OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Leporacanthicus joselimai

Leporacanthicus joselimai és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 9,8 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Tapajós (Brasil).

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Les Coves (Rivert)

Les Coves és un petit conjunt de coves del terme de Conca de Dalt, al Pallars Jussà, dins de l'antic terme de Toralla i Serradell, al Pallars Jussà, en territori del poble de Rivert.
Estan situades al sud-oest de Rivert, a l'esquerra del barranc dels Escarruixos just dessota i a migdia de la Solana de les Coves, al vessant meridional del Serrat de les Coves, elements geogràfics que en prenen el nom. És al nord del Pas de la Foradada.

## Bibliografia

* AYMAMÍ, G. "La utilització de les cavitats per l'home des de l'època històrica. El trogloditisme a Catalunya: estat de la qüestió". A: Actes del 1r Congrés Català d'Espeleologia. Barcelona: 2004.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Lars Otto Olsen

Lars Otto Olsen (Copenhaguen, 29 de juny de 1965) va ser un ciclista danès que s'especialitzà en el ciclisme en pista, on va aconseguir una medalla de bronze al Campionat del món de persecució per equips.

## Palmarès en pista

* 1983
** Campió del món júnior en Persecució per equips (amb Kenneth Røpke, Mark Kubach i Klaus Kynde Nielsen)
* 1985
** Campió de Dinamarca de Persecució per equips
* 1986
** Campió de Dinamarca de Persecució per equips
* 1987
** Campió de Dinamarca de Persecució per equips
* 1988
** Campió de Dinamarca de Persecució per equips
* 1993
** Campió de Dinamarca de Persecució per equips
* 1995
** Campió de Dinamarca de Madison (amb Jakob Piil)
** Campió de Dinamarca de Persecució per equips

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Las brujas de Zugarramurdi

Las brujas de Zugarramurdi (literalment en català Les bruixes de Zugarramurdi) és una pel·lícula espanyola de 2013 dirigida per Álex de la Iglesia. Es tracta d'una comèdia amb característiques del cinema de terror. Està dirigida per Álex de la Iglesia. El protagonistes estan interpretats per Hugo Silva i Mario Casas.

## Argument

Un grup de lladregots roba anells de compromís d'or i fuig cap a la frontera francesa. Abans d'arribar, però, creuen el poble de Zugarramurdi (Navarra), on es trobaran un aquelarre de bruixes caníbals.

## Repartiment

* Hugo Silva com a José
* Mario Casas com a Tony
* Carmen Maura com a Graciana Barrenetxea
* Pepón Nieto com a Inspector Calvo
* Secun de la Rosa com a Inspector Pacheco
* Jaime Ordóñez com a Manuel
* Terele Pávez com a Maritxu
* Carolina Bang com a Eva
* Santiago Segura com a Miren
* Carlos Areces com a Conchi
* Macarena Gómez com a Silvia
* María Barranco com a vella traqueotomitzada
* Javier Botet com a Luismi
* Gabriel Delgado com a Sergio
* Manuel Tallafé com a senyor que va a Burgos
* Alexandra Jiménez com a nòvia de Tony (Elena)

## Premis i nominacions

* 2013: 8 Premis Goya, incloent el a la millor actriu secundària (Terele Pávez). 10 nominaciones
* 2013: Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià: Secció oficial de llargmetratges (fora de concurs)

## Crítiques

"De la Iglesia torrencial, capaç d'encomanar al més escèptic el plaer d'explicar contes pel broc gros. (...) Llàstima que el conjunt sigui desigual. (...) Puntuació: ★★★ (sobre 5)"
"Quedem-nos amb el lliurament dels seus intèrprets i l'energia embogida d'alguns passatges memorables, ja que la seva glorificació de l'excés i la seva absència de filtre la converteixen en un tot irregular que sempre és menor que la suma de les seves parts"

## Referències

* ↑ «Film Factory Entertainment». Arxivat de l'original el 2014-12-30. [Consulta: 1r gener 2014].
* ↑ «Alex De La Iglesia Is WITCHING AND BITCHING - Twitch Film». Arxivat de l'original el 2014-10-25. [Consulta: 1r gener 2014].
* ↑ Jordi Batlle Caminal: Diari La Vanguardia
* ↑ Noel Ceballos, Fotogramas
# Las caras de la luna

Las caras de la luna és una pel·lícula mexicana de drama del 2002 dirigida per Guita Schyfter. La pel·lícula se centra en un grup de dones jurades al III Festival de Cinema Dona Llatinoamericà a la Ciutat de Mèxic. La pel·lícula reuneix Geraldine Chaplin i Ana Torrent, que anteriorment van actuar com a mare i filla a les pel·lícules de Carlos Saura; Cría cuervos (1976) i Elisa, vida mía (1977).

