OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Santa Maria de Vallferosa

Santa Maria de Vallferosa, coneguda també com a Santa Maria de Sasserra, és l'església parroquial del nucli disseminat de Vallferosa, al terme de Torà (Solsonès), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Situació

Està situada al nord del municipi de Torà, al llom de la serra que fa de partió entre el barranc dels Quadros a llevant, de la rasa de la Font de Vilella a ponent. És a tocar de la carretera LV-3005a de Torà a Solsona) des de la qual s'hi accedeix agafant el trencall a l'esquerra que surt del punt quilomètric 9 (41° 51′ 53″ N, 1° 26′ 02″ E﻿ / ﻿41.864640°N,1.433861°E﻿ / 41.864640; 1.433861). Està senyalitzat com Santa Maria de Sasserra,

## Descripció

Església de planta rectangular adossada a l'antiga rectoria i a la casa dels masovers. S'hi accedeix a través d'un porxat adherit al mur de ponent. El portal és rectangular i es troba emmarcat per una motllura ampla i llisa que es recolza damunt d'un petit basament.
El porxo presenta una coberta a dues aigües amb teula àrab que reposa sobre dues columnes octogonals de pedra. Dues escales salven el desnivell entre el sòl i el paviment del porxo, que queda tancat en tot el seu perímetre per un muret de 120 cm.
Centrat damunt del porxo podem observar un campanar d'espadanya amb un arc de mig punt i una campana de mitjans del sg. XX, que ha substituït a un altre campanar d'espadanya que es troba al NE de l'edifici, també d'un sòl ull i coberta amb una estructura a dues aigües.

## Referències

* 1 2 3 «Santa Maria de Vallferosa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 març 2015].

## Bibliografia

* Coberó, Jaume; Garganté, Maria; Oliva, Jordi [et al.].. Inventari del Patrimoni Arqueològic, Arquitectònic i Artístic de la Segarra. Vol.II Torà. Hostafrancs: Fundació Jordi Cases i Llebot, Abril 2000, p. 204-205. ISBN 84-607-0408-4.
# Cal Miqueló (Torà)

Cal Miqueló és una masia del municipi de Torà (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Situació

Es troba al sud-est del petit nucli de Sant Serni. S'eleva sobre el punt més alt de la carena que separa els suaus vessants de la riera de Llanera, al nord, de les més inclinades que vessen a la rasa de Figuerola, al sud. Sota seu, a migjorn, passa la carretera de Torà a Ardèvol. A 7 km. de Torà(41° 50′ 11″ N, 1° 28′ 19″ E﻿ / ﻿41.836411°N,1.471965°E﻿ / 41.836411; 1.471965) un desviament ben senyalitzat ("Cal Miqueló") porta a la masia (500 metres més enllà).

## Descripció

Es tracta d'una masia que ha estat ampliada i reformada.
Per l'est té diversos coberts annexats. El conjunt forma diferents volums en forma de ela. Té tres plantes. A la façana principal (sud-est), a la planta baixa hi ha l'entrada, amb arc escarser i llinda de maons. A cada banda de la porta hi ha una petita obertura. A la planta següent, hi ha tres finestres amb llinda de pedra. A la darrera planta, hi ha una petita obertura.
La façana sud-oest està adjunta a un cos que forma part de l'habitatge. A la façana nord-oest, a la planta baixa hi ha vegetació que cobreix aquesta part de la façana. A la part dreta hi ha una petita obertura. A la planta següent hi ha dues finestres amb llinda de pedra i a la darrera una altra que actualment està tapiada. La façana nord-est està quasi coberta per un edifici annex. No té cap obertura. La coberta és de dos vessants (nord-est, sud-oest), acabada amb teules.
Adjunt a la façana sud-oest hi ha un cos que és una ampliació de la casa. A la part ampliada, aproximadament a partir de la meitat en alçat es realitza en maons. A la façana sud-est, hi ha una entrada amb arc escarser i llinda de maons. A la planta següent hi ha una finestra. A la façana sud-oest no hi ha cap obertura. A la façana nord-oest hi ha una finestra a la segona planta. La coberta que és una prolongació de l'edifici principal s'orienta cap sud-oest.
A la façana del cobert annexat a la casa, es conserva el forat on s'hi havia encaixat un forn de pa. En un carreu es troba la inscripció de la data de 1899. Té una sola planta. A continuació es troba altre cobert que fa de garatge i després ve la zona de corral, aquesta part configura la ela de tot el conjunt

