OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Menengai

El cràter Menengai és un volcà en escut amb una de les calderes més grans del món, situat a la Gran Vall del Rift, Kenya.
Es troba a 10 km al nord de Nakuru, la quarta ciutat més gran de Kenya. Les terres de cultiu ocupan els seus flancs.

## Geologia

La construcció del volcà escut va començar fa uns 200.000 anys amb dues erupcions voluminoses de flux piroclàstic, cadascuna precedida per les grans caigudes de pedra tosca. La primera va tenir lloc fa uns 29.000 anys i va produir una gran caldera. La segona gran erupció, fa uns 8.000 anys, va produir uns 30 km³ de magma de composició traquítica peralcalina i que va formar l'actual cim de la caldera de 12 x 8 km.
Més de 70 colades de lava post-caldera cobreixen el sòl de la caldera, els més joves poden tenir uns pocs centenars d'anys. No es coneixen erupcions històriques i l'activitat fumaròlica es limita a la caldera.

## Referències

* ↑ «Smithsonian Institution. Global Volcanism Program. Menengai». Arxivat de l'original el 2014-10-06. [Consulta: 4 octubre 2014].

## Bibliografia

* Leat P T, 1984. Geological evolution of the trachytic caldera volcano Menengai, Kenya Rift Valley. J Geol Soc London, 141: 1057-1069.
* Leat P T, Macdonald R, Smith R L, 1984. Geochemical evolution of the Menengai Caldera volcano, Kenya. J Geophys Res, 89: 8571-8592.
* Macdonald R, Navarro J M, Upton B G J, Davies G R, 1994. Strong compositional zonation in peralkaline magma: Menengai, Kenya Rift Valley. J Volc Geotherm Res, 60: 301-325.
# Serrat de la Mola

El Serrat de la Mola és una serra situada al municipi de Montferrer i Castellbò a la comarca de l'Alt Urgell, amb una elevació màxima de 1.100 metres.
# Mont Asgard

El Mont Asgard és una muntanya bessona amb dues torres rocoses, cilíndriques i planes, separades per una sella. Es troba al Parc Nacional d'Auyuittuq, a la Península de Cumberland de l'Illa de Baffin, Nunavut, Canadà. El cim porta el nom d'Asgard, el regne dels déus en la mitologia nòrdica. El cim porta el nom d'Asgard, el regne dels déus en la mitologia nòrdica. El mont Asgard és potser el més famós de les Baffin Muntanyes.

## Història de l'escalada

El cim nord lleugerament més alt d'Asgard va ser ascendit per primera vegada el 1953 per J. Weber, J. Marmet i H. Röthlisberger, científics suïssos en l'expedició a l'illa Baffin de l'Institut Àrtic, dirigit pel canadenc P. Baird. El seu recorregut ascendia al costat est del cim nord, emprant una travessa d'escalada a través de camps de neu i costes de roca, per arribar a la sella entre els dos cims, i des d'allí fins a la part alta del cim nord. La ruta està classificada VI, 5.8 / 5.9 A1. Encara és la ruta més recorreguda i és la ruta estàndard de descens per als escaladors fent pujades més dures en altres cares.
El cim del sud va ser escalat el 1971 per G. Lee, R. Wood, P. Clanky, J. Pavur, Y. Kamisawa i P. Koch. Des d'aleshores, s'han instal·lat almenys 13 vies als dos cims, la majoria d'ells amb alta tècnica lliure i escalada d'ajuda, amb longituds que varien des dels 800 m fins als 1.200 m. Una de les rutes més notables va ser creada el 1975 per Charlie Porter com una escalada en solitari. Aquesta va ser "la primera escalada moderna de Baffin, moderna, multidivisiva, tècnica", amb 40 camps classificats al grau VII, 5.10, A4 i va ser seguit per "un recorregut de 10 dies al cap del fiord sense menjar". El fet que tot això es va fer en solitari va ser "un assoliment notable".
L'any 1976, el doble de Rick Sylvester va realitzar un salt BASE, esquiaven la muntanya amb un paracaigudes de la Union Jack per la seqüència d'obertura de la pel·lícula de James Bond L'espia que em va estimar, el marc fictici era els Alps austríacs. L'equip d'especialistes i l'equip de la pel·lícula havien aconseguit el cim en helicòpter.