## Sinopsi

El jurat femení, que representa els Estats Units, Espanya, Uruguai, Costa Rica, Mèxic i Argentina, interactua sobre les seves experiències compartides. Shosh (Reyna) és un director argentí que va ser exiliada polític a Mèxic. Joan (Chaplin) és una teòrica i activista lèsbic estatunidenca. Mariana (Montejo) és pionera en el cinema, Julia (Lev) és una antiga terrorista de l'Uruguai que va estar tretze anys empresonada. El grup compleix les seves funcions sota la direcció de l’organitzadora, Magdalena (Bracho).

## Repartiment

* Carola Reyna: Shosh Balsher
* Geraldine Chaplin: Joan Turner
* Ana Torrent: Maruja Céspedes
* Carmen Montejo: Mariana Toscano
* Diana Bracho: Magdalena Hoyos
* Haydeé de Lev: Julia

## Referències

* ↑ Las Caras de la Luna (2001) Yahoo Movies. Retrieved on 29 July 2011
* ↑ Las caras de la luna, La Nación, 16 de febrer de 2002
* ↑ Las caras de la luna a correcamara.com
* ↑ Ibarra, Jesús. Los Bracho: tres generaciones de cine mexicano. UNAM, 2006.
# Leòstenes (almirall)

Leòstenes (en llatí Leosthenes, en grec antic Λεωσθένης "Leosthénes") fou un almirall atenenc que va dirigir la flota i l'exèrcit d'Atenes a les Cíclades el 361 aC.
Es va deixar sorprendre per Alexandre tirà de Feres, i va ser derrotat, perdent cinc trirrems i 600 homes, per la qual cosa a la tornada va ser condemnat a mort pels atenencs, com a càstig pel seu fracàs.

## Referències

* ↑ 1.Leosthenes a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 760
# Leó Weiner

Leó Weiner (Budapest, 16 d'abril del 1885 - 13 de setembre del 1960) fou un compositor i professor hongarès.

## Biografia

Weiner va rebre les primeres lliçons musicals de piano de part del seu germà i més tard fou admès a l'Acadèmia de Música Franz Liszt de Budapest, on la composició d'una sola obra, la Serenata op. 3, va fer-lo mereixedor de nombrosos premis, com el del Jubileu de Francesc Josep I, que li va permetre d'emprendre un llarg viatge d'instrucció artística per l'estranger, durant el qual va aturar-se especialment a Viena, Berlín, Leipzig i París.
El 1908, Weiner és nomenat professor de teoria musical al Conservatori de Budapest; el 1912, professor de composició, i el 1920, professor de música de cambra. Entre els seus alumnes més eminents, cal destacar László Somogyi, Georg Solti, Antal Doráti, Ferenc Fricsay i György Kurtág.
Va elevar el nivell de la interpretació de la música de conjunt, principalment arran de la creació, el 1928, d'una orquestra amb els alumnes més avançats del Conservatori.
Com a compositor, Weiner va estar profundament marcat per Beethoven i Mendelssohn. El seu sentit del colorit orquestral s'assembla al de compositors francesos com Bizet, poc sensibles a la influència de Wagner. El seu estil romàntic, bastant conservador en comparació amb el dels seus contemporanis, va privilegiar el sistema tonal i fou influït per la música tradicional hongaresa. Però, al contrari de Bartók i Kodály, no va dur a terme cap intent de recollir i publicar cants populars del seu país.

## Obres principals

* Un poema simfònic
* Cinc divertiments per a orquestra
* Tres quartets de corda
* Dues sonates per a violí
* Música de cambra i nombroses peces per a piano
* Concert per a piano i orquestra

## Referències

* ↑ «Leó Weiner (1885-1960)» (en anglès). Hyperion Records. [Consulta: 18 abril 2020].
* ↑ «Leó Weiner» (en anglès). Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 18 abril 2020].

