OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pier Angelo Conti Manzini

Pier Angelo Conti Manzini (Gera Lario, 30 de juny de 1946 - Sagnino, 28 d'octubre de 2003) fou un remer italià que va competir durant les dècades de 1960 i 1970.
El 1968 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Ciutat de Mèxic, on guanyà la medalla de bronze en la prova del quatre sense timoner del programa de rem. Formà equip amb Renato Bosatta, Tullio Baraglia i Abramo Albini. Quatre anys més tard, als Jocs de Múnic, fou desè en la mateixa prova.
El 28 d'octubre del 2006, tercer aniversari de la seva mort, s'inaugurà un monument dedicat a la seva memòria al port de Como.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Pier Angelo Conti-Manzini». [Consulta: 2 maig 2023].
* ↑ «Quella barca del 1968 che anticipò Ruta» (en italià), 09-08-2021. [Consulta: 2 maig 2023].
# Robert Baetens

Robert Baetens (Anvers, 28 d'octubre de 1930 - 19 d'octubre de 2016) fou un remer belga que va competir durant la dècada de 1950.
El 1952 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Hèlsinki, on guanyà la medalla de plata en la prova del dos sense timoner del programa de rem. Va fer parella amb Michel Knuysen. Quatre anys més tard, als Jocs de Hèlsinki, quedà eliminat en sèries en la mateixa prova. En el seu palmarès també destaquen quatre medalles al Campionat d'Europa de rem, una d'or, dues de plata i una de bronze entre les edicions de 1951 i 1956, sempre en el dos sense timoner.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Bob Baetens». [Consulta: 27 juliol 2022].
# Allan Lindberg

Allan Lindberg (Fagersta, 21 de juny de 1918 - Örebro, 2 de maig de 2004) fou un atleta suec, especialista en el salt de perxa, que va competir durant la dècada de 1940.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Londres, on fou dotzè en la prova del triple salt del programa d'atletisme.
En el seu palmarès destaca una medalla d'or en la prova del salt de perxa al Campionat d'Europa d'atletisme de 1946, i el campionat nacional de 1946. Va millorar el rècord nacional de perxa en dues ocasions.

## Millors marques

* Salt de perxa. 4,20 metres (1946)

## Referències

* ↑ «Allan Lindberg Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d'abril 2020. [Consulta: 7 maig 2020].
* ↑ «Medallistes per prova». rfea.es. Federació Espanyola d'Atletisme. Arxivat de l'original el 26 d’octubre 2020. [Consulta: 15 abril 2020].
* ↑ Waśko, Janusz (1953-).. Athletics National Records Evolution : 1912-2006. GreenArt Jacek Kardasz, 2007, p. 101. ISBN 978-83-925457-0-5.
* ↑ «Track and Field Statistics». [Consulta: 7 maig 2020].
# Robert Perew

Robert Perew (Filadèlfia, 5 d'agost de 1923 - Denton, 14 de novembre de 1999), també conegut com a Bob Perew, fou un remer estatunidenc que va competir durant la dècada de 1940. Durant la Segona Guerra Mundial va servir a la Marina dels Estats Units.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on guanyà la medalla de bronze en la prova del quatre sense timoner del programa de rem. Formà equip amb Frederick Kingsbury, Stuart Griffing i Gregory Gates.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Bob Perew». [Consulta: 6 octubre 2021].
# Roland Göhler

Roland Göhler (Meissen, 26 de març de 1943) és un remer alemany, ja retirat, que va competir sota bandera de la República Democràtica Alemanya durant la dècada de 1960.
El 1968 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu als Jocs de Ciutat de Mèxic, on guanyà la medalla de plata en la prova del quatre amb timoner del programa de rem. Formà equip amb Peter Kremtz, Manfred Gelpke, Klaus Jacob i Dieter Semetzky.
En el seu palmarès també destaca una medalla d'or en la prova del dos sense timoner, junt a Peter Kremtz, del Campionat del Món de rem de 1966 i dos campionats nacionals.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Roland Göhler». [Consulta: 7 juny 2022].
* ↑ «Rudern - Weltmeisterschaften. Zweier ohne Steuermann - Herren». [Consulta: 7 juny 2022].
* ↑ Volker Kluge. Das große Lexikon der DDR-Sportler. Die 1000 erfolgreichsten und populärsten Sportlerinnen und Sportler aus der DDR, ihre Erfolge und Biographien. Schwarzkopf & Schwarzkopf, Berlin 2000, ISBN 3-89602-348-9, pàg. 123.
# Roswietha Zobelt

