OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Emili Garolera i Bohils

Emili Garolera i Bohils (Arbúcies 1923 - 27 d'octubre de 2008). Alcalde d'Arbúcies des de 1971 i fins a 1979. Garolera fou president del Consorci Forestal de Catalunya des de l'any 1980 i fins a l'any 1988 i president honorífic del Consorci fins a la seva mort. Fou un dels més destacats silvicultors del segle xx.
Membre d'una família tradicional de grans propietaris rurals amb diferents propietats a la vila d'Arbúcies entre les quals destaquen les heretats de Mollfulleda o El Vilar. Accedí a l'alcaldia l'any 1971 arran de la destitució de Joaquim Maria Riera i Vilà i l'abandonà després de la victòria electoral de Jaume Soler i Pastells. Garolera exercí un poder absolut durant el seu mandat emergint a la llum després de molts anys de mantenir-se a l'ombra.
Amb la democràcia, Garolera abandonà qualsevol activitat política pública i passà a desenvolupar la seva faceta professional de silvicultor amb la qual obtingué un important ressò tant a nivell català com a nivell europeu. L'any 1967 obtingué la Medalla al Mèrit Agrícola, la primera entregada a un silvicultor a tot l'Estat, i les seves finques d'Arbúcies, Sant Hilari Sacalm i Sant Sadurní d'Osormort reben any rere any elogis de gestió forestal i distincions a les bones pràctiques. També fou guardonat amb la Placa Déu i Mata que atorga l'Institut Català de Sant Isidre.
Cal remarcar la propietat del Roquer d'Arbúcies, una casa senyorial del segle xviii adquirida per la família Garolera als Lambert de Roquer, que posseeix un dels jardins dendrològics més importants d'Europa amb la presència de la magnòlia més gran del vell continent, la família obre les portes del jardí dues vegades l'any.
Garolera morí a Arbúcies l'any 2008 a l'edat de 85 anys.

## Referències

* Rojas Briales, Eduard «Emili Garolera, un forestal excepcional». Catalunya forestal. Consorci Forestal de Catalunya, 94, 01-12-2008, pàg. 6-7 [Consulta: 13 gener 2014].
* Rojas Briales, Eduard «Emili Garolera, El llegat d'un gran silvicultor». Catalunya forestal. Consorci Forestal de Catalunya, 94, 01-12-2008, pàg. 8-10 [Consulta: 13 gener 2014].
# Emili Grahit i Papell

Emili Grahit i Papell (Girona, 26 d'agost de 1850 – Girona, 10 de març de 1912) fou un polític, historiador i advocat gironí.
Llicenciat en dret administratiu el 1871, Emili Grahit es vinculà en uns temps primerencs als cercles de la Jove Catalunya i els sectors de la Renaixença catalana a Girona. Fou en aquest àmbit intel·lectual que Grahit començà a desenvolupar les seves capacitats d'estudis històrics, amb treballs sobre Francesc Eiximenis i el canonge Francesc Dorca. A poc a poc, anà compaginant l'exercici de l'advocacia amb la recerca i compilació històrica, a més d'una forta promoció cultural i intel·lectual al Girona de la Restauració.
El 1872 fundà amb altres intel·lectuals gironins com Enric Claudi Girbal l'Asociación Literaria de Gerona, principal expressió cultural de la ciutat que organitzà el Certamen Literario de Gerona i començà a publicar el mateix 1876 la Revista de Gerona. Sota aquest moviment cultural s'hi aglutinaren la majoria de membres de la generació de Grahit que, tot i que s'havien format a la Renaixença, havien començat a sortir-ne per nodrir una cultura en castellà, proespanyola i oposada als preceptes catalanistes. En aquest àmbit intel·lectual Grahit desenvolupà tota la seva obra històrica dedicada als setges de Girona, d'on es remarca la monumental Reseña histórica de los sitios de Gerona en 1808 y 1809.
Paral·lelament, Grahit emprengué una curta carrera política que el dugué a l'alcaldia de Girona entre els anys 1887 i 1891, seguint les passes del seu pare Pere Grahit i Vié, que ja havia ocupat anteriorment el càrrec pel partit liberal de Práxedes Mateo Sagasta. Grahit acabà dimitint del seu càrrec per les divergències amb els regidors conservadors i republicans del consistori i el seu veto constant a la gestió de Grahit.

