OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Calabuig

* No s'ha de confondre amb Calabuch.
Calabuig és una entitat de població del municipi altempordanès de Bàscara. El 2009 tenia 79 habitants. És sobre un turó, al marge dret del riu Fluvià des d'on es pot albirar part de l'Alt Empordà.
A la ubicació de l'antic castell (destruït per ordre de Jaume I el 1275) s'hi va construir l'església de Sant Feliu de Calabuig el 1691. A l'antic terme del poble també hi ha restes del Priorat de Sant Nicolau, i de les ruïnes de l'església de Sant Miquel de Terrades.
El 1846 el terme de Calabuig va ser incorporat al municipi de Bàscara, juntament amb Orriols, per la política de reducció de municipis.
A l'entorn del nucli del poble hi ha sortit en els darrers temps el nucli urbanitzat de Les Roques, majoritàriament de segones residències.

## Bibliografia

* Carles Bosch Parer i Antoni Egea Codina, L'antic municipi de Calabuig, Ajuntament de Bàscara, 2007

## Referències

* 1 2 3 «Calabuig». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Sant Nicolau de Calabuig (Bàscara) | enciclopedia.cat». [Consulta: 15 març 2024].
* ↑ «Sant Miquel de Terrades (Bàscara) | enciclopedia.cat». [Consulta: 15 març 2024].
* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
* ↑ Burgueño, Jesús; Lasso de la Vega, Ferran. Història del Mapa Municipal de Catalunya. Barcelona: Generalitat de Catalunya, Dir. Gral. Admin. Local, 2002. ISBN 84-393-5954-3.
* ↑ Riera i Pairó, Albert. Bàscara. Girona: Diputació de Girona, 2001. ISBN 84-95187-30-2.
# Canet de la Tallada

Canet de la Tallada és una entitat de població del municipi baixempordanès de la Tallada d'Empordà. El 2005 tenia 37 habitants.
Situat al sud-est del cap del municipi, a la plana al·luvial de l'esquerra del Ter, entre Verges i Ullà. L'edifici més important és l'església parroquial de Sant Mateu. Formà part del comtat d'Empúries dins la batllia de Verges.
Era un ens local independent el 1800 (batllia de Verges), però el 1846 va ser incorporat al municipi de La Tallada d'Empordà juntament amb Maranyà i Tor.
Durant la guerra civil, s'hi va construir un camp d'aviació que van utilitzar els republicans principalment com a camp de pràctiques. En aquest aeroport s'hi van construir tres refugis militars, que ara es troben en camps de conreu.

## Referències

* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
* ↑ Judit Pujadó Puigdomènech. Contra l'oblit: els refugis antiaeris poble a poble. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2006. ISBN 84-8415-760-1
# Carrer Sant Antoni (Alginet)

El Carrer Sant Antoni és un dels carrers més importants d'Alginet, a la Comunitat Valenciana, que forma part del nucli antic. A més, connecta el carrer Major amb l'estació.
Sant Antoni és el patró d'Alginet. Degut a açò a aquest carrer se celebren les festivitats relacionades amb Sant Antoni. El carrer Sant Antoni també es escenari de moltes processons; a Nadal la cavalcada de reis i a Pasqua, les processons principals de la Setmana Santa. També es feien bous al carrer durant uns quants anys fins que decidiren traslladar-los als afores del poble, per no molestar els veïns.

## Celebració de Sant Antoni

Aquest carrer té el seu gran protagonisme al voltant del dia 16 de gener que es el dia de Sant Antoni, es on se celebra aquesta festivitat amb correfocs i la posterior encesa de la foguera típica d'aquest dia a la plaça de l'estació.
El 16 de gener, es fa la tradicional celebració del Solemne Cant del Trisagi, la Santa Missa i, a partir de les 20.30, hi comencen a participar els dansers que van des de la plaça principal d'Alginet travessant el carrer Sant Antoni fins a la plaça de l'Estació. Seguidament, passen els correfocs i quan arriben a l'estació pel carrer Sant Antoni boten foc a la foguera i es fa el repartiment d'una coca de cansalada per als veïns que assistisquen. Finalitza amb una degustació de cacauets, tramussos, vi valencià i un sopar de truita de creïlles gegant o xulles… oferits per l'Ajuntament. El diumenge anterior, si el 16 cau entre setmana, se celebra la tradicional benedicció dels animals domèstics.
Antigament se celebraven carreres de cavalls i es sacrificava un porquet, anomenat “hoste”, que es comprava i deixava pels carrers del poble per tal que la població li donara aliments i així engreixar-lo fins al dia de la festa, en què l'Ajuntament repartia la seua carn entre els pobres.