## Vegeu també

* Llista de muntanyes del Canadà

## Referències

* ↑ «Baffin Island». Peakware World Mountain Encyclopedia. [Consulta: 2 novembre 2007].
* ↑ «Canadian/Swiss Baffin Island Expeditions, 1950 and 1953». Swiss Foundation for Alpine Research. Arxivat de l'original el 2007-08-11. [Consulta: 3 gener 2008]. Arxivat 2007-08-11 at Archive.is
* 1 2 Doug Scott, "Mount Asgard", in World Mountaineering (Audrey Salkeld, editor), Bulfinch Press, 1998, ISBN 0-8212-2502-2

## Enllaços externs

* Peakware Enciclopèdia de Muntanya mundial: Mont Asgard
# Mont Bélair

El Mont Bélair és una muntanya de 485 metres de la regió del Quebec (Canadà). El Mont Bélair és un lloc molt popular per a realitzar activitats a l'aire lliure. Durant l'any, el cim ofereix vistes panoràmiques des d'on es pot veure la ciutat de Quebec, i part del camí per ascendir-hi utilitza antigues vies de fusta de tren. A la tardor, queda decorat amb els color del bosc boreal. A l'hivern, entre les activitats que s'hi realitzen hi trobem l'esquí de fons, caminades amb neu, etc. Durant les èpoques amb temperatures més altes, es poden usar piscines, pistes de voleibol i futbol, pistes de jo (?¿), camins per a senderisme i zones d'acampada.
El 2001, es va instal·lar un telescopi al parc, convertint-se en el primer i únic observatori de la Ciutat de Quebec, i els membres del club organitzen periòdicament sessions d'observació obertes al públic.

## Referències

* 1 2 «Parc naturel du mont Bélair» (en francès). Association forestière des deux rives. Arxivat de l'original el 31 de març 2012. [Consulta: 3 setembre 2011].
* ↑ «Base de plein air La Découverte» (en francès). City of Québec. Arxivat de l'original el 5 de desembre 2011. [Consulta: 3 setembre 2011].
* ↑ «Histoire» (en francès). Club d'astronomie io de Val-Bélair. Arxivat de l'original el 31 de març 2012. [Consulta: 3 setembre 2011].
# Pic de Montarenyo

El Pic de Montarenyo és una muntanya de 2.618 metres que es troba entre els municipis de Lladorre, a la comarca del Pallars Sobirà i l'Arieja a França.
# Monte Sernio

El Monte Sernio és una muntanya de 2.187 m de la serralada dels Alps Càrnics, que es troba, al costat del proper Creta Grauzaria, a la serralada entre la Val Chiarsò i la Val Aupa, a la província d'Udine (Friül-Venècia Júlia, Itàlia).

## Classificació

Segons la SOIUSA, la classificació del Mont Sernio és la següent:
* Gran part: Alps orientals
* Gran sector: Alps del sud-est
* Secció: Alps Càrnics i del Gail
* Subsecció: Alps Càrnics
* Supergrup: Alps Tolmezzine orientals
* Grup: Grup de Sernio-Grauzaria
* Subgrup: Massís Sernio-Palasecca
* Codi: II/C-33.I-D.13.b

## Referències

* ↑ Marazzi, Sergio. Priuli & Verlucca. Atlante Orografico delle Alpi. SOIUSA (en italià), 2005.
# Montpeirós (Salses)

El Montpeirós és una muntanya de 354 metres d'altitud situada en el punt on es troben els termes comunals d'Òpol i Perellós, Salses i Vingrau, tots tres de la comarca del Rosselló, a la Catalunya Nord.
Està situada en el Serrat de Montpeirós, a l'extrem sud-oest del terme de Salses, al nord-est del de Vingrau, i al sud del d'Òpol i Perellós.