Roswietha Zobelt (Rittersgrün, 24 de novembre de 1954), nascuda Reichel, és una remadora alemanya, ja retirada, que va competir sota bandera de la República Democràtica Alemanya durant la dècada de 1970.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Mont-real, on va guanyar la medalla d'or en la prova del quàdruple scull del programa de rem. Formà equip amb Anke Borchmann, Jutta Lau, Viola Poley i Liane Weigelt. Quatre anys més tard, als Jocs de Moscou, revalidà la medalla d'or en la mateixa prova. En aquesta ocasió formà equip amb Sybille Reinhardt, Jutta Ploch, Jutta Lau i Liane Buhr.
En el seu palmarès també destaquen quatre medalles d'or al Campionat del món de rem, el 1974, 1975, 1977 i 1979, així com una medalla d'or al Campionat d'Europa de rem de 1973. A nivell nacional va guanyar el títol del quàdruple scull de 1975, 1978 i 1979 i del doble scull el 1977.

## Referències

* ↑ Kluge, Volker. Das große Lexikon der DDR-Sportler: Die 1000 erfolgreichsten und populärsten Sportlerinnen und Sportler aus der DDR, ihre Erfolge, Medaillen und Biographien. (en alemany). Berlín: Schwarzkopf & Schwarzkopf Verlag, 2004, p. 652. ISBN 3-89602-538-4.
* 1 2 «Olympedia – Viola Poley». [Consulta: 26 maig 2023].
* ↑ «World Rowing - Roswietha REICHEL-ZOBELT» (en anglès). Arxivat de l'original el 2022-11-16. [Consulta: 26 maig 2023].
# Ryszard Stadniuk

Ryszard Stadniuk (polonès: Ryszard Tadeusz Stadniuk) (Szczecin, 27 d'octubre de 1951) és un remer polonès, ja retirat, que va competir durant les dècades de 1970 i 1980.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Mont-real, on fou sisè en la prova del quatre amb timoner. Quatre anys més tard, als Jocs de Moscou, disputà dues proves del programa de rem. Guanyà la medalla de bronze en la prova del quatre amb timoner, formant equip amb Grzegorz Stellak, Adam Tomasiak, Grzegorz Nowak i Ryszard Kubiak, mentre en el vuit amb timoner fou novè.
En el seu palmarès també destaca una medalla de plata al Campionat del Món de rem de 1975, i nou campionats nacionals entre 1970 i 1981.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Ryszard Stadniuk». [Consulta: 16 juliol 2022].
* ↑ «Ryszard Stadniuk – Polski Komitet Olimpijski» (en polonès). [Consulta: 16 juliol 2022].
# Sofia Corban

Sofia Corban (Drăgănești-Vlașca, 1 d'agost de 1956), de soltera Banovici, és una remadora romanesa, ja retirada, que va competir durant les dècades de 1970 i 1980.
El 1980 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Moscou, on fou quarta en la prova del quàdruple scull amb timoner del programa de rem. Quatre anys més tard, als Jocs de Los Angeles, va guanyar la medalla d'or en mateixa prova. Formà equip amb Maricica Țăran, Anișoara Sorohan, Ioana Badea i Ecaterina Oancia.
En el seu palmarès també destaquen tres medalles de bronze al Campionat del món de rem, el 1979, 1981 i 1982, sempre en el quàdruple scull.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Sofia Corban-Banovici». [Consulta: 30 maig 2023].
* ↑ «Sofia Corban - Comitetul Olimpic si Sportiv Roman». [Consulta: 30 maig 2023].
* ↑ «World Rowing - Sofia BANOVICI -CORBAN» (en anglès). [Consulta: 30 maig 2023].
# Alphonse Allaert

Alphonse Allaert (13 de juliol de 1875 - ?) va ser un tirador amb arc belga que va competir a començaments del segle xx.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on va disputar tres proves del programa de tir. Guanyà la medalla d'or en les proves de tir a l'ocell mòbil, 50 m. per equips i ocell mòbil, 33 m. per equips, i la de plata en la de tir a l'ocell mòbil, 28 m. per equips.