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Cal Miqueló». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 març 2015].
# El Soler de Puig-redon

El Soler de Puig-redon és una masia situada al municipi de Torà a la comarca del Solsonès. És un monument protegit com a Patrimoni Arquitectònic Català.

## Situació

La masia està situada a uns 600 metres d'altitud a cavall de la carena que es desprèn, cap al sud, del Tossal de la Creu. És una magnífica talaia sobre els ufanosos plans de Puig-redon que s'estenen sota seu cap a llevant, i els clots de la riera de Biosca que s'enfonsen cap a ponent. La vista domina des de la Serra de Pinós fins a la de l'Aguda que tanca l'horitzó pel migjorn.
Per anar-hi cal agafar la pista en bon estat que surt, cap al nord, al km. 3,7 (41° 49′ 54.16″ N, 1° 25′ 19.05″ E﻿ / ﻿41.8317111°N,1.4219583°E﻿ / 41.8317111; 1.4219583) de l'antiga carretera LV-3005 de Torà a Solsona. Als 1,2 km. es passa pel mig de les edificacions de cal Millet (41° 50′ 11.31″ N, 1° 24′ 44.05″ E﻿ / ﻿41.8364750°N,1.4122361°E﻿ / 41.8364750; 1.4122361), als 1,9 km. es deixa a la dreta la masia de la Casanova de Puig-redon (41° 50′ 17.24″ N, 1° 24′ 23.12″ E﻿ / ﻿41.8381222°N,1.4064222°E﻿ / 41.8381222; 1.4064222) i, als 2,7 km. s'arriba a la masia després de deixar a la dreta el trencall que porta a les Feixes.

## Descripció

Edifici de quatre façanes i tres plantes. A la façana est hi ha l'entrada principal que és en arc de mig punt. S'hi accedeix a través d'un pati murallat. Al costat dret tenia dues obertures que, en l'actualitat, l'una es troba tapada i a la vora hi ha una petita espitllera. A la part dreta hi ha un edifici adjunt. A la planta següent, hi ha quatre finestres amb dimensions diferents, i una sortida d'aigua. A la darrera planta hi ha una petita obertura. A la façana sud, a la planta baixa no hi ha cap obertura. A la planta següent hi ha tres finestres, la de l'esquerra tapiada, la del centre una finestra d'estil renaixentista amb tot els contorns motllurats, i la de la dreta amb llinda de pedra i ampit. A la darrera planta hi ha dues obertures. A la façana oest, la planta baixa està ocupada per diverses estructures, la de l'esquerra possiblement és un cup de vi reaprofitat com a cisterna. A la planta següent a l'esquerra hi ha una altra entrada a l'edifici. A la dreta hi ha una finestra amb llinda de pedra. A la darrera planta hi ha una petita obertura. A la façana nord, hi ha dues petites obertures. La coberta és de dos vessants (est-oest), acabada amb teules.
Davant de la façana sud de la casa, hi ha un petit edifici allargat que tenia funcions de corral. Té una entrada al nord amb llinda de fusta i una altra amb llinda de pedra. L'edifici adjunt a la façana principal de la casa s'hi accedeix per una entrada amb llinda de pedra.

## Notícies històriques

La datació aproximada és del segle xvii. És molt probable que tingui precedents medievals.

## Altres dades

Al nord de la masia s'aixeca la petita ermita de Sant Pere feliçment restaurada pels actuals propietaris.

