OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Babaïyya

El moviment babaí o babaisme (babaïyya o, en turc, babailik) fou un moviment religiós d'Anatòlia desenvolupat al començament del segle xiii com a resposta a la progressiva iranització del Soldanat de Rum i a la pèrdua de les tradicions musulmanes sunnites dels turcmans. Els seus adeptes portaven un barret vermell que els va donar el seu nom de kizil baixís, vestits negres i sandàlies. Estaven dirigits per Baba Ishaq, que es va proclamar profeta i que va desencadenar la revolta babaí el 1240.
Baba Ishaq era un predicador popular que era anomenat Rassul Al·lah i originari de la regió de Kafarsud a la frontera siriana, i va aprofitar per llançar la revolta al moment que les forces dels xas de Coràsmia que el 1230 s'havien refugiat al sultanat, ja s'havien desorganitzat o havien passat a la Jazira i no podien servir al sultà. El moviment sembla que va tenir relacions amb els del Baba Ilyas (nadiu de Khurasan) i amb els kalenders o jawalikis d'Àsia Menor però no amb el moviment aristocràtic de Jalal-ad-Din Rumi i els mawlawis. El moviment es va acabar pràcticament quan Baba Ishaq fou penjat el 1241.
Del seu desenvolupament no se'n sap res però sembla vincular al sorgiment del Beylik de Karaman-oğlu i al moviment de la segona meitat del segle dels bektaixites.

## Bibliografia

* F. Köprülü, Les origines di Bektashisme, 1923
* F. Köprülü, Les origines de l'Empire Ottoman, París 1935
# Carmen Marton

Carmen Marton (Melbourne, 30 de juny de 1986) és una esportista australiana que va competir en taekwondo, guanyadora de dues medalles en el Campionat Mundial de Taekwondo, or en 2013 i bronze en 2005.

## Palmarès internacional

Campionat Mundial :
| Any | Lloc | Medalla | Categoria |
| 2005 | Madrid ( Espanya) | 3 | –63 kg |
| 2013 | Puebla ( Mèxic) | 1 | –62 kg |

## Referències

* ↑ «Carmen Marton» Arxivat 2009-09-16 a Wayback Machine. en Sports-reference.com (SR/Olympic Sports) (anglès)
* ↑ «Carmen Marton» en Taekwondodata.com (anglès)

## Enllaços externs

* Carmen Marton, TaekwondoData.
* Carmen Marton, Australian Olympic Committee.
* Carmen Marton, Melbourne Taekwondo Centre.
# Urganch

* Aquest article tracta sobre la ciutat moderna. Vegeu-ne altres significats a «Gurganj».
Urganch (en uzbek: Urganch, Урганч; rus: Ургенч, Urguentx; persa: گرگانج , Gurganj) és una ciutat al sud-oest de l'Uzbekistan amb una població de 150.120 habitants (2005). És la capital de la província de Coràsmia. La ciutat se situa a 450 km a l'oest de Bukharà a través del desert Khizilkhum, prop del riu Amudarià i del canal Shavat i de la ciutat històrica de Khivà. Està situat a 91 msnm d'altitud.
Antigament havia format part de la ruta de la Seda.

## Història

La ciutat moderna d'Urganch és de la segona meitat del segle xix, però el seu origen és l'històrica població de Konye-Urgench (o «Vella Urganch») actualment situada al Turkmenistan, un dels centres més importants de la ruta de la seda. Quan el curs de l'Amudarià va canviar durant el segle xvi, la Vella Urganch va quedar abandonada perquè no tenia accés a l'aigua. La Nova Urganch va ser fundada per russos a la segona meitat del segle xix en una petita estació comercial del Kanat de Khivà.
# Kaialikh