## Bibliografia

* Grahit, Emili, Memorias de un ex-alcalde gerundense (NADAL, Joaquim, ed.). a: Annals Gironins, Girona, Institut d'Estudis Gironins, 2003, ISBN 84-8695320-0

## Enllaços externs

* Ressenya del llibre Emilio Grahit y Papell. Memorias d'un ex-alcalde gerundense Arxivat 2003-05-11 a Wayback Machine.
# Enteixinat

Enteixinat o teginat es refereix a tota sostrada amb decoració de fusta, que resol els problemes estructurals dels edificis, i molt especialment la realització de forjats i armadures de sostres. Generalment estan formats per "cassetons", fustes o bigues situades en certs tipus de sostre en els quals els buits es cobrien amb ornamentació.
Es troben fonamentalment en l'arquitectura mudèjar i musulmana.
Destaquen els enteixinats de Los Alcázares de Sevilla, la sinagoga del Trànsit de Toledo, i els que existien en el palau dels ducs de Maqueda de Torrijos, part dels quals es troben en el Museu Arqueològic Nacional d'Espanya, així com al Regne Unit i als Estats Units.

## Als Països Catalans

* Palau Ducal de Gandia
* Consolat de Mar (Palma)
* Palau Episcopal d'Oriola
* Palau de la Generalitat de Catalunya
* Casa Pere Carreras i Robert
* Casa-Museu del Comtat
* Pati de l'Ambaixador Vich

## Referències

* ↑ Lluís Gimeno Betí. De lexicografía valenciana: estudio del Vocabulari del maestrat de Joaquim Garcia Girona. Universitat de València, 1 desembre 1998, p. 168–. ISBN 9788484150343 [Consulta: 17 abril 2011].
* ↑ Diccionario de Arte I. Barcelona: Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.15. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 3 novembre 2014].

## Enllaços externs

* Brittanica (anglès)
* U.S. National Capitol (anglès)
# Erastus de Forest

Erastus Lyman De Forest (1834-1888) va ser un matemàtic nord-americà, que va treballar en estadística.

## Vida i Obra

Fill d'un graduat de Yale, De Forest també es va graduar a la universitat Yale el 1854 i va obtenir el doctorat en enginyeria el 1856. Després, De Forest va desaparèixer durant dos anys mentre havia anat en un viatge a Nova York, mentre la seva família es temia el pitjor; però va reaparèixer a Austràlia, donant classes a Melbourne. El 1861 va retornar a New Haven i es va dedicar al estudi de les matemàtiques.
El 1867-68 va ser cridat pel seu oncle, que era el president de la Knickerbocker Life Insurance Company of New York, per millorar les taules de mortalitat que s'utilitzaven en el negoci.
Entre 1870 i 1885, De Forest va publicar una vintena llarga d'articles sobre estadística, urilitzant en algun d'ells una versió precursora del mètode de Montecarlo per esmorteir les sèries temporals.
El 1885 va morir el seu pare i la seva salut va empitjorar, retirant-se del seu treball.

## Referències

* ↑ Stigler, 1978, p. 253.
* ↑ Stigler, 1978, p. 254.
* ↑ Stigler, 1978, p. 254-255.
* ↑ Gentle, 2002, p. 329.