## Referències

* 1 2 «Mas Soler». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 setembre 2013].
# Blanca Ares Torres

Blanca Ares Torres (Madrid, 30 de desembre de 1970) és una exjugadora de bàsquet i periodista espanyola.
Internacional amb la selecció espanyola absoluta entre 1988 i 1994, disputà 124 partits internacionals. Es proclamà campiona d'Europa de 1993 i guanyà la medalla d'or als Jocs Mediterranis de 1991 i la de bronze el 1993. També competí als Jocs Olímpics de Barcelona 1992, finalitzant en cinquena posició.
Entre d'altres reconeixements, inaugurà el 2010 un pavello esportiu a Leganés que porta el seu nom.

## Referències

* ↑ «Blanca Ares: la líder de una generación (1988-1994)» (en castellà). Canarias Ahora, 24-03-2020. [Consulta: 8 març 2024].
* ↑ Martínez, Carlos. «Las chicas ganan el primer oro» (en castellà). Mundo Deportivo p. 49, 14-06-1993. [Consulta: 18 gener 2024].
* ↑ «Blanca Ares inaugura el pabellón de Leganés que lleva su nombre» (en castellà). ACB, 19-08-2010. [Consulta: 8 març 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa de Blanca Ares Torres - Selección Femenina Absoluta
* Fitxa de Blanca Ares Torres - Competiciones FEB
# Puig-oriol (Castellfollit de Riubregós)

El Puig-oriol és una muntanya de 571 metres que es troba entre els municipis de Castellfollit de Riubregós, a la comarca de l'Anoia i de Torà, a la comarca del Solsonès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Peter Orner

Peter Orner (Chicago, 1968) és un escriptor i professor nord-americà.
Nascut a Chicago i va crescut a Highland Park, a Illinois, Orner es graduà a la Universitat de Michigan l'any 1990. Més tard, va obtenir un títol de Doctor en Dret a la Northeastern University School of Law i un MFA de l'Iowa Writer's Workshop.
És autor de dues novel·les, dos reculls de contes i un llibre d'assaig. Orner és professor d'anglès i escriptura creativa al Dartmouth College[ i abans va ser professor d'escriptura creativa a la Universitat Estatal de San Francisco. Va passar el 2016 i el 2017 en un Programa Fulbright a Namíbia fent classes a la Universitat de Namíbia. Entre la seva producció destaca el llibre de no-ficció ¿Que hi ha algú?, un compendi d’assajos breus que entrellacen literatura i vida, publicat per primer cop en català amb traducció de Lluís-Anton Baulenas i Setó, per L'Altra Editorial.
Els seus contes i assajos han aparegut en nombroses publicacions periòdiques, com The Atlantic, The New York Times, Granta, McSweeney’s, o The Paris Review, així com a The Best American Short Stories. Ha rebut el premi Roma de l'American Academy of Arts and Letters i el Bard Fiction Prize.

## Referències

* 1 2 Torres, Pol «Peter Orner, llegir per sobreviure. L’Altra Editorial publica ‘¿Que hi ha algú?’, recull de contes assagístics que reivindiquen el paper de la literatura en l’existència i experiència humanes». Núvol, 28-09-2023 [Consulta: 9 octubre 2024].
* 1 2 Duarte Rojas, Sebastián «Peter Orner: “Leer es una experiencia física”». Revista Santiago, 13-10-2023 [Consulta: 9 octubre 2024].
* ↑ «Alguns dels NORTH AMERICAN WRITERS que s'han traduït i publicat a Catalunya 05/2023 a 04/2024». Fundació Institut d'Estudis Nord-americans [Consulta: 9 octubre 2024].
# Richard Festinger

Richard Festinger (1 de març de 1948) és un compositor, pianista i professor nord-americà.
Va dirigir el conjunt de música de cambra Earplay. Al començament de la seva carrera, Festinger va tocar la guitarra i va fer una gira amb la cantant Joan Baez, fins i tot al festival de Woodstock. Poc després va tocar jazz, i a partir de 1972, va començar a desenvolupar un interès creixent per la música clàssica i la composició.