## Referències

* ↑ El Montpeirós en els ortofotomapes de l'IGN

## Bibliografia

* Becat, Joan. «105 - Òpol i Perillós, 139 - Salses i 160 - Vingrau». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Òpol i Perellós, Salses i Vingrau». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
# Ngadi Chuli

El Ngadi Chuli (també conegut com a Peak 29, Dakura, Dakum, o Dunapurna) és una muntanya del Mansiri Himal (o Manaslu Himal), també conegut com a Massís Gurkha, al Nepal. És flanquejat pel Manaslu, al nord, i l'Himalchuli al sud.
Tot i que amb els seus 7.871 msnm és una de les 20 muntanyes més altes del món, el Ngadi Chuli sols ha estat escalat una o dues vegades. La possible primera ascensió va tenir lloc el 1970. Hiroshi Watanabe i xerpa Lhakpa Tsering, membres d'una expedició japonesa escalaren la cara est. Van deixar el camp V, situat a 7.500 metres, per atacar el cim. Quan els faltaven uns 70 metres per coronar el cim van desaparèixer de la vista durant gairebé dues hores. Quan baixaven del cim, després de superar una cresta de neu difícil, van patir una caiguda des de prop dels 7.600 metres fins gairebé el campament 4, situat a 6.900 metres, que va ser vista pels seus companys d'expedició. Això fa que no hi hagi proves concloents sobre la seva arribada al cim. Per tal de confirmar l'ascensió els japonesos van organitzar tres expedicions més, el 1974, 1978 i 1982, però tots elles van fracassar en l'intent.
La primera ascensió confirmada va ser el 1979 pels escaladors polonesos Ryszard Gajewski i Maciej Pawlikowski pel contrafort oest.
Des de la darrera expedició japonesa de 1982 i fins al 2014 no hi hagué cap intent d'escalada a la muntanya.

## Línia del temps

* 1961. Primer reconeixement de la muntanya per escaladors japonesos.
* 1969. Tercer intent de fer el cim japonès. Arriben als 7.350 metres.
* 1970. Possible primera ascensió per la cara est, però moren en el descens.
* 1978. Tres escaladors moren en una allau durant el setè intent de fer cim japonès.
* 1979. Primera ascensió confirmada per una cordada polonesa.

## Referències

* 1 2 3 4 Günter Seyfferth (2014) Ngadi Chuli (Peak 29), 7871 m a himalaya-info.org
# Tartarí de Tarascó

Tartarí de Tarascó (en francès i occitan Tartarin de Tarascon) és un personatge fictici protagonista de la novel·la Les aventures prodigioses de Tartarí de Tarascó (en francès Les aventures prodigieuses de Tartarin de Tarascon) del 1872 d'Alphonse Daudet.

## Història

Tartarí viu al petit poble francès de Tarascó. En aquest lloc, és president de l'associació de caça local i molt admirat per tots els seus veïns.
Un dia es desplaça a Àfrica per caçar un lleó. En el viatge coneix a un suposat príncep de Montenegro, que en realitat és un estafador que espera enredar-lo. Adquireix un camell per buscar al lleó i caçar-lo. En el transcurs del seu viatge salva uns bandits en una diligència. Finalment, caçarà un lleó. Encara que es trobarà que era un animal cec i mansoi que un parell de captaires usaven per guanyar-se la vida exhibint-lo, per la qual cosa és linxat. No obstant això, pot aconseguir la pell de l'animal i demostrar als seus veïns que va caçar un gran lleó.

