OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Alacantí (planta)

L'alacantí (Rhamnus oleoides) és una espècie de planta amb flors del gènere Rhamnus dins la família de les ramnàcies (Rhamnaceae).
Addicionalment pot rebre els noms d'alacantins, arç negre, arçot, arçot oleoide, espinalera, mal hivern i espí negre. També s'han recollit les variants lingüístiques alicantins i alicatins.
És un arbust amb moltes branques grisenques i espines. Fulles alternes de contorn lanceolat. Flors molt petites i de color groc. Fruit en baia de color groc i roig quan maduren.

## Taxonomia
### Subespècies

Dins d'aquesta espècie es reconeixen les subespècies següents :
* Rhamnus oleoides subsp. assoana Rivas Mart. & J.M.Pizarro
* Rhamnus oleoides subsp. bourgaeana (Gand.) Rivas Mart. & J.M.Pizarro
* Rhamnus oleoides subsp. oleoides
* Rhamnus oleoides subsp. rivasgodayana Rivas Mart. & J.M.Pizarro

### Sinònims

Els següents noms científics són sinònims de Rhamnus infectoria:
* Sinònims homotípics
* Rhamnus lycioides subsp. oleoides (L.) Jahand. & Maire
* Rhamnus lycioides proles oleoides (L.) Samp.
* Rhamnus lycioides var. oleoides (L.) Pau

## Referències

* 1 2 3 «Rhamnus oleoides». Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 6 juny 2024].
* 1 2 3 «Rhamnus oleoides» (en anglès). Plants of the World Online. Royal Botanic Gardens. Kew. [Consulta: 6 juny 2024].
* ↑ «Herbari Virtual del Mediterrani Occidental: Rhamnus oleoides L. subsp. oleoides». Universitat de les Illes Balears. [Consulta: 16 octubre 2024].
* ↑ «Herbari Virtual del Mediterrani Occidental: Rhamnus oleoides L. subsp. bourgaeana (Gand.) Rivas Mart. & J.M. Pizarro». Universitat de les Illes Balears. [Consulta: 16 octubre 2024].
# Dinarc

* Per a altres significats, vegeu «Dinarc (desambiguació)».
Dinarc (grec antic: Δείναρχος, llatí: Deinarchus) fou un dels deu oradors àtics, el darrer i el menor en importància.
Va néixer a Corint el 361 aC, fill de Sòstrat o Sòcrates, però va viure a Atenes de molt jove i es va dedicar a l'oratòria. Va ser deixeble de Teofrast, i es va relacionar amb Demetri de Falèron. Com que no tenia la ciutadania atenesa no podia actuar com a orador a les grans qüestions que dividien l'opinió pública, i va haver d'escriure els discursos dels altres.
La seva carrera va començar el 336 aC en el temps en què els grans oradors anaven morint. Dinarc aviat va adquirir una bona reputació i una gran riquesa; va pertànyer al partit de Foció, favorable a Macedònia, i va intervenir en la disputa sobre si Hàrpal, que havia desertat la causa d'Alexandre el Gran, havia de ser admès a Atenes.
Del 317 aC al 307 aC Atenes fou dirigida per Demetri de Falèron, fins que va haver de fugir quan va arribar Demetri Poliorceta. Dinarc també va fugir cap a Calcis (Eubea), i no va poder tornar fins al cap de quinze anys, mercès a les súpliques del seu amic Teofrast. A Atenes va romandre els darrers anys de la seva vida, i hi va morir a edat avançada. La seva vida fou narrada per Dionisi d'Halicarnàs i recollida per Plutarc.
Hom li atribueix entre seixanta i cent discursos, però només tres s'han conservat sencers, tots sobre la qüestió d'Hàrpal: un dirigit contra Fílocles, un contra Demòstenes i un tercer contra Aristogíton. D'alguns altres en resten fragments.