## Enregistraments

* Música de Richard Festinger. New Millenium Ensemble. Bridge Records 9245
* Richard Festinger: Tapissos i altres obres. Laurel Trio, Earplay, Curtis Macomber. Nou Món/CRI NWCR832
* Una serenata per a sis. New Millenium Ensemble. Nou Món/CRI NWCR772
* Septet, el conjunt Earplay, Centaur CD 2274
* Tríptic, Samuel Baron, flauta, LP de vinil de Contemporary Recording Studios CRS 8738
* Diversos temes, Joan Baez, One Day at a Time, Vanguard Records
* Live at Pangea, volums I i II, Independent Records, San Rafael, CA, LPs de vinil

## Referències

* ↑ Arts, Bethel Woods Center for the, «The Sixties | Bethel Woods Center for the Arts», www.bethelwoodscenter.org (på engelsk), henta 25. november 2018
# Ornitoquiromorfs

Els ornitoquiromorfs (Ornithocheiromorpha) són un grup extint de pterosaures dins el subordre Pterodactyloidea que va existir durant el Cretaci.
Ornithocheiromorpha va ser definit per Andres et al. (2014). D'acord amb la seva definició, Ornithocheiromorpha és el clade més inclusiu que inclou a Ornithocheirus però no a Pteranodon.

## Classificació

A continuació es mostra un cladograma amb els resultats d'una anàlisi filogenètica presentat per Andres i Myers (2014).
| Pteranodontoidea | Pteranodon Ornithocheiromorpha Hongshanopterus Lonchodectes Lanceodontia Istiodactylidae Anhangueria Boreopteridae Cearadactylus Brasileodactylus Ludodactylus Ornithocheirae Anhangueridae Ornithocheiridae |

## Referències

* ↑ Kellner, Alexander W. A.; Caldwell, Michael W.; Holgado, Borja; Vecchia, Fabio M. Dalla; et al. «First complete pterosaur from the Afro-Arabian continent: insight into pterodactyloid diversity» (en anglès). Scientific Reports, 9(1), 2019. DOI: 10.1038/s41598-019-54042-z.
* ↑ Pêgas, Rodrigo V.; Holgado, Borja; Leal, Maria Eduarda C. «On Targaryendraco wiedenrothi gen. nov. (Pterodactyloidea, Pteranodontoidea, Lanceodontia) and recognition of a new cosmopolitan lineage of Cretaceous toothed pterodactyloids» (en anglès). Historical Biology, 2019. DOI: 10.1080/08912963.2019.1690482.
* 1 2 Myers, Timothy S. «First North American occurrence of the toothed pteranodontoid pterosaur Cimoliopterus» (en anglès). Journal of Vertebrate Paleontology, 35, 2015, pàg. e1014904. DOI: 10.1080/02724634.2015.1014904.
* ↑ Rodrigues, T.; Kellner, A. «Taxonomic review of the Ornithocheirus complex (Pterosauria) from the Cretaceous of England» (en anglès). ZooKeys, 308, 2013, pàg. 1-112. DOI: 10.3897/zookeys.308.5559. PMC: 3689139. PMID: 23794925.
* 1 2 Andres, B.; Clark, J.; Xu, X. «The Earliest Pterodactyloid and the Origin of the Group» (en anglès). Current Biology, 24, 2014, pàg. 1011-1016. DOI: 10.1016/j.cub.2014.03.030. PMID: 24768054.