## Bibliografia

* Gentle, James E. Elements of Computational Statistics (en (anglès)). Springer, 2002. ISBN 0-387-95489-9.
* Stigler, Stephen M «Mathematical Statistics in the Early States» (en (anglès)). The Annals of Statistics, Vol. 6, Num. 2, 1978, pàg. 239-265. ISSN: 0090-5364.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Erastus de Forest» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
* «De Forest, Erastus Lyman». American National Biography Online. [Consulta: 10 juny 2017].
# España (diari)

España va ser un diari publicat a Tànger entre 1938 i 1967.

## Història

Fundat el 1938, per inspiració de l'alt comissari d'Espanya al Marroc, Juan Beigbeder, el diari va treure el seu primer número el 25 d'octubre de 1938. El seu fundador i primer director va ser el periodista Gregorio Corrochano. El diari va ser publicat en un context en què Falange editava diversos diaris al nord d'Àfrica, inclosa la Zona Internacional de Tànger. Tot i que s'editava a la ciutat tangerina, la línia editorial del diari no prestava gaire interès pels assumptes africans i, per contra, sí ho feia sobre els assumptes espanyols i internacionals. També solia oferir abundants cròniques taurines. Al seu millor moment va arribar a tenir un tiratge diari de 50.000 exemplars. L'España es va convertir en el principal diari espanyol del nord d'Àfrica. Malgrat els seus orígens, la seva redacció va acollir a molts exiliats republicans. En la dècada de 1950 va publicar un suplement satíric, Don José, sota la direcció d'Antonio Mingote Barrachina. El seu últim número es va publicar el 31 d'octubre de 1967.
Després de la seva desaparició, va ser succeït pel Sol de España, que es va publicar a Màlaga entre 1967 i 1982.

## Referències

* ↑ Carrasco González, 2012, p. 342.
* ↑ Israel Garzón, 2008, p. 406.
* ↑ Aubert i Desvois, 1996, p. 237.
* 1 2 Fontes i Menéndez, 2004, p. 518.
* ↑ García Baquero i Romero de Solís, 2003, p. 473.
* ↑ Naval, 2001, p. 58n.
* ↑ Reig García, 2011, p. 154.

## Bibliografia

* Aubert, Paul. Presse et pouvoir en Espagne, 1868-1975. Maison des Pays Ibériques, 1996. ISBN 2-909596-11-7.
* Carrasco González, Antonio M. El reino olvidado: Cinco siglos de historia de España en África. La Esfera de los Libros, 2012. ISBN 978-84-9970-729-7.
* Conde Martín, Luis. Historia del humor gráfico en España. Lérida: Milenio, 2002. ISBN 84-9743-058-1.
* Crespo, Gérard. Les Espagnols au Maroc, 1859-1975. De la guerre d'Afrique à l'indépendance du Sahara Espagnol. Edilivre, 2016. ISBN 978-2-334-07004-1.
* Fontes, Ignacio. El parlamento de papel. Las revistas españolas en la transición democrática. Asociación de la Prensa de Madrid, 2004.
* García Baquero, Antonio. Fiestas de toros y sociedad. Universidad de Sevilla, 2003. ISBN 84-472-0817-6.
* Israel Garzón, Jacobo. Los judíos hispano-marroquíes (1492-1973). Hebraica Ediciones, 2008.
* Moreiro, Julián. La Codorniz: Antología (1941-1978). EDAF, 2000. ISBN 84-414-0463-1.
* Naval, M.ª Ángeles. La Novela de Vértice y la Novela del sábado. Madrid: CSIC, 2001. ISBN 84-00-07891-8.
* Reig García, Ramón. La comunicación en Andalucía: Historia, estructura y nuevas tecnologías. Sevilla: Centro de Estudios Andaluces, 2011.
* Sánchez Ruano, Francisco. Islam y Guerra Civil Española: Moros con Franco y con la República. La Esfera de los Libros, 2004.
# Espionage Agent

Espionage Agent és un melodrama d'espionatge anterior a la Segona Guerra Mundial produït per Hal B. Wallis el 1939. Dirigida per Lloyd Bacon, Espionage Agent, com moltes pel·lícules de Warner Bros., identifica clarament els alemanys com l'enemic. Això era a diferència de molts altres estudis de cinema durant aquest període que no volien antagonitzar els governs estrangers.
La pel·lícula es va estrenar el 22 de setembre de 1939, l'endemà que el president Franklin D. Roosevelt signés les Lleis de neutralitat que permetia disposicions "Cash and Carry" per als països que lluitaven contra Alemanya i una mica més de quatre mesos després d'una altra pel·lícula antinazi de Warner Bros. Confessions of a Nazi Spy.