## Referències

* ↑ Club, Callejero. «Estado del tráfico en Carrer Sant Antoni» (en espanyol europeu). [Consulta: 22 novembre 2023].
* ↑ «Història d'Alginet». Ajuntament d'Alginet, 22-11-2023. [Consulta: 22 novembre 2023].
* ↑ «Festes » Ajuntament d'Alginet» (en castellà). Ajuntament d'Alginet. Arxivat de l'original el 2018-01-16 [Consulta: 15 gener 2018].
* ↑ Aljannat Revista d'Estudis Locals.
* ↑ «Alginet celebra la tradicional foguera de Sant Antoni - Compromís». Coalició Compromís.
# Cinema Alhambra

* Per a altres significats, vegeu «Cine Alhambra (l'Hospitalet de Llobregat)».
El cinema Alhambra és una sala de cinema de la Garriga (Vallès Oriental).
L'edifici que acull el cinema Alhambra, anomenat Casa Antoni Crous, es va construir l'any 1913 en estil modernista per l'arquitecte Josep Sala i Comas. Inicialment l'edifici va ser una sala de festes i cafeteria, va acollir orfeons i mítings polítics, balls i teatre. Les primeres projeccions cinematogràfiques daten de 1928, i ha funcionat com a cinema de forma virtualment ininterrompuda fins a l'actualitat (2023). Dirigit des de finals de la dècada dels anys 70 per Josep Maria Miró, avui dia és considerat un dels pocs cinemes de poble que queden a Catalunya. La programació l'Alhambra es caracteritza per estar especialitzada en cinema europeu i d'autor, i projecta sovint versions originals i cinema català. Disposa de més 800 butaques.
L'any 2014 va estar tancat deu mesos per reformes i la seva continuïtat va estar en perill. Gràcies a més d'un any de campanya (anomenada SOS Alhambra) i el suport de la societat civil, el cinema va aconseguir 55.000 euros per adaptar la sala a la normativa contra incendis i adquirir un projector digital, dos requeriments imprescindibles per complir la normativa actual i no haver de tancar. Per recaptar els diners necessaris, nombroses entitats, empreses, persones i partits polítics del poble i rodalia van apadrinar butaques per valor de 100€ a canvi de poder-hi inscriure el seu nom a la xapa del respatller.
El cinema Alhambra té associat un cineclub, anomenat Cineclub La Garriga.

## Referències

* ↑ «Cine Alhambra». Catalunya.com. Arxivat de l'original el 2023-08-27. [Consulta: 27 agost 2023].
* 1 2 3 «L'històric Cinema Alhambra de la Garriga reobre deu mesos després que es veiés obligat a tancar per fer reformes». 324, 29-08-2014. [Consulta: 27 agost 2023].
* ↑ «Casa Antoni Crous (El Cafè)». Arquitectura Modernista. [Consulta: 27 agost 2023].
* 1 2 3 «La Garriga recupera el histórico cine Alhambra» (en castellà). La Vanguardia, 26-08-2014. [Consulta: 19 agost 2023].
* 1 2 «Alhambra, una sala de contrastes» (en castellà). El Mundo, 15-05-2016. [Consulta: 7 octubre 2023].
* ↑ «El dia que en Totò va descobrir el Cinema Paradiso català». Diari Ara, 10-05-2023. [Consulta: 7 octubre 2023].

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial del Cinema Alhambra https://www.cinealhambra.com/
# Club Voleibol AVAP

El Club Voleibol AVAP és un club de voleibol català de la ciutat de Girona.
L'Agrupació Vista Alegre Parròquia (AVAP) és una agrupació recreativo-esportivo-cultural creada l'any 1973, vinculada a la Parròquia de Santa Maria de Vista Alegre, a la ciutat de Girona. El Club Voleibol AVAP va prendre el relleu de l'Agrupació tot mantenint de forma ininterrompuda al llarg de 50 anys l'activitat esportiva de voleibol fins a l'actualitat.

