per Mercedes Laspra.
Durant tota la Guerra Civil, Rovira es va mantenir com a primera locutora de Ràdio Associació de Catalunya i era la persona que estava al micròfon, just quan les tropes de Franco van ocupar Barcelona. Amb la derrota del Bàndol Republicà, va ser detinguda i reclosa a la presó de Dones de les Corts. Tot i que va ser declarada lliure de responsabilitats polítiques, va patir la depuració laboral.
Ràdio Associació de Catalunya es va convertir en Radio España de Barcelona i Rovira va estar per sempre més vetada a la ràdio i al teatre. Amb el retorn de la democràcia, poc abans de la seva mort el 1982, va rebre un subsidi com a antiga treballadora de la Generalitat.

## Referències

* ↑ «Ràdio Associació de Catalunya – ROSALIA ROVIRA i DUART». [Consulta: 24 febrer 2024].
* 1 2 Espinosa, Sílvia. Dones de ràdio. Barcelona: Albertí, Editor S.L., 2014, p. 63-73 (Capítol Rosalia Rovira, la gran dama de Ràdio Associació). ISBN 978-84-7246-100-0.
* ↑ CCMA. «"La ràdio silenciada": La història amagada dels pioners de la radiodifusió a Catalunya - 3Cat». [Consulta: 24 febrer 2024].
* ↑ «Rovira, Rosalia». [Consulta: 24 febrer 2024].
* ↑ «Mercedes Laspra, la veu de Montserrat Fortuny, s’apaga als 107 anys», 10-02-2022. [Consulta: 24 febrer 2024].
* ↑ Puig, Francesca. «Rosalía Rovira, la dona que era al micròfon quan van entrar els franquistes a Barcelona», 13-02-2024. [Consulta: 24 febrer 2024].
* ↑ «Llista de Reparació jurídica de les víctimes del Franquisme,(1938-1978) Rosalia Rovira Duart/Ref. 4021». Gencat /Arxiu Nacional de Catalunya, 20-07-2017. [Consulta: 24 febrer 2024].
# Sant Genís de Vilamorell

Capella ubicada al veïnat de Vilamorell, pertanyent a la parròquia de Sant Andreu de Borrassà (municipi de Borrassà, Alt Empordà), esmentada en diversos documents de l'Edat Mitjana.
El lloc de Vilamorell, a l'oest del nucli de Borrassà, era possessió del monestir de Sant Pere de Rodes, l'any 982.
El 1315 ja hi és esmentat un beneficiari. Avui despareguda, l'any 1651 aquesta capella va ser reedificada.

## Referències

* ↑ Borrassà, Ajuntament. «Recull documental (817 - 1900) | Ajuntament Borrassà». [Consulta: 7 gener 2024].
* ↑ Botet i Sisó, Joaquim. Geografia General de Catalunya. Província de Gerona., 1915-1918.
* ↑ «Borrassà. Recull documental» (en català). [Consulta: 7 gener 2024].
# Sant Joan de Salelles

Sant Joan de Salelles és una població del municipi baixempordanès de Cruïlles, Monells i Sant Sadurní de l'Heura. El 2005 tenia 19 habitants.
Ja formava part de l'antic municipi de Cruïlles quan el 1974 es va formar l'actual municipi per fusió de tres d'anteriors.
El seu edifici més important és l'església romànica de Sant Joan de Salelles.