## Argument

La pel·lícula comença amb una descripció de l' explosió de "Black Tom" d'un subministrament de municions situat a Jersey City al riu Hudson. L'explosió, que es va produir durant la Primera Guerra Mundial va ser un acte de sabotatge per part d'agents alemanys.
Barry Corvall, fill d'un diplomàtic estatunidenc recentment mort, s'acaba de casar. Quan descobreix que la seva nova dona és una possible agent enemic, renuncia al servei diplomàtic per anar encobert per exposar una xarxa d'espionatge que planeja destruir la capacitat industrial americana abans que esclati la guerra.
Viatjant en un tren a Alemanya, Corvall intenta robar un maletí amb documents per intentar demostrar que els nazis s'han infiltrat en centres industrials vitals als Estats Units. Amb l'ajuda de la seva dona, intenta frustrar els plans d'un l'espia nazi.

## Repartiment

* Joel McCrea com Barry Corvall
* Brenda Marshall com Brenda Ballard
* Jeffrey Lynn com Lowell Warrington
* George Bancroft com Dudley Garrett
* Stanley Ridges com Hamilton Peyton
* James Stephenson com Dr. Anton Rader
* Howard C. Hickman com Walter Forbes
* Martin Kosleck com Karl Mullen
* Nana Bryant com Mrs. Corvall
* Rudolph Anders com Paul Strawn
* Hans Heinrich von Twardowski com Dr. Helm
* Lucien Prival com Decker
* Addison Richards com Bruce Corvall
* Edwin Stanley com secretari d'Estat
* Granville Bates com Phineas T. O'Grady

## Prohibicions

La pel·lícula va ser prohibida a Noruega el gener de 1940. Les autoritats noruegues no van proporcionar cap motiu per a la prohibició només emetent la següent declaració: La pel·lícula anterior no està aprovada per a la seva visualització pública a Noruega.

## Referències

* ↑ Michael E. Birdwell, Celluloid Soldiers - Warner Bros.'s Campaign against Nazism ISBN 0-8147-9871-3 (New York University Press, 1999)
* 1 2 Rolf Werenskjold Journal of Scandinavian Cinema, 9, 3, 2019, pàg. 366. DOI: 10.1386/jsca_00009_1.
# Espiracle

Un espiracle és l'orifici respiratori que molts animals marins tenen com a contacte de l'aire o aigua amb el seu sistema respiratori intern. Tots els animals amb espiracle tenen en comú que la localització d'aquest és a la part superior del seu cos, generalment darrere dels ulls.
En el cas dels mamífers marins, l'espiracle condueix l'aire que respiren cap als pulmons. L'orifici està controlat per l'animal, podent-se obrir i tancar per a contenir la respiració sota de l'aigua.
Altres criatures marines tenen espiracle per a conduir l'aigua com a les seves brànquies i generalment el tenen permanentment obert.