## Història

Aquesta entitat era la principal entitat cívica del barri de Vista Alegre de Girona durant bona part dels anys setanta, es tracta d'una associació vinculada a la parròquia local, constituïda el 1973, que presentava “un caire obert” i es dedicava a promoure activitats culturals, esportives i recreatives, i sobretot a “estrènyer els vincles d’amistat entre els veïns”
Als seus primers anys de vida, aquesta associació va tenir una vida intensa i variada: concursos de fotografia, sessions de cinema, esports (botxes, futbol, excursionisme, voleibol, escacs, ping-pong), arrosades de germanor, casals, i formació de grups intantils i jovenils. Va editar circulars informatives que l'abril de 1977 es van convertir en la revista local Onyar. El 1979 va recuperar la celebració de la Festa Major del barri de Vista Alegre.
El butlletí que s'enviava als associats va ser la llavor de la revista local Onyar.
L'any 2011 El Gran Joc de Girona va incloure l'AVAP entre les 50 preguntes per posar a prova el coneixement local de la ciutat de Girona.

## Instal·lacions

La seu del club és al barri de Vista Alegre de Girona, mentre que els partits com a locals es disputen al Pavelló de l'Escola Montfalgars de Girona, des de principis de la dècada de 2013. Els partits de voleibol platja es fan a la instal·lacions municipals de la Devesa de Girona, en un camp de sorra.

## Referències

* ↑ La Parròquia de Santa Maria de Vista Alegre, 25 anys d'història. Girona: Consell Parroquial de Santa Maria de Vista Alegre-Girona, 1993.
* ↑ Camps Durban, Eloi La Premsa Veïnal de Girona. Un model de comunicació i periodisme popular des dels barris (1977-2021), 2022.
* ↑ VILAMITJANA, JORDI. «El gran joc de girona», 06-03-2011. [Consulta: 19 maig 2023].
* ↑ JUGADORES, JOAN BRUNET, EN NOM DE MARES I. PARES DE LES. «Bàsquet ‘versus' voleibol - 27 juny 2014». [Consulta: 19 maig 2023].
* ↑ Ferrer, Jordi. «Alumnes, esportistes i veïns faran ús del pavelló del Montfalgars, a Girona - 19 set 2013». [Consulta: 19 maig 2023].
# Fares (Sant Ferriol)

Fares és un poble del terme municipal de Sant Ferriol a la comarca de la Garrotxa. És a l'extrem sud-est del terme municipal, molt a prop del límit amb el de Serinyà. És al sud de Bruguers, del veí terme de Maià de Montcal i al sud-est de la resta de pobles del terme de Sant Ferriol. El poble és al Pla de Fares, una zona plana en bona part al·luvial a la dreta del Fluvià, prop de la unió del Ser amb aquest riu.
El poble és format per un petit nucli agrupat i tot de masies al voltant, com ara Can Badia, Can Costa, Can Figueres, Can Roset, el Mas Capell. L'església de Santa Maria de Fares és aïllada al nord-oest del nucli.
Travessa el poble la carretera C-66 en el punt quilomètric 55, que el comunica amb Banyoles, nou quilòmetres al sud-est, i amb Besalú, tres quilòmetres i mig al nord-oest.

## Història

L'alou de Farisés és documentat des del 966, any al qual el comte Sunifred el cedí al seu germà Miró, el futur bisbe i comte. L'església consta des del 977, quan fou cedida com a sufragània a la canònica de Santa Maria de Besalú. L'edifici primigeni, romànic, ha estat posteriorment modificat.
El 1973 s'hi van descobrir restes paleolítiques. El 2004 es va dur a terme una nova intervenció (jaciment de Fares).
El poble de Fares va ser incorporat al municipi de Sant Ferriol (llavors anomenat Parròquia de Besalú) a mitjans del Segle XIX, juntament amb d'altres parròquies que actualment formen part del mateix municipi.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya

## Referències

* ↑ «Fares (Sant Ferriol)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Sant Ferriol. Altres indrets del terme: Fares», Hiperenciclopèdia
* ↑ «INEbase. Alteraciones de los municipios». [Consulta: 4 febrer 2024].
* ↑ Burgueño, Jesús; Lasso de la Vega, Ferran. Història del Mapa Municipal de Catalunya. Barcelona: Generalitat de Catalunya, Dir. Gral. Admin. Local, 2002. ISBN 84-393-5954-3.
# Faustina Kowalska