## Referències

* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
# Sescorts

Sescorts o Ses Corts és una balma de Matadepera a la comarca del Vallès Occidental , situada al vessant nord-est de la Mola, al massís de Sant Llorenç del Munt. Està sota la vertical de la Roca Petanta i l’accés es fa baixant per la Canal de la Coma de l’Abella, a l’alçada del Morral de Drac.
Es tracta d’un conjunt de set concavitats amb un recorregut d’amplada de façana de 250 metres. De totes aquestes cavitats, dues són les que ofereixen un interès morfològic més destacat. Una, és la que ocupa el lloc central entre totes elles i l'altra la situada més cap a ponent del conjunt. La cova central, d'escassa profunditat, té una obertura de notables dimensions. La volta és limitada per un pla d'estratificació i en el fons es troba una colada estalagmítica i una petita font. La cavitat més occidental presenta un major desenvolupament planimètric. L'entrada, allargada seguint el pla d'estratificació, dona pas a un ampli vestíbul, en el que es troben nombroses columnes de roca, producte de la desaparició parcial de diferents conductes reticulars preexistents.
No hi ha cap indici que assenyali que es tracta d’un jaciment arqueològic. Segons el Catàleg municipal diversos autors parlen de l'existència de murs de pedra seca d'uns dos metres d’alçària que tancaven i protegien la balma i de la possible funció de recinte o refugi pel bestiar a partir del topònim.
És dins del límit del Parc Natural de Sant Llorenç del Munt i l'Obac, creat el 1972. Des del 2000 també forma part de l'Inventari d'espais d'interès geològic de Catalunya (IEIGC) inventariat com espai d'interès geològic en el conjunt de la geozona Sant Llorenç del Munt i l'Obac, la qual forma part del parc natural majoritàriament.

## Bibliografia

* Pla d’Ordenació Urbanística Municipal de Matadepera. Tomo IV. Catàleg de Béns.. Matadepera: Ajuntament de Matadepera, 2009.
* Ferran, D. et al.. Sant Llorenç. Lunwerg Editores, S.A, 1996, p. 224.
* Font, Xavier; Munuera, Jaume. Matadepera. Patrimoni cultural.. Matadepera: Ajuntament de Matadepera., 2014.
* GES-CMB. Catálogo espeleológico de la provincia de Barcelona. Club Montañés Barcelonés /Diputación Provincial de Barcelona., 1974, p. 198.

## Referències

* ↑ «El misterio sin resolver de la cueva de Ses Corts» (en castellà), 21-01-2024. [Consulta: 14 abril 2024].
* ↑ «Ses Corts - Coves de Catalunya - EspeleoWorld». [Consulta: 14 abril 2024].
* ↑ «Ses Corts. Matadepera | Mapes de Patrimoni Cultural», 22-09-2009. [Consulta: 14 abril 2024].
* ↑ «Geozona 223. Sant Llorenç del Munt i l'Obac». Departament de Medi Ambient i Habitatge, Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 novembre 2020].
# Trico-traco

El trico-traco és un objecte sonor o instrument present a la península Ibèrica i Europa. Forma part de la família d'idiòfons de percussió i es fa amb una de les varietats de cards més comunes en aquestes zones. Es considera un instrument tradicional, destinat sobretot a la mainada com a joc sonor.

## Construcció i història

Aquest objecte es fa amb un card sec de tres branques, en forma de forca, i un pal travesser enganxat a la branca central. La percussió s'obté fent rodar el cos de l'instrument entre els palmells de la mà, endavant i endarrere, aconseguint que repetides vegades el travesser ensopegui amb els braços del trident.
El card té com a nom científic Dipsacus fullonum. La planta és també coneguda de diferents maneres, segons el territori. A Catalunya, com a assotacristos, cardó, cardassa, pinta de moro, pinya de cardar, rierenca o romerill. A Galícia, com a carcancha o cardo penteador. A Portugal com a cipsaco, vara de pastor, verga de pastor i al País Basc com a astakarlo, kardancha-belza o quilicala. En castellà, es coneix com a aguabendita, baño de Venus, cardencha de cardadores, cardencha de cordoneros o cardencha de paños.
Algunes de les persones que han dissenyat mostres d'aquest instrument als últims anys van ser Josep Manyà Oller (autor de diversos llibres d'imatgeria popular i coneixedor del fons de Joan Amades) o Jordi Colobrans, per a la realització del treball El procés de construcció dels instruments de música populars i d'ús infantil a Catalunya, becat pel Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya l'any 1988, i conservat al Museu de la Música de Barcelona.
Un altre exemple de l'instrument fou recollit per Ramon Violant i Simorra, l'any 1945 a Sarroca de Bellera (Pallars Jussà), i fou conservat al Museu Etnològic i de Cultures del Món de Barcelona.