## Vegeu també

* Filogènesi dels pterosaures
* Llista de gèneres de pterosaures
Pterosauromorpha :
Regne: Animalia
Filum: Chordata
Classe: Sauropsida
Clade: Avemetatarsalia :
Pterosauromorpha :
Pterodactylomorpha :
Lophocratia :
Ornithocheiroidea :
Pteranodontoidea :
Vegeu també: Cronologia de la investigació del pterosaure • Filogènesi dels pterosaures • Llista de gèneres de pterosaures :
# Ibijoke Faborode

Ibijoke Faborode (Estat d'Osun, segle XX) és una activista nigeriana que treballa perquè hi hagi més dones que es dediquin a la política.
Amb estudis superiors en Història i Relacions Internacionals a Nigèria, en gestió de projectes a França i analítica empresarial a London School of Echonomics, el 2014 va començar a treballar a The Africa Report, amb seu a París, gestionant campanyes de comunicació per a governs i grans marques africanes. El 2017 va assumir responsabilitats del departament d'Afers Exteriors del Regne Unit, dirigint les relacions polítiques, comercials i d'inversió a l'Àfrica occidental.
El desembre del 2019 va cofundar una organització política panafricana anomenada Electher, que treballa per conscienciar i preparar les dones per dedicar-se a la política. El 2022 ja havia format unes 2.000 dones africanes. Davant les eleccions generals del 2023, es va avançar amb el projecte #Agender35 per destinar 10 milions de dòlars a empoderar 1.000 dones i preparar 35 dones candidates a les eleccions locals o federals previstes pel 2023. També va impulsar una aplicació per analitzar dades electorals.
Va assumir la codirecció de la London School of Echonomics Africa Summit 2021 el 2021.
El 2022 va ser inclosa a la llista de les 100 dones més inspiradores per la BBC.

## Referències

* ↑ «BBC 100 Women 2022: Who is on the list this year? - BBC News» (en anglès britànic). [Consulta: 11 desembre 2022].
* 1 2 «Ibijoke Faborode» (en anglès americà). Arxivat de l'original el 2023-01-31. [Consulta: 31 gener 2023].
* ↑ stakeholders, Engaging critical; Decide, Encouraging women to; Run, Equipping them to. «Ibijoke Faborode - Co-founder and Executive Director, ElectHER» (en anglès). [Consulta: 31 gener 2023].
* ↑ «Preparing Women for Politics in Nigeria» (en anglès britànic), 15-04-2021. [Consulta: 31 gener 2023].
* ↑ «Ibijoke Faborode: Advancing Inclusion of Women in Politics – THISDAYLIVE». [Consulta: 31 gener 2023].
* ↑ «ElectHER | Center for Civic Justice» (en anglès). [Consulta: 31 gener 2023].
* ↑ «Two Nigerians Make BBC’s 2022 List Of 100 World Inspiring, Influential Women | Sahara Reporters». [Consulta: 31 gener 2023].
# Carolina Castro

Carolina Castro (Buenos Aires, Argentina, 1979) és una empresària i activista argentina destacada en la seva lluita per la igualtat de drets de la dona.
Llicenciada en Ciències Polítiques per la Universitat de Buenos Aires,. També va passar per l'administració pública, al capdavant de la Subsecretaria de Políticas y Gestión de la Pequeña y Mediana Empresa, durant el govern de Mauricio Macri, i va presidir Diálogo UIA Joven.
L'any 2019 va ser elegida per l'Asociación de Fábricas Argentinas de Componentes (Associació de Fàbriques Argentines de Components) o AFAC per representar al sector automobilístic en el Comitè Executiu de la Unió Industrial Argentina. És la primera dona a aconseguir un càrrec directiu a la Unió Industrial Argentina (UIA) en els seus més de 130 anys d'història. El seu activisme ha contribuït a impulsar l'agenda d'igualtat de gènere en tots els partits polítics en un país on el debat públic està molt polaritzat.
Castro pertany a la tercera generació d'una empresa familiar que fabrica components d'automoció. En el seu lloc al capdavant de la companyia ha trencat estereotips en emprar dones en l'àrea de producció en un percentatge superior a la mitjana del mercat. Recentment, va publicar "Vam trencar el vidre", una antologia de converses amb 18 dones argentines que destaquen en els negocis, les arts, la política i la ciència.
Castro va ser nomenada per la British Broadcasting Corporation (BBC) com una de les 100 Dones de l'any, una llista de 100 dones inspiradores i influents de tot el món, de l'any 2020.