Helena Kowalska, en religió Santa María Faustina Kowalska, (Głogowiec, voivodat de Łódź, 25 d'agost de 1905 — Łagiewniki, Cracovia, 5 d'octubre de 1938), anomenada Apòstol de la Divina Misericòrdia va ser una religiosa de l'ordre de les Germanes de La nostra Senyora de la Misericòrdia i mística catòlica polonesa. L'Església catòlica la venera com a santa i és coneguda simplement com a Santa Faustina.
Va ser cridada per Jesús de Natzaret com l'apòstol de la divina misericòrdia. És considerada pel teòlegs com a part integrant del grup dels més notables místics del cristianisme. La seva missió va ser preparar al món per a la Parusia. Va entrar a la vida religiosa l'1 agost de 1925 en la congregació de les Germanes de La nostra Senyora de la Misericòrdia. Entre el 1926 i el 1928 realitzà el noviciat a Lagiewniki, als afores de Cracòvia.
El seu confessor, el beat Michał Sopoćko li va demanar que escrivís les seves vivències en un diari espiritual, diari que consta de diversos quaderns. Així doncs, no per voluntat pròpia sinó per mandat del seu confessor, va deixar escrites les seves vivències místiques que ocupen unes sis-centes pàgines. Va ser canonitzada pel Papa Joan Pau II el 30 d'abril de 2000 que també va instituir la festa de la Divina Misericòrdia.

## Referències

* ↑ Odell, Catherine M. Faustina. The Apostle of Divine Mercy. Huntington, Indiana: Our Sunday Visitor Publishing, 1998, p. 191-4. ISBN 978-08-7973-923-2.
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2010-06-18. [Consulta: 22 novembre 2017].
* ↑ Renuncio, Miguel. Faustina Kowalska: apòstol de la Divina Misericòrdia. Barcelona: Centre de Pastoral Litúrgica de Barcelona, maig de 2022, p. 8 (Sants i santes ; 288). ISBN 9788491653073.
# Fidel Claramunt Lacueva

Fidel Claramunt Lacueva (Vilanova i la Geltrú, 24 de setembre de 1929 - 12 de novembre de 2010) fou un escultor i pintor local de Vilanova i la Geltrú.
Des de ben petit va destacar en la creació de figures de pessebre i es formà en les arts plàstiques sota la tutela d'Enric C. Ricart. Posteriorment ingressaria a l'escola Massana i el 1948 a la Llotja, on coneixeria Frederic Marès, el seu professor d'escultura. Treballà per diferents empreses, destacant la seva feina d'imatger a la joieria Masriera-Carreras de Barcelona. Posteriorment es dedicà a la docència al col·legi Divina Providència i a l'Escola d'Art de Vilanova i la Geltrú.
La seva producció artística inclou principalment escultures, figures i relleus modelats en terracota de temes religiosos i populars. La seva obra es troba repartida en col·leccions privades o espais públics de la seva ciutat natal. Destaquen les pintures, murals o escultures a l'Església de Sant Antoni Abat, com la Mare de Déu de les Neus de la rectoria o el majestuós Àngel del Campanar que culmina el campanar de l'església.
Figurista i pessebrista, va estar estretament vinculat a les Associacions de Pessebristes de Vilanova i la Geltrú i Barcelona.

## Referències

* ↑ «Fidel Claramunt Lacueva (1929 - 2010)». Associació Pessebrista de Vilanova i la Geltrú, 22-08-2022. [Consulta: 22 agost 2022].
* ↑ «Mort l'escultor Fidel Claramunt». Diari de Vilanova, 19-11-2010, pàg. 24.
* ↑ Benavent, Publicat per Enric. «Fidel Claramunt». Arxivat de l'original el 2022-08-22. [Consulta: 22 agost 2022].
# Freixenet (Camprodon)

Freixenet és una entitat de població del municipi de Camprodon, al Ripollès. Al cens de l'any 2009 tenia 158 habitants.

## Història

Freixenet de Camprodon, va ser un municipi independent que envoltava pràcticament tota la vila de Camprodon, fins que a l'any 1965, va ser annexionat per aquesta vila que, en aquell moment, era un dels municipis més reduïts de Catalunya amb tan sols 0,7 km².
El terme municipal va rebre el seu nom d'un antic predi o domini ja esmentat, juntament amb d'altres, en l'acta de consagració del monestir de Sant Pere de Camprodon, a l'any 904. Tot i que també s'esmenta el nom de Freixenet de Dalt, l'antic terme municipal, constituït l'any 1846, estava format per les parròquies de Creixenturri, Cavallera i Bolòs, que actualment formen part, com a entitats de població, del municipi de Camprodon.