Kaialikh (a 18 km de la moderna Taldikorgan (45.005°-78.386°) al Kazakhstan al sud-est del Llac Balkhaix), és una antiga ciutat de l'Àsia central a la vall del Iemil.
Pertanyé als karlucs i el seu cap Arslan Khan va assassinar al governador kara khitai i s'hi va fer independent d'aquestos vers el 1211, declarant-se vassall de Genguis Kan.
El 1219 els mongols van preparar el seu exèrcit (estiu) a l'alt Irtix per anar contra el xa de Coràsmia, sobirà de Coràsmia. A la tardor Genguis Kan va arribar a Kaialikh on se li va unir el kan Arslan amb les seves forces; després se li van unir Suqnaqtegin, rei d'Almaligh, i Bartchu, idiqut dels uigurs. Barthold pensa que l'exèrcit format arribava a una xifra entre 150 mil i 200 mil homes.
Fou inclosa en el ulus d'Ogodei i el fill i successor d'Arslan va rebre més tard un feu a Uzgand a Fergana del kan Mongke. El net d'aquest, Qaidu, la va tenir com a residència. Quan es va produir la purga dels ogodeïdes el 1251 amb l'elecció del tuluida Mongke (que tenia el suport dels djocides), Qaidu va poder conservar el seu feu. El desembre del 1253 hi va passar dotze dies Guillaume de Rubrouck que l'anomena Cailac i diu que tenia un mercat actiu i tres temples budistes.
Va estar en el seu poder fins que es va revoltar contra Kubilai Khan; segons Wasaf el darrer combat en 1301 entre Qaydu i el gran kan es va lliurar prop de Qayaliq; el gran kan va guanyar i llavors va passar als dominis d'aquest. La ciutat ja no torna a ser esmentada ni en les campanyes de Tamerlà, el que deixa suposar que fou destruïda a tot tardar a la primera meitat del segle xiv.
# Il-Arslan

Il-Arslan ("El Lleó") (nom complet: Taj ad-Dunya wa ad-Din Abul-Fath Il-Arslan ibn Atsiz, en persa: تاج الدین ابوالفتح ایل ارسلان بن اتسز) (va morir el març de 1172) va ser el xa de Coràsmia des del 1156 fins al 1172. Era fill d'Atsiz.

## Regnat

El 1152 Il-Arslan va ser nomenat governador de Djand, un lloc avançat del Sirdarià que havia estat reconquerit recentment pel seu pare. El 1156 va morir Atsiz i Il-Arslan el va succeir com a xa de Coràsmia. Com el seu pare, va decidir homenatjar tant el soldà seljúcida Sanjar com el gurkhan Kara-khitai.
Sanjar va morir pocs mesos després de l'ascensió d'Il-Arslan, provocant el caos al Khorasan seljúcida. Això va permetre a Il-Arslan trencar efectivament la sobirania dels seljúcides, tot i que va mantenir l'amistat amb el successor de Sanjar, Mas'ud. Se suposava que havien intentat crear una campanya conjunta contra els Kara-Khitai, però aquesta aliança mai es va produir. Igual que el seu pare, Il-Arslan va intentar ampliar la seva influència a Khorasan i, a la dècada de 1160, es va interessar activament per la zona subministrant exèrcits a aliats locals, però tot i el col·lapse de l'autoritat central seljúcida en aquesta zona, no va poder fer cap avanç significatiu contra els governants regionals.
El 1158 Il-Arslan es va involucrar en els assumptes d'un altre estat vassall de Kara-Khitai, els karakhànides de Samarcanda. El karakhànida Chaghri Khan havia estat perseguint els karlucs al seu regne, i diversos líders karlucs van fugir a Coràsmia i van demanar ajuda a Il-Arslan, que va respondre envaint els dominis de Karakhnid, prenent Bukharà i assetjant Samarcanda, on Chaghri Khan s'havia refugiat. Aquest últim va apel·lar tant als turcs del Sirdarià com als Kara-Khitai, i el gurkhan va enviar un exèrcit, però el seu comandant va dubtar a entrar en conflicte amb els corasmis. Al final es va mediar una pau on Chaghrï Khan es va veure obligat a recuperar els líders karluk i restaurar-los a les seves posicions anteriors.
El 1172 els Kara-Khitai van llançar una expedició punitiva contra Il-Arslan, que no havia pagat l'homenatge anual requerit. El Shah va recollir el seu exèrcit però aviat es va posar malalt i va lliurar les seves forces a un dels seus lloctinents. L'exèrcit de Coràsmia va ser derrotat. Il-Arslan va morir poc després. Després de la seva mort, els seus fills fills Tekix i Sultan Shah es van disputar la successió.
# Terken Khatun