## Referències

* ↑ «Les Aventures prodigieuses de Tartarin de Tarascon». Britannica Encyclopedia. [Consulta: 11 octubre 2017].
* ↑ «Resumen de Tartarín de Tarascón». Rosaspage.
# Pep Ambròs Munné

Pep Ambròs Munné (Sabadell, 1987) és un actor català de teatre, cinema i televisió. El 2014, va ser nominat al Premi Butaca al millor actor pel seu paper a Vània.

## Filmografia
### Televisió

* Contiguo, interpretant Jorge. Dir. Cintia Ballbé (2020).
* Hache, interpretant Julio Senovilla (2019-2021).
* Cuéntame cómo pasó, interpretant Venancio (2020).
* Matadero, interpretant Jacobo García (2019).
* Félix. Dir. Cesc Gay (2019).
* Cervantes contra Lope, interpretant Pere (2016).
* Les coses grans, interpretant Pep (2013-2015).

### Llargmetratges

* El olivo, interpretant Rafa. Dir. Icíar Bollaín (2016)
* Blue Rai. Dir. Pedro B. Abreu (2017)
* La filla d'algú, interpretant Marc. (2019)
* Frederica Montseny, la dona que parla. Dir. Laura Mañá (2020)
* 42 segons (2022)

### Curtmetratges

* Andy y las demás. Dir. Cintia Ballbé (2021)
* Todo el mundo se parece de lejos. Dir. Rafa de los Arcos (2019)
* Solitarios. Dir. Rubén Montero (2013)

### Teatre

* Els ocells. Dir. Israel Solá (2020)
* Una gossa en un descampat. Dir. Sergi Belbel (2018)
* Panorama des del pont. Dir. Georges Lavaudant (2016)
* Estació Tèrminus. Dir. Magda Puyo i Ramón Simó (2016)
* L'efecte. Dir. Carol López (2015)
* Purga. Dir. Ramón Simó (2015)
* Somni americà. Dir. Oriol Tarrasón (2015)
* Victòria d'Enric V. Dir. Pau Carrió (2014)
* Vània. Dir. Oriol Tarrasón (2013)
* Consell familiar. Dir. Jordi Casanovas (2013)
* Auca del Born. Dir. Jordi Casanovas (2013)
* Groenlàndia. Dir. Jordi Faura (2012)
* No em dic Manuel. Dir. Gerard Iravedra (2012)
* Desig Jam. Dir. Neil LaBute (2012)
* Hurlyburly. Dir. Gerard Iravedra (2012)
* El mercader de Venècia. Dir. Rafel Duran (2012)
* Una vella, coneguda olor. Dir. Sergi Belbel (2011)
* Il gabbiano. Dir. Nikolaj Karpov (2011)
* La revolta del àngels. Dir. Nico Chevalier (2011)
* No sóc Dean Moriarty. Dir. Gerard Iravedra (2011)
* Molt soroll per no res. Dir. Oriol Tarrasón (2011)
* Vent a les veles. Dir. Llàtzer García (2010)
* Romeu i Julieta. Dir. Gerard Iravedra (2009)
* Aquí s'aprèn poca cosa. Dir. Toni Casares (2009)
* Bodas de sangre. Dir. Ester Roma (2009)
* Macbeth. Dir. Marta Tirado (2009)
* Questa sera si recita a soggetto. Dir. Max Farau (2008)
* Mesura per mesura. Dir. Pere Planella (2008)
* The Life of stuff. Dir. Toni Casares (2008)
* Penthesilea. Dir. Ricard Gázquez (2008)
* La cuina, interpretant Dimitri. Dir. Ramon Ribalta (2005)

## Referències

* ↑ Beltran, Edu. «La sabadellenca Núria Llunell guanya el ‘Premi Butaca’». iSabadell, 27-11-2014. [Consulta: 27 febrer 2023].