## Referències

* ↑ «Freixenet». Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 22 novembre 2019].
* 1 2 «Camprodon». Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 22 novembre 2019].
* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
# Jordi Panyella i Ferreres

Jordi Panyella i Ferreres (Barcelona, 1966) és un periodista d'investigació català especialitzat en la informació de l'àmbit judicial. Ha treballat des de fa més de trenta anys a la premsa escrita, primer al Punt Diari, després a l'Avui i actualment a El Punt Avui.

## Obra publicada

* Fèlix Millet, el gran impostor. La trama secreta de l'espoli del Palau. Barcelona: Angle, 2012. ISBN 978-84-15002-89-5.
* Salvador Puig Antich, cas obert. La revisió definitiva del procés. Angle, 2013. ISBN 978-84-15695-58-5.
* Infidels a la pàtria. Capital Books, 2016. ISBN 978-84-944928-1-5.
* Per què corren els presos. Barcelona: Saldonar, 2018. ISBN 978-84-946753-8-6.
* Barcelona 2020. Barcelona: Saldonar, 2020. ISBN 978-84-17611-37-8
* Causa general. La repressió de l'Estat espanyol contra el moviment per la independència de Catalunya (2009-2021). Barcelona: Angle, 2022. ISBN 978-84-19017-06-2.

## Referències

* ↑ Puig i Sedano, Xavier. «Els partits espanyolistes són els grans animadors de la bullanga judicial». El Temps, 11-02-2022. [Consulta: 27 juny 2022].
* ↑ Miró, Quim. «En el procés, la premsa ha pres partit», 04-03-2022. [Consulta: 27 juny 2022].
* ↑ Palmer, Jordi. «Millet no és un lladre, és un geni desaprofitat». Nació Digital, 03-02-2012. [Consulta: 27 juny 2022].
* ↑ «Ens calen menys embolcalls i més cultura», 14-03-2012. [Consulta: 27 juny 2022].
* ↑ Radó, Ramon. «Les germanes Puig Antich necessiten el suport de la societat». 324.cat, 02-03-2014. [Consulta: 27 juny 2022].
* ↑ «Jordi Panyella ens presenta l'assaig "Causa general. La repressió de l'Estat espanyol contra el moviment per la independència de Catalunya (2009-2021)"». TV3, 25-01-2022. [Consulta: 27 juny 2022].
# L'Estrada (Agullana)

* Aquest article tracta sobre l'entitat de població d'Agullana. Vegeu-ne altres significats a «L'Estrada».
L'Estrada és una entitat de població del municipi d'Agullana, a la comarca de l'Alt Empordà.
El poble se situa a mig camí entre Agullana i la Jonquera, prop del riu Llobregat d'Empordà, per la carretera GI-500, que és la seva principal via de comunicació. Es compon d'un conjunt de masies construïdes a l'oest d'un tram de l'antiga Strata Francisca, una possible hereva de la Via Augusta (segons documentació de l'edat mitjana) que porta al coll de Panissars i que en el nucli urbà travessa un petit turó de sud a nord. El topònim podria tenir origen en la denominació d'aquesta via.
Destaca l'església de Santa Maria de l'Estrada, esmentada en uns Ratio Decimarum del 1279 i el 1280, però sense vestigis que hi hagués cap construcció medieval. Des del 1362 ja depenia d'Agullana.

## Referències

* ↑ «L'Estrada (Agullana)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «L'Estrada (Agullana)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ El llibre verd del Bisbe de Girona (1362-1371). Girona: Diputació de Girona, 2012 (Col·lecció Francesc Eiximenis). ISBN 978-84-96747-85-2.
* ↑ Marquès, Josep Maria «Creació i extinció de parròquies al bisbat de Girona». Annals de l’Institut d’Estudis Gironins, 35, 1995, pàg. 405-446.
# La Mota (Palol de Revardit)

La Mota és un poble de la comarca del Pla de l'Estany que pertany al municipi de Palol de Revardit.
La unió de tres pobles, Palol, Riudellots de la Creu i la Mota forma el municipi de Palol de Revardit. Aquest municipi es va conformar el 1847 quan els termes dels tres ens locals resultants de l'antic règim senyorial, corresponents a aquests pobles, van ser units amb capital a Palol.
Abans de conformar el municipi actual, La Mota s'havia segregat de Riudellots de la Creu entre 1832 i 1842. Més endavant, el 1846/47, el terme estricte de La Mota havia estat unit a Cornellà del Terri.
El petit nucli d'aquest poble disseminat és al cantó de l'església de Sant Martí. El nucli és situat l'esquerra de la riera de Riudelleques, vora el puig de Sant Dalmau.