## Referències

* ↑ TodayIFoundOut.com, Emily Upton - «Whales Don't Spray Water Out of Their Blowholes» (en anglès). Gizmodo.
# Espinós

«Espinós» té aquests significats:
* Múscul espinós, un dels tres músculs que formen part del sacrospinal.
* Espinós (botànica), amb espines.
* Espinós o punxoset (Gasterosteus aculeatus), peix de la família dels gasterosteids.
* Antonio Espinós Julián, polític valencià, membre de la diputació provincial de València del Partit Conservador.
* Josep Espinós i Stocklin polític català, membre del Partit Liberal Conservador.
# Estació d'Avrechy

L'estació d'Avrechy és una estació ferroviària situada al municipi francès d'Avrechy (al departament de l'Oise).
És servida pels trens del TER Picardie.
| Provinença | Estació anterior | Línia | Estació següent | Destinació |
| Amiens | Saint-Rémy-en-l'Eau | TER Picardie | Clermont-de-l'Oise | Paris-Nord |
# Escarpament Losiolo

Escarpament Losiolo és un escarpament que es troba al costat est de la Gran Vall del Rift de Kenya.
S'eleva a 2.000 m sobre el terra de la vall del Suguta al costat est, prop de Maralal. L'escarpament ofereix una de les vistes més espectaculars de la vall del Rift de Kenya. També es coneix amb el nom de «la fi del món» i és el penya-segat més llarg de la Vall del Rift.

## Referències

* ↑ Trillo, 2002, p. 606-607.
* ↑ Maralal.

## Bibliografia

* «Maralal». Go2Africa. Arxivat de l'original el 2012-09-29. [Consulta: 5 agost 2015].
* Trillo, Richard. Rough guide to Kenya. Rough Guides, 2002. ISBN 1-85828-859-2.

## Enllaços externs

* Video de l'escarpament Losiolo
# Escarola de cabell d'àngel

L'escarola de cabell d'àngel és una de les varietats més populars de l'escarola, autòctona del Baix Empordà. Amb fulles fines, molt dentades i arrissades de color verd clar. Es caracteritza per la seva gran finor i poca amargor. Se sol consumir amanida acompanyada de tota mena d'ingredients. És més petita que d'altres varietats d'escaroles.

## Referències

* ↑ Calls, Albert. Sa i català. Barcelona: Ara Llibres, 2014, p. 46-47. ISBN 978-84-15642--84-8.
* ↑ «Piràmide d'aliments de l'Empordà». web. Consell Comarcal del Baix Empordà. Arxivat de l'original el 2015-07-15. [Consulta: 30 març 2015].
* ↑ Contreras i Hernández, Jesús; Càceres, Juanjo; Espeitx, Elena. Grup d'Estudis Alimentaris. Els productes de la terra [text complet descarregable] (pdf). Barcelona: Generalitat de Catalunya, Departament d'Agricultura, Ramaderia i Pesca, 2003, p. 304. ISBN 8439362137.
# Michael Rocque

Michael Rocque (1899 - Jabalpur, 1 de desembre de 1965) va ser un jugador d'hoquei sobre herba indi que va competir durant la dècada de 1920.
El 1928 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Amsterdam, on va guanyar la medalla d'or com a membre de l'equip indi en la competició d'hoquei sobre herba.

## Referències

* ↑ «Michael Rocque Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2020. [Consulta: 8 maig 2018].
# Producció de cafè a Costa Rica

La producció de cafè a Costa Rica té un paper clau en la història d'aquest país i segueix sent important per a l'economia de Costa Rica. El 2006, el cafè de Costa Rica va ser el tercer producte més important en l'exportació, després de ser el número u d'exportació de cultius comercials durant diverses dècades. El 1997, el sector agrícola empra el 28 per cent de la força laboral i comprèn el 20 per cent del PNB total de Costa Rica. La producció va augmentar i va passar de 158.000 tones (1988) a 168.000 tones el 1992. El cafè de Costa Rica té un alt contingut en cafeïna, i sovint és barrejat amb varietats de qualitat inferior. Les àrees de major creixement són a les províncies de San José, Alajuela, Heredia, Puntarenas i Cartago.