Terkhen Khatun era el nom genèric de les dones de diferents sobirans turcs musulmans; era més un títol que un nom, tot i que moltes reines no són conegudes per altre nom que aquest. Terken era un antic títol reial turc, similar a reina però que no es donava a totes les dones reials. Khatun deriva d'una paraula sogdiana ("esposa del senyor" o "esposa del líder") i apareix ja a les inscripcions de l'Orkhon.
Entre altres dones conegudes només amb aquest nom cal esmentar a l'esposa d'Il Arslan, xa de Coràsmia i mare de Mahmud Sultan Shah, rebel al Khurasan el 1172; l'esposa de Tekix de Coràsmia, i la mare d'Ala al-Din Muhammad de Coràsmia. La més famosa fou la Terken Khatun esposa de Malik Shah I, que va tenir un paper decisiu a la cort seljúcida i fou la principal opositora al visir Nidham-al-Mulk; el 1102, a la mort del seu marit, va intentar posar al tron al seu fill Mahmud I ibn Màlik-Xah de 4 anys, en contra de Barkyaruq, que tenia el suport dels nizamiyya (parents i clients de Nizam al-Mulk), però va fracassar i va morir amb el seu fill el 1094.

## Referències

* Enciclopèdia de l'Islam, X, 449.
# Muhàmmad ad-Daï as-Saghir al-Qàïm ilà-l-Haqq

Muhàmmad ibn Zayd ibn Muhàmmad ibn Ismaïl ad-Daï as-Saghir al-Qàïm ilà-l-Haqq o, més senzillament, Muhàmmad ibn Zayd fou imam alida —es considerava descendent d'Ali ibn Abi-Tàlib— del Tabaristan.
Era germà del primer imam al-Hàssan ibn Zayd, que havia rebut el títol d'ad-Daï al-Kabir («el gran daï») que li va encarregar tornar a l'ordre a un cosí, Al-Hàssan ibn Muhàmmad ibn Jàfar al-Aqiqí, que en absència d'al-Hàssan s'havia revoltat a la capital Sari i havia forçat a la població a reconèixer-lo com a imam. Fugit al Gurgan, on Muhàmmad el va perseguir i el va fer presoner sent executat. Al-Hàssan ibn Zayd va dominar Gurgan després de vers el 880 i en va donar el govern al seu germà Muhàmmad ibn Zayd.
En morir al-Hàssan en 884, el va succeir el seu germà i governador de Gurgan Muhàmmad, que va prendre el làqab al-Qàïm ilà-l-Haqq i el títol d'ad-Daï as-Saghir («el petit daï»). A Amol, però, el poder fou usurpat pel seu cunyat, l'àlida Abu-l-Hussayn Àhmad ibn Muhàmmad al-Qàïm. Muhàmmad no va poder entrar a Amol fins al cap de deu mesos, el 885. El 885/886 va intentar estendre's cap a Rayy però fou derrotat i es va haver de refugiar al Laridjan. El 890 els daylamites li van jurar fidelitat.
El 891 Rafi ibn Hàrthama, després de dominar Gran Khorasan, va envair el Tabaristan i va obligar Muhàmmad a refugiar-se a Daylam i Gilan. Però el 892 Rafi va ser desposseït del Khurasan pel califa abbàssida (de fet en va conservar la possessió), que fou donat al seu rival Amr I ibn al-Layth as-Saffar, i Rafi va reconèixer el domini de Muhàmmad sobre el Tabaristan, i va conservar Gurgan, però en nom de l'alida. El 896 Rafi va renunciar al Gurgan a canvi de la promesa d'ajut contra Amr I, i al Khurasan, amb capital a Nishapur, va proclamar la sobirania de l'alida, però en fou ràpidament expulsat per Amr I ibn al-Layth i poc després va morir a Coràsmia on havia fugit.
L'abril del 900 el samànida Ismaïl ibn Àhmad va derrotar Amr I. Muhàmmad va creure que era el moment d'envair el Khorasan, tot i que Ismaïl li ho va desaconsellar. Va avançar pel país i fou interceptat prop de la ciutat de Gorgan pels samànides dirigits pel general Muhàmmad ibn Harun, i va ser ferit en la batalla que es va lliurar, sent fet presoner. Va ser portat a Gorgan on va morir de les ferides i va ser enterrat a la mateixa ciutat (octubre del 900). La seva tomba fou objecte de veneració al segle x.
Zayd ibn Muhàmmad, designat successor, fou portat a Bukharà, i Tabaristan va passar sota control samànida.