## Referències

* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
# Molí de Pocarull

El molí de Pocarull, també anomenat molí de Pocorull, és un antic moliner fariner de Santa Coloma de Queralt, ubicat a la capçalera del riu Gaià, inscrit a l’Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La part alta del molí com la bassa es van enderrocar i aplanar per poder-los convertir en un camp de conreu. No es disposen de testimonis gràfics o documentals per conèixer quina era la seva forma o extensió. Actualment, en queda una estança petita i regular, feta amb volta de pedra apuntada, a la qual s’accedeix per una porta adovellada.

## Història

Josep Maria Mateu apunta que, en època medieval s’anomenava Molí de l’Arnau Pelliser. En el testament redactat el 1273, Pere de Concabella cedeix els drets que tenia sobre el molí a una dona anomenada Saurina.
El 1439 la titularitat recau en el discret Joan Pocarull, beneficiat del benefici de Sant Martí a la parroquial de Santa Coloma.Segons el capbreu d’aquest any, Pocarull era l’únic titular d’un molí a la Vila que també en tenia el dimoni. Gerard Carceller va recollir que cada any havia de donar “4,5 mitgeres i 6,5 punyeres de forment, i 4,5 mitgeres i 6,5 punyeres d’ordi” als dos senyors que tenien el domini directe del molí: el senyor de Santa Coloma i el rector de l’església.
El molí, amb les possessions annexes (séquies, conductes i preses) va ser comprat pel diputat Pelegrí Pomés Miquel el 1892.

## Referències

* ↑ «Moli d'en Pocarull o Pocurull». Patrimoni Fluvial del Gaià. [Consulta: 31 agost 2022].
* ↑ «Molí de Pocarull, Pocorull o Pocurull - Santa Coloma de Queralt». Patrimoni Arquitectònic de la Conca de Barberà. Arxivat de l'original el 27 de desembre 2021. [Consulta: 31 agost 2022].
* ↑ Segura, Joan. Costums de Catalunya. Santa Coloma de Queralt: Associació Cultural Baixa Segarra, 2021, p. 133. ISBN 978-84-941520-5-4.
* ↑ Carceller i Barrabeig, Gerard. La baronia de Queralt en el segle XV: organització del territori i gestió econòmica d'un espai feudal. Montblanc, Tarragona: Universitat Rovira i Virgili i Consell Comarcal de la Conca de Barberà, 1998, p. 50. ISBN 84-605-8115-2.
* ↑ Carceller, 1998, p. 63.
* ↑ Carceller, 1998, p. 122.
* ↑ Carreras, Guillem «Pelegrí Pomés Miquel: un polític de Santa Coloma de Queralt per descobrir.». Podall, n.4, 2015, pàg. 73.
# Montbó

Montbó és un poble de Canet d'Adri a les muntanyes de Rocacorba al nord de Montcal. El 2009 tenia 57 habitants.
La major part dels habitants es concentren a la urbanització denominada «Refugis de la Mota» i en antigues cases pairals que han estat restaurades. La festa major té lloc el primer cap de setmana de setembre.
Aquest poble, de poblament dispers, amb parròquia sufragània de la de Montcal, va ser incorporat el 1846 juntament amb els termes dels pobles d'Adri, Biert i Rocacorba al municipi de Canet d'Adri.
La seva església dedicada a Sant Joan, avui mig abandonada tot i ser una obra protegida com a bé cultural d'interès local, era sufragània de la parròquia de Montcal. És un edifici romànic d'una sola nau, coberta amb volta de canó, i absis semicircular. A ponent té una torre campanar damunt la porta, adovellada.

## Referències

* ↑ «Montbó». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Montbó». Comunitat de Municipis de la Vall de Llémena. [Consulta: 22 juny 2018].
* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.