## Enllaços externs

* Biografia, catàleg d'obres, bibliografia (francès)
* Biografia (anglès)
# Leòstenes d'Atenes

Leòstenes (grec antic: Λεωσθένης, Leosthenes) fou un comandant atenès que va dirigir les forces combinades gregues a la guerra de Làmia.
Quan apareix a la història ja gaudia d'una gran reputació militar però no se'n coneixen les causes, ja que ningú no el menciona abans. D'un passatge d'Estrabó s'ha cregut entendre que havia servit Alexandre el Gran a Àsia, però això sembla molt improbable, i segurament Estrabó es referia a Lleonat.
Poc abans de la mort d'Alexandre es va organitzar un cos militar grec amb l'ordre d'estacionar-se al Cap Tènar, format amb grecs que havien vist dissolts els seus destacaments a diverses satrapies d'Àsia segons les ordres d'Alexandre. Quan va arribar a Atenes la notícia de la mort del rei, van enviar Leòstenes al Tènar per aconseguir el servei d'aquestes tropes, uns vuit mil homes, amb les que va anar a Etòlia on va aconseguir que els etolis s'unissin a la lluita per l'alliberament contra el Regne de Macedònia.
Els van seguir els locris, els focis, els doris i part dels tessalis, així com diversos estats del Peloponnès. Van nomenar Leòstenes comandant en cap per consens, i ell va establir els seus quarters als voltants de les Termòpiles. Els beocis, per por de la restauració de Tebes, s'havien adherit a la causa macedònia, i van reunir un contingent per impedir als atenencs reunir-se a aquestes forces, però Leòstenes va anar en ajut del contingent atenenc i va derrotar totalment als beocis.
Pel nord ja avançava Antípatre, però amb forces inferiors als aliats grecs, i en el primer combat a les Termòpiles va ser derrotat, i es va haver de retirar a la vila de Làmia. Leòstenes va iniciar el setge però els seus atacs van ser rebutjats una vegada i una altra i finalment va haver de recórrer al bloqueig. En una sortida els macedonis van causar forces baixes i van ferir al cap al mateix Leòstenes d'una pedrada de la qual va morir tres dies després, a finals del 323 aC, segons diuen Diodor de Sicília, Pausànies i Plutarc.
La seva mort va desmoralitzar els grecs i Pausànies segurament té raó quan diu que aquest fet va ser la causa principal de la derrota final. Va rebre un enterrament públic al Ceràmic i Hipèrides va pronunciar l'oració funerària.

## Referències

* ↑ 2.Leosthenes a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 760
# Lauzach

Lauzach (en bretó Laozag) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament d'Ar Mor-Bihan. L'any 2006 tenia 824 habitants. El consell municipal ha aprovat la carta Ya d'ar brezhoneg.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 359 | 373 | 341 | 444 | 502 | 551 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2005 | Roland Luherne | |
| 2005- | Patrice Le Penhuizic | |
# Lauwin-Planque

Lauwin-Planque és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord. L'any 2006 tenia 1.818 habitants. Limita al nord amb Flers-en-Escrebieux, a l'est amb Douai, al sud-est amb Cuincy i al sud-oest amb Esquerchin.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 936 | 948 | 918 | 1.247 | 1.775 | 1.900 | 1.818 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Christian Poiret | PS |
# Leontisc de Sició

Leontisc (en llatí Leontiscus, en grec antic Λεοντίσκος) fou un pintor grec de l'escola de Sició, contemporani d'Àrat de Sició de qui va pintar el retrat en un trofeu, segons diu Plini el Vell a la Naturalis Historia.
Segurament representava el moment de la victòria d'Àrat sobre Aristip, el tirà d'Argos, el que situaria l'obra cap a l'any 235 aC.

## Referències

* ↑ Leontiscus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 755
# Leyhörner Sieltief

El Leyhörner Sieltief és un curs d'aigua navegable a Greetsiel a la Frísia Oriental (Alemanya). Desguassa els pòlders de la península del Krummhörn i de la ciutat de Norden. Neix a la confluència dels rius Neues i Altes Greetsieler Sieltief i el canal Störtebekerkanal. Conté un port de pescadors i un port esportiu. Per la resclosa marítima «Leysiel» els bots poden passar cap al Mar de Wadden.
La resclosa anomenada «Leysiel» a l'extrem septentrional a la península artifical de «Leyhörn», inaugurada el setembre de 1991, té una triple funció. Dia a dia és una resclosa marítima que garanteix l'accés al port de Greetsiel per als cúters de pesca i les embarcacions esportives, independentment de la marea. Té una llargada de 120 m, i una amplada de 14 metres, hi caben fins a vuit cúters. Per temps de borrasca i maregassa –i enllà a l'escala Douglas– funciona com resclosa antimarejada. Sobretot d'hivern per marea viva quan bufa el vent del nord o del nord-oest, antany el rerepaís va patir inundacions i fins i tot transgressions durant les quals van desaparèixer pobles sencers. Finalment serveix com a resclosa de desguàs. Terra endins de la resclosa es va crear una conca de retenció de 200 hectàrees que permet emmagatzemar l'aigua dels pòlders quan s'ha de tancar les comportes antimarejada, de vegades alguns dies consecutius. La zona septentrional i els prats salats fora del dic formen una reserva natural.
El 1957 es va estrenar una estació de bombament, el Schöpfwerk Greetsiel independent de la marea, per desguàssar la península de Krummhörn. Els pòlders de Norden abocaven fins al 1991 directament al mar, després de la construcció de la península i de la resclosa de Leysiel, l'aigua passa pel Leyhörner Sieltief i, si cal, per la conca de retenció.