## Bibliografia

* Enciclopèdia de l'Islam, VII, 419
# Ghiyath al-Din Mahmud

Ghiyath al-Din Mahmud (? - v. 1212) fou sultà gúrida de la família shansabànida del Ghur. Era fill de Ghiyath al-Din Muhammad (Shams al-Din Muhammad) i nebot de Muizz al-Din Muhammad al que va succeir. Quan Muizz al-Din fou assassinat el 1206 per un sicari ismaïlita a la vall de l'Indus, l'exèrcit gúrida, que estava format per tropes natives de Ghur (i altres llocs de l'Afganistan), i per ghulams turcs, es va dividir: els primers van donar suport com a successor a Baha al-Din Sam I de Bamian però aquest va morir en aquells dies i llavors van proposar als dos fills Djalal al-Din Ali i Ala al-Din Muhammad; els segons donaven suport a Ghiyath al-Din Mahmud; pel seu costat la secta karramiyya local donava suport a Diya al-Din Muhammad de Firuzkuh; les faccions es van enfrontar i Ghiyath al-Din Mahmud va triomfar. Durant aquestes dissensions el general turc esclau Tadj al-Din Yildiz es va apoderar de Gazni, i va rebutjar l'atac de Djalal al-Din Ali de Bamian que la volia reconquerir. Ghiyath al-Din Mahmud, sense el seu poder consolidat, es va abstenir de marxar de Firuzkuh contra Yildiz a Gazni i finalment el 1207 va demanar ajut al xa de Coràsmia, cosa que li va permetre consolidar el seu poder, quedant sota la influència de Coràsmia. A la seva mort, assassinat, vers el 1212 (segons les fonts la data varia entre el 1210 i el 1213) el va succeir el seu fill Baha al-Din Sam II.

## Bibliografia

* C. E. Bosworth, The later Ghaznavids: Splendor and Decay, New York, 1977
* Gulam Mustafa Khan, A history of Sultan Bahram Shah of Ghaznin, IC 23, 1949,
# Talukan

Talukan o Tāloqān (enpersa تالقان, també transcrit com Tāleqān o Tāluqān) és una ciutat de l'Afganistan, capital de la província de Takhar i del districte del mateix nom el qual tenia uns 196.000 habitants el 2006.

## Història

El 1275 hi va passar Marco Polo que va descriure la ciutat vella a la riba occidental del riu. Marco Polo li dina el nom de Taikhan i diu que era un mercat comarcal i que el país de la rodalia era bonic i fèrtil. Les muntanyes cap al sud eren de sal blanca molt dura i de la que venien a proveeir-se gent des de llocs a 30 dies de camí; era difícil de partir i s'havia de fer amb martells de ferro i la quantitat era enorme.
El 1603 fou visitada per Bento de Góis que l'anomena "Talhan" i que anava en una caravana que feia la ruta entre Kabul i Yarkand, aleshores capital de Kaixgària.

## Història moderna

Talukan fou la darrera ciutat important que van ocupar els talibans el gener de 2001 després d'un sagnant setge on van morir centenars de civils. Milers de persones van fugir cap a Imam Sahib i la vall del Panjshir; les forces de l'Aliança del Nord van poder aturar la progressió taliban cap al nord i l'est de la ciutat però no de recuperar la ciutat fins a la invasió americana; llavors els soldats de l'aliança van ocupar la ciutat (novembre del 2001) i van trobar un fosa comuna amb els cossos de 70 dones i criatures.