## Referències

* 1 2 3 «Trico-traco». Fes Ta Festa, 26-08-2011. [Consulta: 10 octubre 2023].
* ↑ Falcó Ibàñez, Anaís. Instruments de música tradicionals. Brau Edicions, 30/06/2022, p. 35. ISBN 9788418096396.
* ↑ «Trico-traco» (en anglès americà). MIMO - Musical Instrument Museums Online. [Consulta: 10 octubre 2023].
* ↑ «Trico-traco». Museu de la Música. [Consulta: 10 octubre 2023].
# Torsten Kumfeldt

Torsten Kumfeldt (Örebro, 4 de gener de 1886 - Estocolm, 2 de maig de 1966) va ser un waterpolista i nedador suec que va competir durant el primer quart del segle xx.
En el seu palmarès destaquen tres medalles als Jocs Olímpics, sempre com a waterpolista. El 1912 a Estocolm guanyà la medalla de plata, mentre a Londres, el 1908 i a Anvers, el 1920, guanyà la de bronze.
El 1908 també va disputar la prova dels 200 metres braça del programa de natació, en què fou eliminat en sèries.

## Referències

* 1 2 «Torsten Kumfeldt Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 de novembre 2012. [Consulta: 22 novembre 2015].
# Aernout van Lennep

Aernout van Lennep (Den Helder, 23 de febrer de 1898 - la Haia, 17 de desembre de 1974) va ser un militar i genet neerlandès, que va competir durant la dècada de 1930.
El 1932 va prendre part en els Jocs Olímpics de Los Angeles, on va disputar dues proves del programa d'hípica, amb el cavall Henk. Va guanyar la medalla de plata en la prova del concurs complet per equips, mentre en la del concurs complet individual fou novè.
Van Lennep va ser oficial d'artilleria i va guanyar els campionats militars neerlandesos de 1931. Va ser fet presoner de guerra a Alemanya durant la Segona Guerra Mundial i durant la dècada de 1950 fou ascendit a tinent coronel.

## Referències

* 1 2 «Aernout van Lennep Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 15 de desembre 2012. [Consulta: 13 gener 2019].
# Wainka tshotshe

Wainka tshotshe és una espècie de litoptern extint de la família dels notonicòpids que visqué durant el Paleocè. Se n'han trobat restes fòssils a l'Argentina.

## Referències

* 1 2 The Paleobiology Database. Informació taxonòmica i de distribució sobre el registre fòssil.
* G. G. Simpson. 1935. Descriptions of the oldest known South American mammals, from the Rio Chico Formation. American Museum Novitates 793:1-25
# Montgrí

El Montgrí o muntanya de santa Caterina és una muntanya de 303 metres que es troba al Massís del Montgrí, dins el municipi de Torroella de Montgrí, a la comarca catalana del Baix Empordà.
Al cim de la muntanya hi trobem el Castell del Montgrí.
Aquest cim està inclòs al llistat dels 100 cims de la FEEC.

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* ↑ «Repte 100 cims». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 28 de març 2019. [Consulta: 3 febrer 2018].
# Puig de les Cogullades

El Puig de les Cogullades és una muntanya de 209,8 metres que és al municipi de Torroella de Montgrí, a la comarca catalana del Baix Empordà.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Tossal de Montalbà

El Tossal de Montalbà és una muntanya de 362 metres que es troba al municipi de Vilagrassa, a la comarca catalana de l'Urgell.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Turó de Puig-roig (Belianes)

El Turó de Puig-roig és una muntanya de 357 metres que es troba al municipi de Belianes, a la comarca catalana de l'Urgell.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Tossal Raner

El Tossal Raner és una muntanya de 340 metres que es troba al municipi de Preixana, a la comarca catalana de l'Urgell.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Tossal del Picot