## Referències

* ↑ «Alphonse Allaert Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 16 d'agost 2011. [Consulta: 26 juny 2017].
# Stefan Semmler

Stefan Semmler (Zschopau, 5 de maig de 1952) és un remer alemany, ja retirat, que va competir sota bandera de la República Democràtica Alemanya durant la dècada de 1970.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Mont-real, on guanyà la medalla d'or en la prova del quatre sense timoner del programa de rem. Formà equip amb Siegfried Brietzke, Andreas Decker i Wolfgang Mager. Quatre anys més tard, als Jocs de Moscou, revalidà la medalla d'or en la mateixa prova. En aquesta ocasió formà equip amb Jurgen Thiele, Brietzke i Decker.
En el seu palmarès també destaquen cinc medalles al Campionat del Món de rem, quatre d'or i una de plata, sempre en el quatre sense timoner, entre les edicions de 1974 i 1979. Al Campionat d'Europa de rem de 1973 guanyà la medalla d'or en la prova del vuit amb timoner. Guanyà set campionats de l'Alemanya de l'Est, en diferent categories, entre el 1973 i el 1979.

## Bibliografia

* Volker Kluge: Das große Lexikon der DDR-Sportler. Die 1000 erfolgreichsten und populärsten Sportlerinnen und Sportler aus der DDR, ihre Erfolge und Biographien. Schwarzkopf und Schwarzkopf, Berlin 2000, ISBN 3-89602-348-9
* Volker Kluge: Olympische Sommerspiele. Die Chronik III. Mexiko-Stadt 1968 – Los Angeles 1984. Sportverlag Berlin, Berlin 2000, ISBN 3-328-00741-5

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Stefan Semmler». [Consulta: 9 maig 2023].
* ↑ «Rudern - Weltmeisterschaften. Vierer ohne Steuermann». [Consulta: 2 maig 2023].
* ↑ «Rudern - Europameisterschaften (Herren - Achter)». [Consulta: 9 maig 2023].
* ↑ «World Rowing - Stefan SEMMLER» (en anglès). Arxivat de l'original el 2023-05-27. [Consulta: 9 maig 2023].
# Districte de Harar

Harar fou un govern, districte o província de l'Àfrica Oriental Italiana creada el 1936 i que va existir fins al 1941. Es dividia en les comissaries d'Arussi, Cercer (Chercher), Dire Daua (Dire Sawa), Ghimir (Gimir), Giggiga (Jijiga), Goba, Harar i Adama. L'Àfrica Oriental Italiana es va formar el 15 de gener de 1935 per la unió de les colònies d'Eritrea i Somàlia Italiana. El 3 d'octubre de 1935 els italians van envair Abissínia (Etiòpia) que fou formalment annexionada pel Regne d'Itàlia el 9 de maig de 1936 quedant incorporada a l'Àfrica Oriental Italiana; l'1 de juny següent es va establir una nova divisió interna per la qual es van crear sis districtes o províncies: Eritrea (a la que es va agregar la regió etiòpica de la Província de Tigre), Somàlia Italiana (a la que es va agregar la regió etiòpica de l'Ogaden), Galla-Sidama (país dels oromos i sud d'Etiòpia), Harar (nord-est d'Etiòpia), Amhara (nord-oest) i Addis Abeba (centre). El districte de Harar va caure en mans dels britànics l'abril de 1941.

## Governadors

* Guglielmo Nasi (1879-1971) governa de l'1 de juny de 1936 al 5 de maig de 1939
* Enrico Cerulli (1898 - 1988) governa del 5 de maig del 1939 a l'11 de juny de 1940
* Guglielmo Nasi (segona vegada, interí) governa de l'11 de juny de 1940 al 4 de febrer de 1941
* Mario Pompeo Gorini (interí), governa del 4 de febrer de 1941 al 9 de març de 1941
* Carlo De Simone (1885-1951), governa del 10 de març de 1941 al 24 d'abril de 1941

## Enllaços externs

* Worldstatesmen
# Maria Micșa

Maria Micșa (romanès: Maria Macoviciuc) (Timișoara, 31 de març de 1953) és una remadora romanesa, ja retirada, que va competir durant les dècades de 1960 i 1970.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Mont-real on guanyà la medalla de bronze en la competició del quàdruple scull amb timoner del programa de rem. Formà equip amb Ioana Tudoran, Felicia Afrăsiloaie, Elisabeta Lazăr i Elena Giurcă i fou la primera medalla olímpica de la història del rem femení romanès. Quatre anys més tard, als Jocs de Moscou, fou quarta en la mateixa prova.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles de plata al Campionat del món de rem, el 1977 i 1980, i una medalla d'or i una de plata al Campionat d'Europa de rem, el 1972 i 1973 respectivament.