## Afluents principals

* Neues Greetsieler Sieltief
* Altes Greetsieler Sieltief
* Störtebekerkanal
* Leybuchtsammelgraben

## Referències

* 1 2 3 «Sperrwerk Leysiel» (en alemany). Niedersachsisches Landesbetrieb für Wasserwirtschaft, Küsten- und Naturschutz. [Consulta: 14 juny 2020].
* ↑ «30 Jahre OMa & die Welt» (pdf). Ostfriesland Magazin, 6, 2014, pàg. 109.
* ↑ «Krummhörn Greetsiel: Schleuse Leysiel – Ostfriesland». Ostfriesland Travel. [Consulta: 14 juny 2020].

## Bibliografia

* Janssen, Theodor. Gewässerkunde Ostfrieslands (Hidrografia de Frísia Oriental) (en alemany). Auwerk: Ostfriesische Landschaft, 1967, p. xvi-319 (Einzelschrift der Ostfriesische Landschaft).

## Enllaços externs

* «Leysiel: Schleusenzeiten (Horari de la resclosa)» (en alemany). Wattsegler, 2020. Arxivat de l'original el 2020-06-14. [Consulta: 14 juny 2020].
# Lilian (pel·lícula)

Lilian és una pel·lícula de cinema mut estrenada en 1921 i dirigida pel català Joan Pallejà i Mañanet. Fou estrenada a Madrid el 7 d'agost de 1922. Es tracta del primer western conegut rodat a Europa. Es va rodar als exteriors de Lloret de Mar i es va comercialitzar com si fos una pel·lícula estatunidenca, de manera que el director Pallejà era presentat com John Pallears, i els actors protagonistes com a Elliot Dorsau (Inocencia Alcubierre) i Joe Rogers (Josep Roges) i el distribuïdor Good Silver Film Co. (Llorenç Bau-Bonaplata).

## Referències

* ↑ Lilian a Enciclopedia del Cine Español
* ↑ «Pel·lícules rodades a Girona». Arxivat de l'original el 2013-03-13. [Consulta: 19 febrer 2019].
* ↑ Inocencia Alcubierre a javierbarreiro.wordpress.com
* ↑ https://ddd.uab.cat/pub/tesis/1995/tdx-0418108-164548/erm07de11.pdf El western]
# Llac Manitou

El Llac Manitou és el llac més gran de l'Illa Manitoulin a Ontario, Canadà. Té una superfície de 104 km². És el llac més gran del món dins una illa d'aigua dolça. També és el llac més gran dins d'un llac (el llac Huron). El Llac Manitou fa 19,8 km de llargada i 6 km d'amplada. El drena el riu Manitou. També hi ha moltes illes petites dins del Llac Manitou.

## Referències

* ↑ Roza, Greg. The Creation of Islands. Nova York: Rosen Pub., 2009, p. 25. ISBN 978-1-4358-5299-0. OCLC 254528993.
* 1 2 «About The LMAA». Lake Manitou Area Association. Arxivat de l'original el 5 d’agost 2017. [Consulta: 12 octubre 2011].
* ↑ «Some interesting Islands and Lakes». Elbruz. [Consulta: 12 octubre 2011].
# Llac Manitoba

El llac Manitoba és el tretzè llac més gran del Canadà i el 33è. més gran del món d'aigua dolça amb els seus 4.624 km². Es troba al centre del Canadà, a la província de Manitoba, a la qual dona nom. Es troba uns 75 km al nord-oest de la capital de la província, Winnipeg.

## Història

El llac, les ribes del qual foren poblades pels indis assiniboine i cree, va ser donat a conèixer pels europeus per Pierre Gaultier de Varennes a mitjans de la dècada de 1730. Junt amb els seus fills va viatjar des de Fort La Reine a través d'aquest llac per explorar el riu Saskatchewan i els seus voltants. Es van establir petits assentaments al costat del riu Saskatchewan i el llac Cedar. També va formar part de la ruta del comerç de pells vers la badia de Hudson.
El nom deriva del mot cree manitou-wapow o del mot ojibwa manidoobaa, que signifiquen "estret de Manitou, el Gran Esperit", un topònim que fa referència al que en l'actualitat s'anomena The Narrows al centre del llac. El llac era conegut pels exploradors francesos com el Lac des Prairies.