## Referències

* 1 2 3 4 1.Deinarchus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 950
# Émile Cornic

Émile Cornic (Sucy-en-Brie, 23 de desembre de 1894 - Brest, 20 d'agost de 1964) va ser un tirador d'esgrima francès que va competir durant la dècada de 1920.
El 1928 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Amsterdam, on guanyà la medalla de plata en la competició d'espasa per equips del programa d'esgrima.

## Referències

* ↑ «Émile Cornic Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 26 de juliol 2011. [Consulta: 15 juliol 2018].
# Cal Trilla

Cal Trilla és una casa del municipi de Torà, a la comarca de la Solsonès. És un monument protegit i inventariat dins el Patrimoni Arquitectònic Català

## Descripció

Edifici d'un gran interès artístic. Podem diferenciar-hi dos cossos verticals, un dels quals funciona com a passatge:
El cos principal està constituït per uns baixos, dos pisos i la golfa. A la planta baixa s'hi troba tres portes d'arc rebaixat amb una motllura de pedra. La central dona accés a la zona habitada i les laterals són portes de comerços. El primer pis presenta un balcó corregut amb barana de forja i tres portes balconeres d'arc de mig punt i motllura prominent. Entre porta i porta trobem unes decoracions amb forja molt sinuoses que desemboquen al mateix balcó. Les persianes de les balconeres són de fusta de doble batent i estan molt treballades. A la segona planta hi ha una repetició de l'esquema del pis anterior, però sense les decoracions amb forja i amb unes motllures més modestes. La golfa es fa gairebé invisible des del carrer. Tota la façana presenta una imitació de filades de carreus molt ben escairats i una cornisa que divideix els pisos.
El segon cos de l'edifici presenta un passatge de 15 m que comunica la Pl. del Pati amb la Pl. del Vall, al qual s'accedeix per un arc rebaixat, flanquejat per dues columnes adossades al mur amb sòcol de maó i capitells molt decorats. Al primer pis trobem una galeria amb tres obertures d'arc de mig punt. La central és més gran que les laterals. Aquests arcs estan dividits per dues columnes amb basament i capitells decorats. Damunt aquests arcs trobem una decoració semicircular amb esgrafiats vermells. Al segon pis apareix una segona galeria amb quatre obertures d'arc de mig punt amb motllura, dividides per columnetes amb basament llis i capitells corintis. Trobem dues gàrgoles amb forma de drac a cada extrem i un encapçalament esgraonat a tres nivells amb mosaics verd botella.

## Referències

* 1 2 3 «Cal Trilla». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 setembre 2014].

## Bibliografia

* Coberó, Jaume; Garganté, Maria; Oliva, Jordi [et al.].. Inventari del Patrimoni Arqueològic, Arquitectònic i Artístic de la Segarra. Vol.II Torà. Hostafrancs: Fundació Jordi Cases i Llebot, Abril 2000, p. 134-135. ISBN 84-607-0408-4.
# Enrico Garzelli

Enrico Garzelli (Liorna, 24 de juliol de 1909 - valor desconegut, 16 de juliol de 1992) va ser un remer italià que va competir durant les dècades de 1920 i 1930.
El 1932 va prendre part en els Jocs Olímpics de Los Angeles, on guanyà la medalla de plata en la competició del vuit amb timoner del programa de rem. Quatre anys més tard, als Jocs de Berlín, revalidà la medalla de plata en la prova del vuit amb timoner.
En el seu palmarès també destaquen sis medalles al Campionat d'Europa, dues d'or, tres de plata i una de bronze, així com nombrosos campionats nacionals.

## Referències

* 1 2 3 «Enrico Garzelli Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 13 de desembre 2012. [Consulta: 21 gener 2019].
# Puig d'en Roure (Forallac)

El Puig d'en Roure és una muntanya de 68 metres que es troba al municipi de Forallac, a la comarca catalana del Baix Empordà.
S'hi troben les restes d'una cista.