## Referències

* ↑ «Informe de Encuestas IV Trimestre 2006. Aeropuerto Internacional Juan Santamaria» (en español). Instituto Costarricense de Turismo, 2006. Arxivat de l'original el 2008-10-03. [Consulta: 6 juny 2008]. Vegeu les taules 44 i 45 sobre la classificació d'exportació.
* ↑ Coffee and the Environment:Coffee Exports from Costa Rica (1997), TED Case Studies, Accés el 23 de juny de 2008.
# Jean-Claude Colotti

Jean-Claude Colotti (La Tronche, 1 de juliol de 1967) va ser un ciclista francès, que fou professional entre 1986 i 1996. El seu principal èxit esportiu és una victòria d'etapa al Tour de França de 1992.

## Palmarès

* 1987
** Campió de França de persecució
** 1r al Tour de Vendée
* 1988
** 1r al Gran Premi Saint-Etienne Loire
** Vencedor d'una etapa del Circuit de La Sarthe
* 1989
** 1r al Gran Premi de Plouay
* 1990
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Burgos
** Vencedor d'una etapa de la Midi Libre
* 1991
** 1r a Lisieux
** 1r a Nantes
** 1r als Sis dies de Grenoble (amb Philippe Tarantini)
** Vencedor d'una etapa del Tour del Llemosí
* 1992
** 1r a Dijon
** 1r a Hendaia
** Vencedor d'una etapa del Tour de França
** Vencedor d'una etapa de la Setmana Catalana
** Vencedor d'una etapa del Tour d'Armòrica
* 1993
** Vencedor d'una etapa del Tour del Llemosí
* 1994
** 1r als Sis dies de Nouméa (amb Jean-Michel Monin)
** 1r als Sis dies de Grenoble (amb Dean Woods)
* 1996
** 1r a Riom

### Resultats al Tour de França

* 1987. Abandona (16a etapa)
* 1988. 55è de la classificació general
* 1989. 67è de la classificació general
* 1990. 50è de la classificació general
* 1991. 80è de la classificació general
* 1992. 95è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1993. 133è de la classificació general
* 1994. Abandona (15a etapa)
* 1996. Abandona (17a etapa)

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1990. 95è de la classificació general

## Enllaços externs

* Palmarès de Jean-Claude Colotti a cyclebase.nl
* Fitxa de Jean-Claude Colotti a sitiodeciclismo.net
# Kulthum ibn Iyad al-Quxayrí

Kulthum ibn Iyad al-Quxayrí (àrab: كلثوم بن عياض القشيري, Kulṯūm b. ʿIyāḍ al-Quxayrī) fou un militar àrab de la tribu qays enviat pel califa omeia Hixam ibn Abd-al-Màlik (724-743) al Magrib la primavera del 741 per tal de venjar la derrota a la batalla dels Nobles (Ghàzwat al-àixraf) que els havien causat els rebels amazics manats per Khàlid ibn Hamid (o Humayd) az-Zanatí, successor del gran cap amazic Maysara.
El seu exèrcit estava format per 30.000 homes i encara es van afegir contingents reclutats pel camí; es va reunir amb Habib ibn Abi-Ubayda al-Fihrí, l'antic company de Mussa ibn Nussayr, que estava lluitant al territori de Tremissèn (Tlemcen) contra els kharigites sufrites. L'exèrcit sirià va tenir una actuació desencertada i el cap de l'avantguarda, Balj ibn Bixr (nebot de Kulthum), va mostrar menyspreu contra Habib. Khàlid ibn Hamid az-Zanatí, després de retirar-se primer, va lliurar finalment batalla prop del uadi Sabu (Sebou); Habib va fer una sèrie de recomanacions que no foren escoltades per Kulthum, que va enviar al seu nebot amb la cavalleria; aquesta es va poder obrir pas entre els amazics, però aquestos es van reorganitzar darrere la cavalleria i va derrotar el gruix de les tropes califals que havien avançat massa tard. Habib i Kulthum van morir a la lluita junt amb un terç del seu exèrcit; un altre terç va caure presoner (tardor del 741). Balj i els seus cavallers es van refugiar a Ceuta, on finalment van passar a l'Àndalus on van tenir un considerable paper.