## Enllaços externs

* Pep Ambròs a la web de Kuranda
* L'alegria de viure: Pep Ambròs, del Teatre Sant Vicenç a Netflix, a Ràdio Sabadell
# Super Mario Bros. 35

Super Mario Bros. 35 va ser un videojoc de plataformes competitiu en línia amb elements de battle royale. Va ser desenvolupat per Arika i publicat per Nintendo i va estar disponible exclusivament per als membres del servei en línia Nintendo Switch Online des de l'1 d'octubre de 2020 fins l'1 d'abril de 2021, fet només per celebrar el 35è aniversari de Super Mario Bros..
Inspirat en Tetris 99, permetia reunir a 35 persones perquè competissin en temps real en els mateixos nivells que el joc Super Mario Bros. de la NES. Els enemics que el jugador derrotava eren enviats als seus contrincants per perjudicar-los i així guanyar la partida. El joc comptava amb transformacions que es podien obtenir gastant monedes en una ruleta que donava un ítem a l'atzar i un comptador de temps que es perllongava si es derrotaven enemics i superaven nivells.
Super Mario Bros. 35 va rebre generalment crítiques positives, elogiant el concepte, però també va ser criticat pel seu acotat temps de vida, perquè se sentia massa simple i repetitiu pel fet de rejugar els mateixos nivells constantment, i perquè poc abans de l'anunci del joc, Nintendo va fer tancar un videojoc fan de navegador molt similar en concepte anomenat Mario Royale per infracció de drets d'autor.

## Referències

* 1 2 Doolan, Liam. «Reports About Super Mario Bros. 35 Being A "Rip Off" Of Last Year's Fan-Made Battle Royale Simply "Not True"». Nintendo Life, 02-10-2020. Arxivat de l'original el October 2, 2020. [Consulta: 2 octubre 2020].
* ↑ Bankhurst, Adam. «Nintendo's Website May Have Revealed That Super Mario Bros. 35th Anniversary Plans Were Delayed by 5 Months». IGN, 06-09-2020. Arxivat de l'original el October 8, 2020. [Consulta: 6 octubre 2020].
* ↑ Doolan, Liam. «Dev Explains Why Nintendo Made Mario's Anniversary Games Limited-Time». Nintendo Life, 31-03-2021. Arxivat de l'original el April 19, 2022. [Consulta: 26 maig 2021].
* ↑ Gach, Ethan. «Super Mario Bros 35's Novelty Doesn't Last Long». Kotaku, 01-10-2020. Arxivat de l'original el October 6, 2020. [Consulta: 8 octubre 2020].
* ↑ Seth, Macy. «Super Mario Bros. 35 Review». IGN, 07-10-2020. Arxivat de l'original el October 7, 2020. [Consulta: 7 octubre 2020].
* ↑ Accovino, Vincent. «'Super Mario 35' Evokes Nintendo's Strained Relationship With Fan Developers». npr.com, 05-10-2020. Arxivat de l'original el October 5, 2020. [Consulta: 5 octubre 2020].
* ↑ Dino, Oni. «The Super Mario Bros 35 Game Begins Rolling out on eShops». Siliconera, 30-09-2020. Arxivat de l'original el October 6, 2020. [Consulta: 5 octubre 2020].
# Dinarc de Delos