## Referències

* ↑ Balenyà, Manel I. Pilar. «Dòlmens i Menhirs Pilar: Cista del Puig d'en Roura - Baix Empordà», dijous, 30 juny 2016. [Consulta: 2 abril 2018].
# Ericiolacerta parva

Ericiolacerta parva és una espècie de sinàpsid terocèfal de la família dels ericiolacèrtids que visqué durant el Triàsic inferior en allò que avui en dia és el sud d'Àfrica i l'Antàrtida. És l'única espècie coneguda del gènere Ericiolacerta. Fou descrita a partir d'un espècimen força complet. El seu nom genèric, Ericiolacerta, significa 'sargantana-eriçó' en llatí, mentre que el seu nom específic, parva, significa 'petita'.

## Referències

* 1 2 Entrada «Ericiolacerta parva» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ Watson, 1931, p. 1.163.
* ↑ «Ericiolacerta» (en anglès). Paleofile. [Consulta: 5 abril 2022].

## Bibliografia

* Watson, D. M. S. «On the Skeleton of a Bauriamorph Reptile» (en anglès). Proceedings of the Zoological Society of London, 101, 3, 1931, pàg. 1.163-1.205. DOI: 10.1111/j.1096-3642.1931.tb01056.x.
# Edna Child

Edna Child (West Ham, 10 d'octubre de 1922 - 2023), posteriorment coneguda amb el nom de casada Tinegate, és una saltadora anglesa, ja retirada, que va competir durant les dècades de 1930 i 1950.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Londres, on fou onzena en la prova de trampolí de 3 metres del programa de salts.
En el seu palmarès destaca una medalla de bronze al Campionat d'Europa de natació de 1938, rere Betty Slade i Gerda Daumerlang. i dues medalles d'or als Jocs de l'Imperi Britànic de 1950.

## Referències

* 1 2 Edna Child a Sports Reference (arxivat)
* ↑ «European Swimming Championships (Women)». [Consulta: 2 octubre 2020].
* ↑ «Athletes & Results | Commonwealth Games Federation» (en anglès). Arxivat de l'original el 2021-05-02. [Consulta: 3 octubre 2020].
# Molí de Fontanet

El molí de Fontanet és un antic molí fariner de Torà (Solsonès) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situat a la banda nord-est del nucli urbà de Torà. S'hi accedeix per l'antiga carretera de Solsona (LV-3005), en un trencant a mà dreta, gairebé al peu del camí. Rebia les aigües de la riera de Llanera i els seus afluents.

## Descripció

L'habitatge, que pot datar del 1739, al llarg del temps ha sofert ampliacions i un seguit de reformes de no fa massa temps.
Edifici de tres plantes. A la façana oest, hi trobem quatre finestres (de diferents mides), a la façana nord, hi trobem l'entrada actual al molí, a la seva esquerra hi té una finestra i a la part superior una altra. A la façana est, a la part esquerra hi ha una finestra que dona a la part superior. La façana sud està adjunta amb un altre cos, que és on hi ha els elements més interessants. La coberta és de dos vessants (est-oest), acabada amb teules. Totes les façanes estan arrebossades.
L'altre cos, és el que conté els elements més interessants. A la façana oest, s'observa per sota l'edifici la sortida de desguàs, a través d'un doble arc escarser. Al pilar d'aquests, hi ha la data inscrita de 1739 i una creu. A la planta baixa hi ha l'entrada original, amb llinda de pedra i la data i les inicials de J.F 1856 inscrita en un segell. A cada costat té una petita finestra. A la planta següent, hi ha tres finestres, la del centre amb llinda de pedra. La planta següent, és la que es troba més transformada a causa de les obres de restauració. S'hi barreja la part original amb totxo. Hi ha dues finestres. A la façana sud, també passa com a la part anterior: s'hi barreja la part original amb el totxo. Hi ha tres finestres. A la façana est, que ja està restaurada, no hi ha cap obertura, però sí que hi destaca l'enorme cacau. La coberta és de dos vessants (est-oest), acabada amb teules.

## Història

L'antic molí fariner ja es troba mencionat al segle xiv.