## Referències

* ↑ «Tāloqān». World Gazetteer. Arxivat de l'original el 2013-01-05. [Consulta: 19 desembre 2007].
* ↑ Dupree, Nancy Hatch [1st Edition: 1970]. An Historical Guide to Afghanistan. 2nd Edition, Revised and Enlarged. Afghan Tourist Organization, 1977.
* ↑ "The Journey of Benedict Goës from Agra to Cathay", Traducció d'Henry Yule a De Christiana expeditione apud Sinas, amb notes detallades a: Yule (translator and editor), Sir Henry. Cathay and the way thither: being a collection of medieval notices of China. Issue 37 of Works issued by the Hakluyt Society. Printed for the Hakluyt society, 1866, p. 558–559.
* ↑ Filipov, David «Amid the ruins of war, Afghans tread warily». The Boston Globe, 10-06-2002 [Consulta: 19 desembre 2007].

## Enllaços externs

* Fotos de Taloqan
# Timur Khan

Timur Khan (Temür Khan) fou kan de l'Horda d'Or. Fou proclamat vers el 1406 en oposició a Pulad Khan i es suposa que era el candidat de Nur al-Din, el fill d'Edigu. Hajji Abdul Ghassar diu que fou afavorit per Edigu i el seu fill, però això potser fou el 1406 quan Edigu estava absent a Sibèria, ja que després del 1407 se sap que afavoria a Pulad Khan. Abdul Ghassar també diu que Edigu i Nur al-Din es van enfrontar pel candidat al tron i això hauria estat vers el 1411 en absència d'Edigu, en campanya a Moscou. El 1412 Nur al-Din va imposar a Timur Khan i el seu pare, per no haver de combatre el fill, es va retirar a Coràsmia; tot i la generositat paterna Nur al-Din no es va commoure i va perseguir a Edigu
En aquest temps Daniel, fill de Boris, príncep de Nijni Nóvgorod, va intentar recuperar el patrimoni patern del qual s'havia apropiat el gran príncep Basili I, i amb 500 homes cedits pels tàtars, va derrotar el germà del gran príncep a Liskov, mentre el seu general Talich, amb suport d'un príncep de Kazan, amb un exèrcit combinat de russos i tàtars de menys de 500 homes, va sorprendre i saquejar la ciutat de Vladímir que ja només era un ombra del seu passat esplendorós i no estava fortificada. Els tàtars de Kazan van retornar a casa amb el seu botí.
Un fill de Toktamish, Jalal al-Din Khan, que vivia a Kíev i tenia el suport de Vitautes de Lituània (del que era amic) va aprofitar la marxa d'Edigu i del seu fill per aixecar-se contra Timur Khan i proclamar-se kan. Aquest no obstant va resistir uns anys, ja que va encunyar moneda entre 1406 (a Crimea) i 1415/1416. Algunes monedes foren encunyades a Astracan però ma majoria a Bolghar.

## Referències

Howorth, Henry Hoyle. History of the Mongols, from the 9th to the 19th Century. Part II, division I. The so-called tartars of Russia and Central Asia. Londres: Longmans, Green and Co, 1880.
# Toghmak

Toghmak (o Tokmak) fou una antiga ciutat de les que gairebé no queden ruïnes a uns 20 km de la moderna ciutat de Tokmok al Kirguizstan, prop del riu Txu. Els russos hi van establir una fortalesa anomenada Khokandian el 1860. La ciutat de Tokmok tenia al segle xix 800 habitants russos. Els mongols donaven a vegades el nom de Toghmak al kanat de Quiptxaq; Ssanang Setzen, autor d'una geografia, dona el nom de Toghmak a Coràsmia però parla de Jotxi com a kan de Toghmak i esmenta al governant de Toghmak el 1453 com a descendent de Jotxi. Abd al-Razzak al descriure la campanya de Tamerlà al Quiptxaq el 1391 anomena a la població del kanat com toghmaks. Howorth diu no obstant que els mongols la devien rebatejar Kenchuk.