## Llibres

* Rompimos el cristal`` (2019)

## Referències

* 1 2 3 «Carolina Castro» (en castellà). Planeta de Libros, 01-10-2020. [Consulta: 3 desembre 2020].
* ↑ «Quien es Carolina Castro la dirigente de la UIA que acompano a Alberto Fernandez en el Acto del dia de la Independencia» (en castellà). www.cronista.com, 09-07-2020. [Consulta: 1r desembre 2020].
* ↑ «Carolina Castro, la única mujer en la cúpula de la UIA, criticó el impuesto a la riqueza y la Ley de Teletrabajo» (en castellà). Clarín.com, 06-10-2020. [Consulta: 1r desembre 2020].
* 1 2 «Quiénes son las 100 Mujeres elegidas por la BBC para 2020» (en castellà). BBC Mundo, 24-11-2020. [Consulta: 1r desembre 2020].
* ↑ «BBC 100 Women 2020: Who is on the list this year?» (en anglès). BBC News, 23-11-2020 [Consulta: 1r desembre 2020].
# Rauvolfia tetraphylla

Rauvolfia tetraphylla és una espècie de planta dins la família de les apocinàcies. És un arbust o un arbret. És una planta nativa de l'Amèrica tropical. En anglès rep el nom comú de devil-pepper (pebre del dimoni). S'ha cultivat tant com planta ornamental com a font de productes farmacèutics. A Espanya figura en la llista de plantes de venda regulada. S'ha naturalitzat a altres llocs tropicals com Australasia, Indoxina i Índia.

## Referències

* http://www.ars-grin.gov/cgi-bin/npgs/html/taxon.pl?30896 Arxivat 2014-03-06 a Wayback Machine.
# Ligeids

Els ligeids o ligèids (Lygaeidae) són una família d'hemípters heteròpters de l'infraordre Pentatomomorpha. Viuen principalment sobre plantes, de les quals s'alimenten succionant la seva saba. Reben diferents noms comuns, com ara polls de moro, xinxes roges o coralets, noms aquests dos últims que comparteixen amb els pirrocòrids, que són força semblants.
Moltes espècies tenen colors cridaners, vermell i negre, que adverteixen el seu mal gust i toxicitat als depredadors, fenomen anomenat aposematisme. Moltes espècies s'alimenten de plantes de la família de les apocinàcies, que posseeixen glucòsids cardíacs, que són tòxics per a molts animals. Això els confereix certa defensa contra els depredadors.

## Taxonomia

Inclou sis subfamílies. La família solia ser molt més gran, ja que nombroses subfamílies anteriors han estat traslladades a famílies independents: Artheneidae, Blissidae, Cryptorhamphidae, Cymidae, Geocoridae, Heterogastridae, Ninidae, Oxycarenidae, Pachygronthidae i Rhyparochromidae.
Subfamília Bledionotinae
* Austropamphantus
* Bledionotus
* Pamphantus
Subfamília Henestarinae
* Engistus
* Henestaris
Subfamília Ischnorhynchinae
* Acanthocrompus
* Cerocrompus
* Crompus
* Kleidocerys
* Koscocrompus
* Neokleidocerys
* Pylorgus
Subfamília Lygaeinae
* Apterola
* Caenocoris
* Horvathiolus
* Lygaeus
* Lygaeospilus
* Melanocoryphus
* Melanopleurus
* Neacoryphus
* Ochrimnus
* Oncopeltus
Subfamília Orsillinae
* Austronysius
* Belonochilus
* Eurynysius
* Hyalonysius
* Lepionysius
* Neortholomus
* Neseis
* Nithecus
* Nysius
* Oceanides
* Orsillus
* Ortholomus
* Reticulatonysius
* Xyonysius
Subfamília Psamminae
* Psammium
* Saxicoris
* Sympeplus