El Tossal del Picot és una muntanya de 521 metres que es troba al municipi de Maldà, a la comarca catalana de l'Urgell.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Sant Joan (Maldà)

Sant Joan és una muntanya de 426 metres que es troba al municipi de Maldà, a la comarca catalana de l'Urgell.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Kratt

Kratt és un ballet estonià en quatre actes d'⁣Eduard Tubin. Es considera el primer ballet estonià. El llibret el va escriure Elfriede Saarik, ballarina del Teatre Vanemuine i que més tard es casaria amb Tubin. El ballet es basa íntegrament en melodies populars.
L'estrena va ser el 31 de març de 1943 al Teatre Vanemuine dirigit pel mateix compositor. Es va representar trenta vegades seguides i més endavant es va consolidar com el ballet nacional clàssic d'Estònia. El ballet es va fer famós a Estònia a causa del bombardeig soviètic de Tallinn l'any 1944, que va començar mentre el ballet es representava al Teatre d'Estònia, que va quedar molt danyat just després que el teatre hagués estat evacuat.
Tubin va començar a crear el ballet ja l'any 1938. La segona versió es va crear el 1940-1941 i la tercera versió, ja exiliat a Suècia, el 1960.
Kratt es basa en la mitologia estoniana i explica la història d’un pagès avar que crea una criatura mística, el Kratt, amb ajuda del diable, per aconseguir riqueses, però acaba sent víctima de la seva pròpia avarícia. L’obra incorpora més de trenta motius de música folklòrica i ofereix una vibrant paleta musical inspirada en les danses tradicionals estonianes. El 1961, Tubin va adaptar el ballet a una suite orquestral, estrenada per la Filharmònica d’Estocolm, que va ser molt lloada per la premsa sueca, destacant la rica orquestració i les influències de Stravinski, Bartók i la tradició russa.

## Referències

* 1 2 3 «Tubin, Eduard | Eesti Muusika Infokeskus» (en estonià). www.emic.ee. [Consulta: 5 maig 2020].
* ↑ «Eduard Tubin - Kratt» (en estonià). opetaja.edu.ee. [Consulta: 5 maig 2020].
* 1 2 3 Kiisk, Harri. «Symphony No 5/ Suite Fromt The Ballet "Kratt"». BIS. [Consulta: 25 gener 2024].
* 1 2 Connor, Herbert. «Eduard Tubin - est, svensk, kosmopolit». Svenska samfundet för musikforskning. [Consulta: 29 octubre 2024].
# Tossal de les Madruganyes

El Tossal de les Madruganyes és una muntanya de 430 metres que es troba al municipi de Tàrrega, a la comarca catalana de l'Urgell.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Tossal del Mor

El Tossal del Mor és una muntanya de 400 metres que es troba al municipi de Tàrrega, a la comarca catalana de l'Urgell.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Amors