## Referències

* ↑ Howorth, Henry Hoyle. History of the Mongols, from the 9th to the 19th Century. Part II, division I. The so-called tartars of Russia and Central Asia. Londres: Longmans, Green and Co, 1880.
# Khatai Bahadur

Khatai Bahadur (Khetai Bahadur, Khitai Bahadur, Khatay Bahadur) (+1377) fou un amir mongol al servei de Tamerlà des de abans del 1370, originalment al servei del kan de Mogolistan.
El 1370 fou enviat per Tamerlà contra Zinde Hasham Apardi, juntament amb Arghun Shah (un amir nadiu de Burdalik, vila de Transoxania propera al Jihun a la regió de Karshi) a la zona de Tirmidh. Va participar després (1371) en la repressió de la revolta de Kepek Timur, acompanyant a Bahram Jalayir. Khetai Bahadur, que havia ofès al seu oficial superior per alguna imputació contra el seu coratge, va treure la seva espasa, va esperonar al seu cavall i va creuar el camp en direcció cap a l'estàndard de Kepek Timur, però va ser immediatament envoltat pels soldats del rebel Kepek. Mentre, Shaikh Ali Bahadur, un amir d'origen àrab, amb les seves tropes havien creuat el riu i van enfrontar a l'enemic salvant a Khetai de morir. Va participar seguidament a la campanya de Coràsmia del 1371.
El 1375 en l'expedició de Coràsmia, Tamerlà va enviar un contingent a Mogolistan sota el comandament d'Adil Shah Jalayir, Sar Bugha, Eltxi Bugha i Khetai Bahadur amb ordre de buscar al kan Kamar al-Din; l'exèrcit desplaçat al Mogolistan (ja que Timur va quedar amb la resta de l'exèrcit a Coràsmia), no van trobar cap oposició; Sar Bugha i Adil Shah Jalayir portaven un pla preparat per revoltar-se en el qual participaven d'alguna manera els altres amirs Khetai Bahadur i Eltxi Bugha, tots aliats al governador d'Andijan, Hamdi; reunides les forces dels jalayirs i quiptxaqs i van atacar Samarcanda, que van assetjar, però probablement Khetai Bahadur no va participar en aquests atacs.
En la campanya del Mogolistan del 1376, Khetai Bahadur manava l'avantguarda. El 1377 Tamerlà va enviar un nou exèrcit al Mogolistan sota el comandament del príncep Umar Xaikh, auxiliat pels amirs Khetai Bahadur i Ak Bugha i aniria contra Kummar al-Din. En aquestes operacions Khetai va saquejar el campament de Kamar al-Din el qual havia pogut fugir.
En la guerra contra la Horda Blanca (1377), les forces timúrides es van trobar amb forces de Timur Malik, fill d'Urus Khan, formades per uns 3000 homes, i les van atacar; la lluita es va iniciar a la nit però ja s'acostava l'albada. En la batalla Khetai Bahadur van morir (i també l'amir Yarek Timur).

## Referències

* 1 2 3 An autobiographic relat of the life of emperor Timur, per Charles Stewart
* ↑ Yazdi Sharaf al-Din Ali, Zafarnama, Trad. al francès de Petis de la Croix sota el títol “Histoire de Timur Bec”, II, 8
* ↑ Yazdi Sharaf al-Din Ali, Zafarnama, Trad. al francès de Petis de la Croix sota el títol “Histoire de Timur Bec”, II, 15
* ↑ Ibid, II, 17
# Rokia Khanika