## Geografia

El llac té una forma irregular, amb uns 200 quilòmetres de llarg per uns 45 d'ample, sent el més petit d'un grup de tres grans llacs que hi ha propers. Els altres dos són el llac Winnipeg (el més gran amb 24.514 km²) i el llac Winnipegosis (5.370 km²), que es troben on en temps prehistòric hi havia el llac glacial Agassiz. El llac es subdivideix en dos sectors clarament diferenciats: un petit de petit al nord, amb una forma irregular, i un altre sector al sud, molt més gran.
El llac és alimentat principalment pel llac Winnipegosis, que es troba al seu nord-oest, a través del riu Waterhen i en menor mesura pel riu Whitemud. Desguassa cap al llac Winnipeg a través del riu Fairford, el llac St. Martin i el Riu Dauphin. Posteriorment les seves aigües es dirigeixen al riu Nelson i la Badia de Hudson.
Hi ha diferents comunitats al voltant del llac: Fairford, Steep Rock, St. Laurent i Sandy Bay.

## Pesca

El llac és un dels principals indrets de Manitoba per a la indústria pesquera.

## Referències

* ↑ Pesca al llac Manitoba Arxivat 2006-09-25 a Wayback Machine. (anglès)
# Llac Manapouri

El Llac Manapouri està ubicat a l'illa del Sud de Nova Zelanda, dins del Parc nacional de Fiordland i al sud-oest de la regió de Te Wahipounamu, Patrimoni de la Humanitat. Segons la llegenda dels maoris, el llac va ser creat per les llàgrimes de dues germanes, Moturua i Koronae, que eren filles d'un vell cap de la regió; llac Manapouri significa cor ansiós o trist pel dolor de les dues germanes. La zona és coneguda per la pesca i l'alta qualitat de les seves aigües, i sovint es descriu com el més bonic de Nova Zelanda.
El llac es va formar per dues glaceres durant l'últim Holocè; és el segon més profund del país, amb 444 m de profunditat, dels quals 178 són sobre del nivell del mar. No obstant això, i a conseqüència de les glaceres, el fons del Manapouri ara està a 267 me per sota del nivell del mar. El llac té quatre braços: Nord, Sud, Oest i Esperança, i amb les esquerdes menors de la Badia Shallow i Badia Calm. Té també un total de 33 illes, 22 de les quals amb bosc; la més gran, Pomona, està situada prop del centre del llac. La petita localitat de Manapouri està a la riba oriental.
El riu Waiau de Southland és a la vegada l'entrada i la sortida naturals per al llac, que desemboca cap al nord-est del Manapouri al Llac Te Anau, 20 km cap al nord i fluint des de l'extrem sud-est del llac. No obstant això, la sortida ha estat desviada pel desenvolupament de la central hidroelèctrica de Manapouri i l'aigua flueix ara de manera artificial cap a l'oest fins al mar a Deep Cove.
La precipitació a la zona és alta, però a causa de les muntanyes és més elevada a l'oest: la mitjana en aquesta zona és de 3.786 mm l'any, mentre que el municipi de Manapouri, al braç est del llac, rep menys de la meitat, 1.143 mm l'any. El llac drena una gran conca de 1.388 km², incloent-hi els vessants de les muntanyes Kepler i Hunter, i les de Turret Range, que envolten tot el Manapouri excepte la riba oriental. Els nivells d'aigua del llac són bàsicament alts durant la primavera, gràcies a la fosa de la neu.
# Llacuna de la Zaida

La Llacuna de la Zaída es troba a 2 km al nord-oest de la llacuna de Gallocanta a la comarca del Camp de Daroca, província de Saragossa, Aragó.
La llacuna de la Zaida fa aproximadament 100 hectàres de superfície (1 km²), hi drena la part septentrional de la conca de Gallocanta i és la segona llacuna més gran del sistema de llacunes de Gallocanta. De la mateixa manera que a Gallocanta,la Zaida és un lloc important per a les aus, especialment els grúids en la seva migracióentre el nord d'Àfrica i Escandinàvia.
També s'han trobat espècies poc comunes de plantes com Puccinellia pungens.
Una vegada cada dos anys, la llacuna de la Zaída és drenada per dedicar-la a l'agricultura.

## Referències

* ↑ Kuhn et al.Managing the impact of climate change on the hydrology of the Gallocanta Basin
* ↑ Mateo Flora montiberica,49