Amors (llatí: Amores) és una col·lecció de tres llibres de poesia amorosa, escrits per Ovidi, en mètrica elegíaca, seguint les convencions del gènere elegíac desenvolupat per Tibul i Properci. Els llibres descriuen els molts aspectes de l'amor i se centren en la relació del poeta amb una amant anomenada Corinna. Dins dels diversos poemes n'hi ha uns quants que descriuen els esdeveniments en la relació, i es presenten així al lector amb algunes vinyetes i una narrativa imprecisa. el Llibre 1 conté 15 poemes; el primer poema parla de la intenció d'Ovidi d'escriure poesia èpica, que es va frustrar quan Cupido roba un peu mètric d'ell, i canvia la seva per l'elegia de l'amor. El poema 4 és didàctic i descriu els principis que Ovidi desenvoluparia a l'Ars Amatoria. El cinquè poema, descrivint una cita al migdia, presenta Corinna pel seu nom. Els poemes 8 i 9 tracten Corinna quan ven el seu amor per als regals, mentre que l'11 i 12 descriuen el fallit intent del poeta per concertar una cita. El 14 s'ocupa del desastrós experiment de Corinna quan es tenyeix el cabell i el 15 subratlla la immortalitat d'Ovidi i els poetes amorosos.
El segon llibre té 19 peces, el primer poema parla d'abandó d'Ovidi d'una gigantomàquia a favor de l'elegia. El 2 i el 3 són súpliques a un guardià perquè el poeta vegi Corinna, el poema 6 és un lament per la mort del lloro de Corinna, el 7 i 8 ens parlen de l'aventura d'Ovidi amb l'esclava de Corinna i el seu que fa ella d'això, i l'11 i 12 tracten d'evitar que se'n vagi de vacances. El 13 és una oració a Isis per la malaltia de Corinna, el 14 un poema en contra de l'avortament, i el 19 una advertència als marits incauts. El Llibre 3 té 15 poemes. La peça d'obertura representa la Tragèdia i l'Elegia personificades lluitant per Ovidi. El 2 descriu una visita a les carreres, el 3 i 8 se centren en l'interès de Corinna en altres homes, el 10 és una queixa a Ceres pel seu festival que requereix l'abstinència, el 13 és un poema en un festival de Juno, i el 9 un lament per Tibul. Al poema 11 Ovidi decideix no estimar més Corinna i lamenta els poemes que ha escrit sobre ella. L'últim poema és el comiat d'Ovidi a la musa eròtica. Els crítics han vist els poemes com a mostra molt autoconscient i molt lúdica del gènere elegíac.

## Referències

* ↑ «Amors - Quaderns Crema». Quaderns Crema. [Consulta: 1r novembre 2023].
* ↑ «Amors d'Ovidi - Institut Cambó». Institut Cambó. [Consulta: 1r novembre 2023].
* ↑ Gian Biagio Conte, Letteratura latina: manuale storico dalle origini alla fine dell'impero romano, Le Monnier Firenze 1987, 2ª ed. 1989, pg.343
Viccionari
# Antonio Ricardos

Antonio Ramón Ricardos y Carrillo de Albornoz (Barbastre, 1727 - Madrid 1794) va ser un militar espanyol, pertanyent al grup d'Aranda (partit aragonès), capità general de Catalunya i admirador dels enciclopedistes.
Fill de militar, va sobresortir, des de primerenc, com oficial de cavalleria en el regiment de Cavalleria de Malta que comandava el seu pare, i del que com a noble, va ser capità començada la seva adolescència.
Durant la Guerra de Successió Austríaca va prendre part en les batalles de Piacenza i el riu Tedone, destacant fins al punt de succeir al seu pare en el comandament del regiment, amb setze anys.
Va combatre en la guerra dels Set Anys, participant en la invasió del nord de Portugal, aconseguint el rang de general, i després es va dedicar a estudiar l'organització militar prussiana, que li va valer ser enviat per Carles III d'Espanya a reorganitzar el dispositiu militar de Nova Espanya.
En 1768 va ser membre de la comissió per a establiment dels límits exactes entre Espanya i França, i va aconseguir per a ell una Encomana de Santiago. Cofundador de la Reial Societat Econòmica de Madrid, arribat a tinent general i inspector de Cavalleria, va crear el Col·legi Militar d'Ocaña, on va introduir nous mètodes de formació moderna per a l'oficialitat de l'Arma. La Inquisició no el va parar d´acossar i va haver de deixar-ho, rebent una modesta destinació al capdavant de l'exèrcit a Guipúscoa.
Quan el Regne d'Espanya va declarar la guerra a la República Francesa, després de l'execució de Lluís XVI de França, Manuel Godoy es va assessorar d'ell i Carles IV d'Espanya el va promoure el 1793 a Capità General de Catalunya, amb competències de governador del Principat, en la condició del qual va prendre el comandament de l'exèrcit per a envair el Rosselló durant la Guerra Gran. Entre abril i setembre va prendre Arles i la vall del riu Tec vencent, per les seves condicions d'estrateg i tàctic, en la batalla del Mas Deu i en la batalla de Trullars, i conquistant en l'alt de Panissars el castell de la Bellaguarda. El seu rival, el general Luc Siméon Auguste Dagobert, no va poder amb ell, tot i que els espanyols van haver de retirar-se amb 20.000 homes i 106 peces artilleria. Sense mitjans per a continuar una campanya que va arribar ressonància europea, torna a Madrid, per a exigir suport a Godoy. Estant en la gestió, mor en 1794. Des d'aquest moment, la guerra al Pirineu oriental comença a canviar de rumb per les armes espanyoles, mancades d'un cap que pogués suplir les virtuts humanes i professionals de Ricardos.
Va ser condecorat amb la Gran Creu de l'Ordre de Carlos III, la més alta distinció de la Monarquia, la seva mort va suposar per a la seva vídua el títol de comtessa de Trullars.