Rokia , Rukya o Rukaiya Khanika fou una princesa de l'ulus o kanat de Txagatai, filla de Kai Khusraw Khuttalani, que es va casar amb el fill gran de Tamerlà, Jahangir ibn Timur (+ 1378), el qual va tenir altres dues esposes, Khan Zade Sufi, una princesa kungrat de Coràsmia, i Bakht Malik Aghga, filla d'Ilies Khoja Yasauri. Fou la mare de Jahan Sultan, príncep que va morir jove.
El 1399 a la tornada de Tamerlà a Samarcanda, la princesa Rokia Khanika fou l'encarregada d'oferir el banquet que fou dels mes majestuosos del regnat del conqueridor.
El 1405 a la mort de Tamerlà, estava a Samarcanda. Inicialment les emperadrius i princeses de l'expedició de Tamerlà no van poder entrar a Samarcanda per impedir-ho el governador Arghun Shah Burdalik i van haver de pernoctar als jardins de Shah Rukh, fora de la ciutat; però al dia següent, quan l'exèrcit i els prínceps van anar cap a Bukharà, van poder entrar i es van allotjar al kanikha de Muhammad Sultan, on estava el taüt de Timur on estaven també presents el príncep Muhammad Jahangir, Khan Zade i la pròpia Rukya o Rokia Khanika a mes d'altres notables del regne.
Un altre princesa homonima es va casar amb l'hereu Muhammad Sultan ibn Jahangir, net de Tamerlà (mort el 1403). El 1405 anava de Samarcanda cap a la cort del seu cunyat Pir Muhammad ibn Jahangir a Balkh, quan es va creuar amb les forces manades per Sultan Husayn Mirza. Aquest la va fer presonera i es va apoderar de les seves riqueses que va entregar als soldats per obtenir el seu suport.

## Referències

* ↑ Yazdi Sharaf al-Din Ali, Zafarnama, Trad. al francès de Petis de la Croix sota el títol “Histoire de Timur Bec”, IV, 34
* ↑ Ibid., VI, 43
* ↑ Manuscrit persa Matla-assadein ou-madjma albahrein, a Notices et extraits de la bibliotheque du Roi et autres bibliotheques, tome qatorzieme (volum 14), accesible a Google books, pàgs. 70, 71.
# Siah-Bilav

Siah-Bilav es un lloc de l'antiga regió de Gurgan on es va lliurar una batalla entre les forces timúrides de Xah Rukh i el kan de Gurgan i Astarabad, Pirak Padshah que comptava amb el suport dels rebels dirigits per l'amir Said Khoja, que després de ser derrotats s'havien refugiat al Gurgan.

## Batalla

El 8 de setembre Xah Rukh entrava al Mazanderan oriental (Gurgan) i es presentava davant de Tenaseman, on governava Baiazet Jupan, servidor de Pirak Padshah. Xah Rukh va descartar l'atac a Tenaseman ja que la clau de la província era Astarabad, i es va dirigir allí. En una escaramussa a Feraskhaneh, algun alts oficials de Pirak foren fets presoners i executats. L'exèrcit khurasaní es va establir a un lloc de la plana d'Astarabad anomenat Siah-Bilav; l'exèrcit del kan, molt nombrós, estava fora de la ciutat i va iniciar l'atac: Pir Pirak al centre, Xams al-Din Utx Kara a l'esquerra i Said Khoja i els seus amirs a la dreta; per part de Xah Rukh a l'esquerra Yusuf Khalil, Jahan Malik i el príncep Muhammad Umar; al centre Ali Tarkhan i a la dreta Ulugh Beg i Xah Malik. La victòria fou per Xah Rukh.

## Conseqüències

Pirak Padxah va fugir cap al desert fins a Coràsmia. Tot el Gurgan, Astarabad i en general el Mazanderan oriental van quedar en mans de Xah Rukh. Said Khoja i alguns dels seus van fugir a Xiraz; Xams al-Din Utx Kara i Said Huixham (fill de la filla de Said Khoja) es van sotmetre a la clemència del sobirà que els va perdonar. Tots els càrrecs que tenia abans Said Khoja foren conferits a Jahan Malik. Sayyid Izz al-Din Hazarjeribí va enviar regals a Xah Rukh. Tot el Mazanderan es va sotmetre i la khutba es va llegir en nom de Xah Rukh i es va encunyar moneda amb el seu nom i rostre. El gran sadr (alta figura religiosa) Mawlana Jalal al-Din Luft Allah Sadr fou enviat a Sari on va negociar amb el governador de la província Razi al-Din Said Murtaza un tractat pel qual mai desobeiria les ordres de Xah Rukh. Mawlana Sadr al-Din Ibrahim Sadr fou enviat a Hazarjerib que va oferir la completa submissió.

## Referències

* ↑ Manuscrit persa Matla-assadein ou-madjma albahrein, a Notices et extraits de la bibliotheque du Roi et autres bibliotheques, tome qatorzieme (volum 14), accesible a Google books, pàgs. 92 a 99.