## Referències

* 1 2 «Maria Micsa - Comitetul Olimpic si Sportiv Roman». [Consulta: 23 maig 2023].
* ↑ «Olympedia – Maria Micșa-Macoviciuc». [Consulta: 23 maig 2023].
* ↑ «World Rowing - Maria MICSA-MACOVICIUC» (en anglès). Arxivat de l'original el 2023-06-03. [Consulta: 23 maig 2023].
# Khmilovka

Khmilovka (en rus: Хмыловка) és un poble del krai de Primórie, a l'Extrem Orient de Rússia, que el 2018 tenia 544 habitants. Pertany al districte rural de Partizanski.

## Referències

* ↑ Официальный сайт администрации Партизанского района
# Paulus Bor

Paulus Bor (Amersfoort, c. 1601–1669) va ser un pintor barroc neerlandès, vinculat als corrents caravaggistes de l'escola d'Utrecht.

## Biografia

Descendent, pel que sembla, d'una família il·lustre, no se sap res de la seva vida fins a 1623, quan se'l documenta a Roma entre els fundadors del grup dels Bentvueghels, l'agrupació de pintors nòrdics actius a Roma, on se li coneixia pel pseudònim d'Orlando. El 1626 es trobava de tornada a Amersfoort, inscrit en la Germanor de Sant Lluc, reconeguda com a gremi el 1630. A proposta de Jacob van Campen va participar el 1638 en la decoració del palau Honselaersdijk. El 1656 va ser nomenat regent de l'hospital de pobres d'Armin de Poth, una institució catòlica a la qual el mateix any va regalar dos bodegons de grans dimensions.
Paulus Bor va ser pintor d'al·legories i pintura d'història, religiosa i mitològica, encara que també se li coneixen alguns retrats i bodegons. Entre les seves obres conservades, en poca quantitat, poden destacar-se dues obres conservades al Centraal Museum d'Utrecht: Jesús en el temple entre els doctors, de caràcter tenebrista, amb els doctors del temple de Jerusalem representats rudement, i Representació de 'La jove pagana espanyola', il·lustració d'un relat de Jacob Cats incorporat a la tercera part del seu Proef-stecn van der Trou-ringh, adaptació al seu torn de La gitanilla de Miguel de Cervantes.

## Referències

* ↑ Meyere, Jos de, y Luna, Juan J., p. 111.
* ↑ RKD.
* ↑ Meyere, Jos de, y Luna, Juan J., p. 112.
* ↑ Meyere, Jos de, y Luna, Juan J., p. 114.

## Bibliografia

* Meyere, Jos de y Luna, Juan J., La pintura holandesa del Siglo de Oro. La escuela de Utrecht, Madrid, Bilbao, Barcelona: BBV, 1992-1993, ISBN 84-86022-68-1

## Enllaços externs

* Paulus Bor a RKD.
# Guarani Futebol Clube

El Guarani Futebol Clube és un club de futbol brasiler de la ciutat de Campinas a l'estat de São Paulo.

## Història

El Guarani Futebol Clube va ser fundat el 2 d'abril de 1911 a la ciutat de Campinas per iniciativa de 12 estudiants entre els que es trobaven Pompeo de Vito, Hernani Felippo Matallo i Vicente Matallo. Aquest darrer en fou el primer president. El 1949 guanyà el campionat paulista de segona divisió i ascendí a la màxima categoria. L'any 1978 guanyà el campionat brasiler de futbol, sent l'únic club de l'interior en fer-ho, el seu major triomf fins avui. El seu gran rival local és el Ponte Preta.

## Estadi

El Guaraní juga a l'estadi Brinco de Ouro da Princesa, inaugurat el 31 de maig de 1953 amb capacitat per a 30.800 espectadors.

## Jugadors destacats

* Ailton
* Márcio Amoroso
* Careca
* Djalminha
* Edilson
* Elano
* Evair
* João Paulo
* Júlio César
* Luizão
* Mauro Silva
* Neto
* Renato
* Ricardo Rocha
* Sonny Anderson
* Washington
* Zenon

## Palmarès

* 1 Campionat brasiler de futbol: 1978
* 1 Campionat brasiler de segona divisió: 1981
* 4 Campionats paulista de segona divisió: 1932, 1944, 1949, 2018

## Referències

* ↑ Error: hi ha arxiuurl o arxiudata, però calen tots dos paràmetres.«História» (en portuguès). Plantão do Bugre. Arxivat de l'original el 13 setembre 2008. [Consulta: 9 juliol 2023].
* 1 2 «Guarani comemora 42 anos do título brasileiro: "Único campeão do interior". Veja íntegra da final» (en portuguès). ge. Grupo Globo, 13-08-2020. [Consulta: 9 juliol 2023].
* ↑ «Brazil 2nd Level 1981» (en anglès). rsssfbrasil.com. [Consulta: 9 juliol 2023].
* ↑ «Enciclopédia homologa 104 títulos estaduais; confira os principais» (en portuguès), 23-09-2021. Arxivat de l'original el 22 octubre 2021. [Consulta: 9 juliol 2023].
* ↑ Rodolfo Kussarev, Bernardo Itri. 125 Anos de História - A Enciclopédia do Futebol Paulista (en portuguès). FPF, 2021, p. 12–15. ISBN 659960630X.