## Referències

* 1 2 3 4 «Molí de Fontanet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 març 2015].

## Bibliografia

* Coberó, Jaume; Garganté, Maria; Oliva, Jordi [et al.].. Inventari del Patrimoni Arqueològic, Arquitectònic i Artístic de la Segarra. Vol.II Torà. Hostafrancs: Fundació Jordi Cases i Llebot, Abril 2000, p. 112-113. ISBN 84-607-0408-4.
# Molí del Duch

El Molí del Duch és una obra de Torà (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Actualment adaptat per l'habitatge. No queda cap vestigi del molí, llevat del que havia estat la bassa. Està a la gran raconada que fa el riu Llanera en vorejar Torà pel cantó de la carretera de Solsona. A prop d'aquesta masia hi ha un esplèndid pont de factura molt antiga.

## Referències

* ↑ «Molí del Duch». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 17 juny 2021].
# Agricultura de secà

L'agricultura de secà és aquella en què no es fa aportació d'aigua per l'home, utilitzant només la que prové de la pluja directament damunt el cultiu. La seva contraposició és l'agricultura de regadiu

## Història i evolució

És la més propera a la simple recol·lecció, i possiblement és el primer tipus d'agricultura que es va fer.
Inicialment era l'única que es podia fer sense gaires infraestructures, i ha arribat fins a l'actualitat, encara que molt evolucionada tècnicament.
Actualment malgrat que no es faci aportació d'aigua, sí que es fan servir adobs i altres agroquímics (herbicides, fungicides, etc.), així com maquinària molt evolucionada i adaptada a cada tipus de cultiu.

## Classificació dels secans

Els secans es classifiquen normalment segons el grau d'humitat que proporcionen les precipitacions mitjanes anuals:
* Secans frescals on la pluja anual compensa l'evapotranspiració i les plantes no pateixen estrès hídric, tot i això s'ha de tenir en compte la irregularitat de les pluges interanuals que poden fer que hi hagi certs perìodes amb relativa secada. Un exemple d'agricultura de secà frescal és a l'anomenat cinturó del blat de moro dels Estats Units on gràcies a les pluges regulars d'estiu es conrea el blat de moro de secà amb bons rendiments.
* Secans semifrescals correspon a climes subhumits on la pluja anual cobreix més de la meitat de les necessitats d'aigua expressades en l'evapotranspiració cosa que ja limita l'elecció dels conreus per a fer-los d'acord amb les èpoques de l'any amb suficient humitat. Normalment en aquesta zona els cereals d'hivern (blat, ordi, civada, triticale, etc.) tenen bons rendiments. Exemple les comarques del Vallès.
* Secans semiàrids la pluja mitjana anual cobreix entre el 50 i el 25% de l'evapotranspiració, els rendiments dels cereals d'hivern són baixos, sovint apareixen sòls molt alcalins i amb certa salinitat. N'és un exemple l'agricultura de secà de la plana de Lleida.
* Secans àrids Estan en el límit on és possible l'agricultura de secà amb pluviometries que cobreixen menys del 25% de l'evapotranspiració anual. Sovint en aquesta zona els conreus són possibles tècnicament però no són viables econòmicament. Els sòls acostumen a ser de mala qualitat. Per exemple elssecans murciano-almeriencs.

## Cultius

Alguns cultius que es poden conrear en secà a causa de la seva resistència a la falta d'aigua, encara que sempre produeixen més si se'ls cultiva en regadiu, en les zones mediterrànies són:
* Cereals: Blat, civada, ordi, sègol.
* Lleguminoses: Cigró, llentia, fava, pèsols.
* Fruiters: Albercoquer, ametller, figuera, olivera.
* Altres arbres: Garrofer, Pistatxer
* Vinya
* Pastures: Alfals, Encloa, trepadella, margall.
* Hortícoles: Melonera, tomaquera, alls, cebes.