## Bibliografia

* Ibn Khaldoun, Histoire des Berbères et des dynasties musulmanes de l'Afrique septentrionale, 1852, traducció de William Mac Guckin de Slane, Imprimerie du Gouvernement, Alger, en línia a Google Llibres, aquí i aquí.
* Història de la España Musulmana, per E. Lévi-Provençal.
# Serrat de la Creu de Senties

El Serrat de la Creu de Senties és una muntanya i un petit serrat de 926 metres d'altitud en el seu punt més elevat del terme municipal de l'Estany, a la comarca del Moianès.
Està situat en el sector nord-est del terme, també al nord-est del poble de l'Estany. És a prop i al nord-oest de la masia de Senties i al sud de la de Cal Noè. És a ponent de la Quintana de Senties, al sud-est del Collet de Malloles i a llevant de la Sauleda. El Serrat de la Creu de Senties és al nord del Serrat del Vilardell, amb el qual forma un contínuum.
# Coll de la Croix de Fer

El coll de la Croix de Fer és un port de muntanya que es troba als Alps francesos, al departament de la Savoia, a una alçada de 2.068 msnm. El coll se situa entre els massissos de les Grandes Rousses i d'Arves, unint Saint-Jean-de-Maurienne, al nord, amb Bourg-d'Oisans, al sud.
La carretera fou inaugurada el 14 de juliol de 1912. Des de Saint-Jean-de-Maurienne, pel vessant nord-est té 29,5 km a una mitjana del 5%, mentre que des Rochetaillée, al sud-oest té 31,5 km a una mitjana del 4,5%. Venint per aquest vessant hi ha una cruïlla a manca de 2,5 km del cim que condueix al coll del Glandon.

## El coll de la Croix de Fer al Tour de França

El coll fou superat per primera vegada al Tour de França en l'edició de 1947 i fins avui han estat 19 les vegades en què s'ha superat. El 2015 es pujà en dues ocasions.
| Any | Etapa | Categoria | Ciclista |
| 2022 | 12 | HC | Giulio Ciccone (ITA) |
| 2018 | 12 | HC | Steven Kruijswijk (NED) |
| 2017 | 20 | HC | Thomas De Gendt (BEL) |
| 2015 | 20 | HC | Alexandre Geniez (FRA) |
| 2015 | 19 | HC | Pierre Rolland (FRA) |
| 2012 | 11 | HC | Fredrik Kessiakoff (SWE) |
| 2008 | 17 | HC | Peter Velits (SVK) |
| 2006 | 16 | HC | Michael Rasmussen (DEN) |
| 1999 | 10 | HC | Stéphane Heulot (FRA) |
| 1998 | 15 | HC | Rodolfo Massi (ITA) |
| 1995 | 10 | HC | Richard Virenque (FRA) |
| 1992 | 14 | HC | Eric Boyer (FRA) |
| 1989 | 17 | HC | Gert-Jan Theunisse (NED) |
| 1986 | 18 | 1 | Bernard Hinault (FRA) |
| 1966 | 16 | 1 | Joaquim Galera (ESP) |
| 1963 | 16 | 1 | Claude Mattio (FRA) |
| 1961 | 10 | 1 | Guy Ignolin (FRA) |
| 1956 | 18 | 1 | René Marigil (ESP) |
| 1952 | 11 | 1 | Fausto Coppi (ITA) |
| 1948 | 14 | 1 | Gino Bartali (ITA) |
| 1947 | 8 | 1 | Fermo Camellini (ITA) |

## Referències

* ↑ Écomusée du pays de la Roudoule, La Route des Grandes Alpes, Édition de l'écomusée du pays de la Roudoule, Puget-Rostang ISSN 1246-1938, pàg. 54
* ↑ (anglès) Col de la Croix-de-Fer - Tour de France - France - Mountains of the race