## Enllaços externs

* Web oficial del club
# Règim polisinodial

Règim polisinodial (o polisinòdia) és l'organització política que adoptà la Monarquia d'Espanya basat en Consells de governació durant el regnat de la Casa d'Àustria (segle xvi i xvii) i després de la ruptura que suposà la imposició dels Decrets de Nova Planta per la Casa de Borbó (segle xviii i principis del xix). El mecanisme de funcionament bàsic era l'elevació d'una consulta al monarca, que resolia segons el seu parer.

## Consells de la Monarquia d'Espanya

L'origen dels Consells es remunta a l'edat mitjana en els òrgans consultius de les corones de Castell, Aragó i Navarra, per bé que els Consells de la Monarquia d'Espanya s'estructuraren seguint el patró del consell reial de Castella.
Els Consells van ser de tres tipus:
* 1. D'una banda els que mantenien un àmbit competencial en tots els territoris de la Monarquia d'Espanya amb indiferència del regne: el Consell d'Estat, màxim òrgan d'assessorament presidit per qui fos alhora President del Consell Reial de Castella, l'Inquisidor general i dos membres del Consell de Guerra, que era el segon òrgan consultiu, el Consell de la Inquisició i el Consell de Cambra.
* 2. Els Consells territorials amb funcions de govern en cadascun dels territoris: Consell Reial de Castella (i dins d'aquest, per raó de la matèria, hi havia el Consell dels Ordes militars, el Consell de Croada i el Consell d'Hisenda), Consell d'Aragó, Consell d'Índies, Consell d'Itàlia, Consell de Flandes i Consell de Portugal. Per ordre de jerarquia, els de Castella i Aragó eren, per aquest ordre, els preeminents.
* 3. Finalment, al costat dels Consells, hi havia les Juntes, que eren de caràcter menys important i en general creades per a assumptes específics i de durada determinada.
El règim polisinodial va anar caient en desús amb la implantació de l'absolutisme borbònic amb la creació dels secretaris del despatx, i acabà per desaparèixer per complet el segle xix amb la figura de la Junta Central Suprema, antecedent del Consell de Ministres que fou el mètode de govern adoptat durant el regnat d'Isabel II amb la instauració del regne constitucional d'Espanya.

## Referències

* ↑ Ferrer i Gironès, Francesc. «I. Inicis de la persecució legal (1659-1760)». A: La persecució política de la llengua catalana. Barcelona: Edicions 62, novembre 1985, p. 11. ISBN 8429723633 [Consulta: 20 octubre 2023]. «pel qual manifestà les seves al·legacions contra els Furs de la Corona d'Aragó i expressà la seva política centralista i antipolisinòdia.»
* ↑ «Introducción a la historia moderna».
* ↑ «LA NOBLEZA Y LOS ALTOS CARGOS DE LA ADMINISTRACIÓN EN LA ESPAÑA DEL ANTIGUO RÉGIMEN».
* ↑ Leandro Martínez Peñas. El confesor del rey en el Antiguo Régimen.

## Vegeu també

* Consells de la Monarquia d'Espanya
# Reales Alcázares de Sevilla

Los Reales Alcázares de Sevilla, són un conjunt d'edificis palatins, a la ciutat de Sevilla, la construcció dels quals es va iniciar a l'alta edat mitjana, on se superposen múltiples estils, des de l'art islàmic dels seus primers habitants, el mudèjar i gòtic del període posterior, a la conquesta de la ciutat per les tropes castellanes fins al renaixentista i barroc de posteriors reformes. El recinte ha sol servir com a lloc d'allotjament dels membres de la Casa Reial Espanyola i de caps d'estat de visita a la ciutat. Va ser declarat Patrimoni de la Humanitat, al costat de la catedral de Sevilla i l'Arxiu d'Índies l'any 1987.