## Vegeu també

* Agricultura de regadiu

## Enllaços externs

* «Agricultura de secà». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# La Dona Espenyada

La Dona Espenyada és una muntanya de 275 metres que es troba al municipi de Sant Feliu de Guíxols, a la comarca catalana del Baix Empordà.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Keratocephalus moloch

Keratocephalus moloch és una espècie extinta de sinàpsid de la família dels tapinocefàlids que visqué al sud d'Àfrica durant el Capitanià (Permià mitjà). Se n'han trobat restes fòssils a la província sud-africana del Cap Occidental. És l'única espècie coneguda del gènere Keratocephalus. Feia 250-300 cm de llargada i pesava 700-1.000 kg. La llargada del musell era força variable. El nom genèric Keratocephalus significa 'cap banyut' en llatí.

## Referències

* 1 2 Entrada «Keratocephalus moloch» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
# Eldfell

Eldfell ("muntanya de foc" en islandès) és un volcà d'Islàndia amb un con de 220 m, la darrera erupció del qual data de 1973. Està situat a la petita illa de Heimaey, al sud de l'illa principal del país. El calor de la seva activitat permet dotar d'energia a les cases de la població, ja que els voltants del volcà estan habitats des de com a mínim el segle IX (amb algunes evacuacions d'urgència al segle XX), amb unes 3.500 persones vivint-hi de forma regular.

## Mineralogia

Al volcà Eldfell se n'han trobat fins a 30 espècies vàlides de minerals segons l'Associació Mineralògica Internacional). De totes aquestes, sis espècies han estat descobertes en aquest indret, sent el volcà la seva localitat tipus. Aquests minerals són: l'eldfellita, descoberta l'any 2007 en incrustacions fumaròliques a prop de la superfície del volcà, la jakobssonita, descoberta l'any 2011 i que rep el nom del vulcanòleg islandès Sveinn Peter Jakobsson (1939-), la leonardsenita, descoberta també el 2011 i que rep el seu nom d'Erik Leonardsen, antic cap del laboratori de difracció de raigs X de l'Institut de Geologia de la Universitat de Copenhaguen, l'oskarssonita, descoberta l'any 2012 i que rep el seu nom del vulcanòleg islandès Niels Oskarsson, la verneïta, aprovada l'any 2016, i la heimaeyita, descoberta l'any 2024. La resta de minerals trobats al volcà són: anhidrita, aftitalita, bassanita, chessexita, glauberita, guix, halita, hematites, jarosita, meniaylovita, metathenardita, òpal, ralstonita, rosenbergita, salmiac, silvita, tamarugita, thomsenolita i vanthoffita.
| Nom | Fórmula |
| Eldfellita | NaFe³⁺(SO₄)₂ |
| Heimaeyita | Na₃Al(SO₄)₃ |
| Jakobssonita | CaAlF₅ |
| Leonardsenita | MgAlF₅·2H₂O |
| Oskarssonita | AlF₃ |
| Verneïta | Na₂Ca₃Al₂F₁₄ |

## Referències

* ↑ «Eldfellite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 10 juliol 2016].
* ↑ «Jakobssonite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 11 juliol 2016].
* ↑ «Leonardsenite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 11 juliol 2016].
* ↑ «Oskarssonite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 11 juliol 2016].
* ↑ Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 81». European Journal of Mineralogy, 36, 5, 21-10-2024, pàg. 917–923. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-36-917-2024 [Consulta: 26 octubre 2024].
* ↑ «Eldfell, Heimaey, Heimaey island, Vestmannaeyjar archipelago (Westman islands), Iceland» (en anglès). Mindat. [Consulta: 11 juliol 2016].
# In Patris Memoriam

In Patris Memoriam (En la memòria del pare) és un oratori per a soprano, cor i orquestra compost per Lorenzo Perosi i estrenat el 15 de maig de 1910 al Teatro San Carlo de Nàpols, sota la direcció d'Eduardo Vitale. Té una durada d'uns 36 minuts.
Perosi va compondre aquest colpidor i lúgubre oratori després de la mort del seu pare. En aquest sentit, és semblant al que va compondre el 1897 en memòria d'un jove cantant de 14 anys que va ser l'alumne preferit de Perosi. Va ser molt apreciat per Puccini, qui va admetre haver manllevat unes notes del Rex tremendae maiestatis mentre treballava en Tosca.