## Referències

* ↑ Portavella, Jesús. Diccionari nomenclàtor de les vies públiques de Barcelona. Ajuntament de Barcelona, 2010. ISBN 978-84-9850-216-9.
* ↑ Sinsoilliez, Robert. Étienne-François-Louis-Honoré Le Tourneur: le Normand qui a gouverné la France (en francès). Editions Charles Corlet, 2002, p. 69. ISBN 2847060227.
# Bandera de la Noguera

La bandera oficial de la Noguera té la següent descripció:
    Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, escacada, amb 6 rengles horitzontals de 10 escacs grocs i negres, i una bordura de 36 peces grogues i vermelles, cadascuna de les mateixes proporcions que qualsevol dels escacs.
Va ser aprovada el 7 d'octubre de 2010 i publicada en el DOGC el 27 d'octubre del mateix any amb el número 5743.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/3364/2010, de 7 d'octubre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera de la comarca de la Noguera.» (pdf). DOGC num. 5743, 27-10-2010. [Consulta: 27 octubre 2010].
# Bruguera I

Bruguera I és un jaciment arqueològic a la zona de la Bruguera Alta, al municipi de Cassà de la Selva. El jaciment es troba als camps de conreu en la zona de la Bruguera Alta, en un petit turó a prop del Torrent Verneda, des d'on es dominen les planes de Cassà i Llagostera. Va ser descobert i prospectat per Josep Planella, membre del Museu Arqueològic de Llagostera. S'hi han recollit 149 peces lítiques, moltes d'elles fortament patinades. Predomina com a matèria primera el sílex. S'han reconegut tipològicament 45 tipus primaris distribuïts en 40 útils, entre els quals destaquen:
* 2 raspadors carenats de morro ogival.
* 19 burins, la majoria amb retoc de parada (indicador cronològic típic de l'aurinyacià evolucionat).
* 3 raspadors frontals que només apareixen en percentatges elevats durant el gravetià.
Hi ha un grup de materials que poden considerar-se com intrusions per la tipologia i tipus de pàtina: una destral polida, un fragment proximal de lamineta amb retoc pla bilateral, un triangle... Aquests formen un conjunt força homogeni que podria relacionar-se amb el material ceràmic aparegut al jaciment veí de Bruguera. N. Soler considera el conjunt com un jaciment aurinyacià comparable al de Cal Coix (Maçanet de la Selva), probablement posterior a l'aurinyacià evolucionat de l'Arbreda i d'altres jaciments de Llagostera com Can Crispins. Així, Bruguera I i Cal Coix serien els dos únics exponents d'aquest període a Catalunya.
Inicialment, el material de Bruguera i Bruguera I era recollit conjuntament, com si es tractés d'un sol jaciment. Però s'observà que el material podia correspondre a dos grups diferenciats, de manera que se separà en els dos camps que ocupen la zona de la Bruguera Alta.

## Vegeu també

* Prehistòria a Catalunya

## Bibliografia

* Pere Cantón Playà. "Les comarques Gironines: Del Paleolític als Visigots". Diputació de Girona, Associació Arqueològica de Girona. 2001
* Extranet eGIPCI.Generalitat de Catalunya