## Referències

* ↑ «Els heteròpters: bernats i xinxes o escarabats xinesos | enciclopèdia.cat». [Consulta: 21 febrer 2022].
* ↑ Burfield et al. The evolutionary ecology of the Lygaeidae
* ↑ David A. Grimaldi & Michael S. Engel «an unusual, primitive Piesmatidae (Insecta: Heteroptera) in Cretaceous amber from Myanmar (Burma)» ( PDF). American Museum Novitates, 3611, 2007, pàg. 1-17. Arxivat de l'original el 2009-01-08. DOI: 10.1206 / 0003 -0082 (2008) 3611 [1: AUPPIH] 2.0.CO, 2 [Consulta: 28 març 2019]. Arxivat 2009-01-08 a Wayback Machine.
# Montevideo Rowing Club

El Montevideo Rowing Club és un club esportiu uruguaià de la ciutat de Montevideo.

## Història

Originàriament era un club de rem, també té seccions de basquetbol, futsal, gimnàstica, handbol, judo, karate, tennis i halterofília.
El club va ser fundat el 8 de maig de 1874, essent una de les entitats esportives més antigues del país, juntament amb el Montevideo Cricket (MVCC) (1861) i pionera del futbol nacional, juntament amb Albion F.C. i C.U.R.C.C. (ambdues fundades el 1891).
Establí la seva seu al port de Montevideo, quan fou aquest fou construït el 1908.
Tres remers del club han aconseguit medalles olímpiques. Aquests són Guillermo Douglas (1932), Eduardo Risso (1948) i Miguel Seijas (1952). També han destacat remers com Paulo Carvalho, Mariano Caulín, Martín Caulín i Gustavo Pérez.

## Palmarès

* Copa América (10): 1931, 1932, 1933, 1934, 1935, 1936, 1937, 1938, 1942, 1946
* Regata Internacional de Tigre (1): 1874

## Jocs Olímpics

| Year | Athlete | Speciality | Won |
| 1932 | Guillermo Douglas | Scull individual | Bronze |
| 1948 | Eduardo Risso | Scull individual | Argent |
| 1952 | Miguel Seijas | Doble scull | Bronze |

## Referències

* ↑ "El Montevideo Rowing se despide de los olímpicos" on NotiRemo, 11 Jul 2012
* ↑ "Montevideo Cricket, el club más antiguo del país" on LaRed21.com, 9 Jun 2003
* ↑ "Historia del MVCC - Evolución posterior" at MVCC website
* ↑ A 120 años del primer partido internacional entre británicos de Buenos Aires y Montevideo by Jorge Gallego and Luis Prats, Clarín, 14 Ago 2009
* ↑ "Nuevo Puerto de Montevideo: 1909-2009 - Un siglo de miradas" by Armando Olveira Ramos, 2 Sep 2009
* ↑ "Carmelo homenajea a sus remeros olímpicos" on LlamaCeleste.com Arxivat 2019-02-07 a Wayback Machine., 4 May 2012
* 1 2 Historia at club website Arxivat 2014-01-25 a Wayback Machine.
* ↑ Mariano Caulín at WorldRowing website
* ↑ Historia de los clubes náuticos" at Centro Naval of Argentina website
* ↑ "Medalla de bronce - Guillermo Douglas", El Observador Arxivat 2013-04-06 a Wayback Machine., 3 Jul 2012
* ↑ Guillermo Douglas on Paysandú Histórico website Arxivat 2014-10-21 a Wayback Machine.
* ↑ «"Olympic Games—London 1948" on History of Australian Rowing». Arxivat de l'original el 2018-08-31. [Consulta: 5 febrer 2019].
* ↑ "Medalla de plata - Eduardo Risso" on El Observador Arxivat 2013-04-09 a Wayback Machine., 3 July 2012
* ↑ «Miguel Seijas on World Rowing.com». Arxivat de l'original el 2021-01-10. [Consulta: 10 gener 2021].
* ↑ Rowing results for 1952 on DatabaseOlympics.com Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Lloc web oficial (arxivat)