## Referències

* ↑ «In patris memoriam». Stanford University. [Consulta: 10 octubre 2024].
* ↑ «Biografia Perosi». Coro Polifonico "Lorenzo Perosi". [Consulta: 10 octubre 2024].
* ↑ «In patris memoriam». Records International. [Consulta: 10 octubre 2024].
# Ercole Gallegati

Ercole Gallegati (Faenza, 21 de novembre de 1911 - Castel San Pietro Terme, 19 d'agost de 1990) va ser un lluitador italià, que combinà la lluita lliure i la lluita grecoromana, que va competir entre les dècades de 1930 i 1950. Va prendre part en quatre edicions dels Jocs Olímpics, el 1932, 1936, 1948 i 1952. En el seu palmarès destaquen dues medalles de bronze en el pes wèlter el 1932 i 1948. També guanyà una medalla de bronze al campionat d'Europa de 1934 i 20 títols nacionals en lluita grecoromana i 11 en lluita lliure entre 1931 i 1956.
Fou guardonat amb l'Orde al Mèrit de la República Italiana.

## Referències

* ↑ «Ercole Gallegati Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d’abril 2020. [Consulta: 23 febrer 2019].
# Turó de l'Avi

El Turó de l'Avi és una muntanya de 356 metres que es troba al municipi de Santa Cristina d'Aro, a la comarca catalana del Baix Empordà.
# Paquiarmateri

Els paquiarmateris (Pachyarmatherium) són un gènere extint de mamífers cingulats de la família dels paquiarmatèrids que visqueren a les Amèriques durant el Plistocè. Se n'han trobat restes fòssils al Brasil, Costa Rica, els Estats Units i Veneçuela. Té els osteodermes de l'interior de la cuirassa extremament petits. El nom genèric Pachyarmatherium significa 'bèstia amb armadura pesant' en llatí.

## Referències

* 1 2 Entrada «Pachyarmatherium» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ Downing i White, 1995, p. 378.

## Bibliografia

* Downing, K. F.; White, R. S. «The cingulates (Xenarthra) of the Leisey Shell Pit local fauna (Irvingtonian), Hillsborough County, Florida» (en anglès). Bulletin of the Florida Museum of Natural History, 37, 12, 1995, pàg. 375-396.
# Tossal de les Forques (Ciutadilla)

El Tossal de les Forques és una muntanya de 520 metres que es troba al municipi de Ciutadilla, a la comarca catalana de l'Urgell.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Edward Gardère

Edward Gardère (Gérardmer, 25 de febrer de 1909 - Buenos Aires, 24 de juliol de 1997) va ser un tirador d'esgrima francès, especialista en floret, que va competir durant les dècades de 1930 i 1940. Una vegada retirat de la pràctica esportiva es dedicà a ensenyar la seva pràctica, obrint una escola d'esgrima. Era germà del també tirador d'esgrima André Gardère.
El 1932 va prendre part en els Jocs Olímpics de Los Angeles, on disputà tres proves del programa d'esgrima. Guanyà la medalla d'or en la competició de floret per equips, mentre en les altres dues proves quedà eliminat en sèries. Quatre anys més tard, als Jocs de Berlín, va disputar quatre proves del fou programa d'esgrima. Guanyà la medalla de plata en les proves de floret individual i per equips, fou cinquè en la de sabre per equips i quedà eliminat en sèries en la de sabre individual.
En el seu palmarès també destaquen 10 campionats nacionals de floret individual entre 1930 i 1944, una xifra encara no superada, i quatre medalles al Campionat del Món d'esgrima, tres de plata i una de bronze entre 1937 i 1938.

## Referències

* 1 2 3 4 «Edward Gardère Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d’abril 2020. [Consulta: 29 novembre 2018].