## Història

La fortificació original es va construir sobre un antic establiment romà i més tard visigòtic. Va començar a prendre el seu aspecte de fortificació palatina, després de la conquesta de Sevilla, el 712 pels àrabs; que ja des de l'any 720 utilitzarien el recinte com residència dels seus dirigents. L'any 884 la fortalesa va contribuir a evitar una invasió dels vikings de la ciutat.
Des de la construcció inicial àrab, el conjunt incloïa diversos recintes, com la Casa dels Prínceps, habitatges que al segle ix anaven des de la Plaça del Triunfo fins al Barri de Santa Cruz. El primitiu palau islàmic és de la mateixa època que l'Alhambra de Granada, es va ampliar amb l'habitatge dels emirs al segle xi, també al segle xii es va continuar fortificant i afegint-li estances com l'Alcasser o Palau de les Benediccions, un segle més tard els almohades van sumar més patis i palaus. Actualment només se'n conserva el Pati del Yeso, resta de l'antic Palau Islàmic.
Després de la presa de la ciutat per Ferran III de Castella el 1248, es va convertir en allotjament reial, el seu fill Alfons X el Savi hi va fer fer unes primeres reformes després de la conquesta, i el 1254 va ordenar la construcció de tres grans salons en estil gòtic. Posteriorment el 1364, Pere I de Castella va decidir de construir el denominat Palau Mudèjar, que es va convertir en el primer palau d'un rei castellà que no era protegit per murs i defenses d'un castell, i assolint l'aspecte mudèjar que avui conserva i que encara sorprèn per la seva riquesa i ornamentació. El 1366 quan es va acabar el nou palau, va començar una guerra civil que va enfrontar Pere I amb el seu germanastre Enric II de Castella, i que acabaria amb la mort del senyor Pere el 1369, i per això no sembla que el rei Pere pogués gaudir gaire del nou palau per molt de temps. El palau de Pere I és considerat el més complet exemple de l'arquitectura mudèjar a Espanya. Posteriorment s'hi van aixecar també la Capella Gòtica, el baixador, el Pati de la Montería i els grotescs dels jardins.

## Referències

* ↑ http://whc.unesco.org/en/list/383
* ↑ Valencia Rodríguez, Rafael. «Palacio de Pedro I Real Alcázar de Sevilla 1356-1366». A: Ibn Jaldún: el Mediterráneo en el siglo XIV : auge y declive de los imperios (en castellà). Fundación José Manuel Lara. ISBN 978-84-96556-32-4.
# Far de Tabarca

El far de Tabarca està situat a l'illa de Tabarca (Alacant, País Valencià) per avisar de la situació de l'illa mateixa en els nombrosos illots rocosos i esculls que l'envolten.
Es va inaugurar en 1854, segons plànols d'Agustín Elcoro Berocíbar, i es tracta d'un edifici de grans dimensions que va servir d'escola de farers. Està format per un cos inferior de volum cúbic de dues plantes destinades a habitatge. Sobre ell s'alça la torre prismàtica que sostenia el mecanisme d'il·luminació, hui desmantellat. Estilísticament pertany al neoclassicisme, encara que la seua cronologia és una mica tardana. En 1971, es va construir al seu costat un nou far de formigó armat que, no obstant això, va ser demolit en 1998 per recuperar el far original.

## Referències

* ↑ «Los faros de la provincia de Alicante» (en castellà). Alicante Vivo, 26-06-2007. [Consulta: 5 juliol 2010].
* ↑ «Plan especial de protección arqueológica del término municipal de Alicante: Faro de Tabarca» (en castellà). Ayuntamiento de Alicante. [Consulta: 29 juny 2010].
* ↑ «Patrimonio artístico» (en castellà). Ayuntamiento de Alicante: Reserva Marina de Tabarca. Arxivat de l'original el 13 de juny de 2005. [Consulta: 29 juny 2010].
* 1 2 Armando Parodi. «Crónicas tabarquinas (VII)» (en castellà). Alicante Vivo, 24-02-2007. [Consulta: 30 juny 2010].
* ↑ Varela, Santiago; Juan Calduch; Joaquín Lara (diseño gráfico). «Nueva Tabarca / Nova Tabarca: 6. La torre y el faro / 6. La torre i el far». A: Alicante / Alacant, Tabarca: Rutas de aproximación al patrimonio cultural valenciano / Rutes d'aproximació al patrimoni cultural valencià (en español y valenciano). Servicio de patrimonio arquitectónico: Conselleria de Cultura, Educación y Ciencia: Generalidad Valenciana, 1983.