Dinarc (en grec antic: Δείναρχος, llatí: Deinarchus) fou un escriptor de l'antiga Grècia natural de l'illa de Delos conegut solament per unes poques referències en altres autors. Solament se sap que va viure abans del segle iv aC i que va escriure sobre la història de Delos.
Així, Demetri de Magnèsia (citat per Dionisi d'Halicarnàs) diu que cal distingir entre quatre Dinarcs escriptors: Dinarc d'Atenes, l'orador; un que aplegà mites sobre Creta, un que escrigué sobre Homer i, finalment, Dinarc de Delos, de qui diu que era més antic que els dos primers, que era natural de Delos i que escrigué poesia èpica i altres gèneres. L'acotament temporal de Demetri permet situar Dinarc a començament del segle iv aC o abans.
D'altra banda, el mateix Dionisi, més endavant, parla d'una història de Delos (Δηλιακὸς λόγος) obra de cert Dinarc, del qual diu que era «antic» («ἀρχαϊκὸς») i que tractava d'història local de Delos i Leros. La descripció encaixa amb Dinarc de Delos descrit per Demetri, però sorprèn que Dionisi no faci la connexió.
Finalment, cal fer notar que Eusebi i Ciril, i també Sincel, Agustí i Malalas, esmenten un Dinarc que va escriure una obra de narracions mitològiques que tractava sobre l'Índia: «del viatge de Dionís a l'Índia, de Licurg, Actèon, Penteu, de la mort de Dionís a mans de Perseu i del seu enterrament a Delfos». Però el gust per l'èpica de Dionís a l'Índia neix a partir de l'expedició d'Alexandre a l'Índia, cap al 320 aC, i Dinarc de Delos és, per força, anterior a aquesta data. Segons Müller, el relat de Dionís a l'Índia ja era conegut per Filòcor, cosa que el situaria cap al 300 aC, i seria el més antic del seu gènere. No obstant això, sembla que aquest Dinarc i la seva obra índica es tracten més aviat d'una confusió o d'una falsificació tardana atribuïda a un dels altres Dinarcs: resulta estrany que Demetri de Magnèsia no esmenti ni conegui una obra tal, i Natalis Comes atribueix a aquesta obra uns versos que, de fet, provenen de les Dionisíaques de Nonnos de Panòpolis.

## Referències

* ↑ Smith (editor), William. «3.Deinarchus». A: A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 951.
* 1 2 3 «Deinarchos 4». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
# Dinarc (desambiguació)

Dinarc és el nom dels següents personatges:
* Dinarc d'Atenes (ca. 360-290 aC), un dels deu oradors àtics
* Dinarc de Corint (segle iv aC), company d'Antípatre i Foció
* Dinarc de Delos, poeta èpic d'època incerta
* Dinarc de Creta, mitògraf
# OSQ

OSQ té els següents significats:
* Orquestra Simfònica de Quebec, orquestra amb seu a la ciutat de Quebec, al Canadà
* Olympique de Saint-Quentin, club de futbol de la ciutat de Saint-Quentin (França)
* Original Sound Quality, format de fitxer d'àudio digital
# David Gulpilil

David Gulpilil Ridjimiraril Dalaithngu AM, més conegut com a David Gulpilil (Maningrida, 1 de juliol de 1953 - Murray Bridge, 29 de novembre de 2021), va ser un actor australià d'origen aborigen.

## Biografia

Es tractava d'un Yolngu de la tribu Mandhalpuyngu. Durant la seva joventut, Gulpili va ser un caçador consumat, seguidor de pistes i ballarí cerimonial. Igual que molts aborígens de la seva generació, va passar la seva infància al bush, lluny de la influència anglo-australiana. Va rebre l'educació tradicional de la seva família, i posteriorment rebé ensenyament occidental a la missió de Maningrida, al nord-est de la Terra d'Arnhem. Va ser introduït posteriorment a la tribu Mandhalpuyngu. Parlava diversos idiomes i dialectes, fins i tot l'anglès, que sembla que va aprendre per la seva primera pel·lícula, Walkabout, el 1971.

## Filmografia

* Walkabout (1971)
* Mad Dog Morgan (1976)
* Storm Boy (1976), Fingerbone Bill
* The Last Wave (1977), Chris Lee
* The Right Stuff (1983)
* Cocodril Dundee (Crocodile Dundee) (1986), Neville Bell
* Until the End of the World (1991)
* Serenades (2001)
* La generació robada (Rabbit-Proof Fence) (2002), Moodoo
* The Tracker (2002)
* The Proposition (2005)
* Ten Canoes (2006)
* Crocodile Dreaming (2007)
* Austràlia (2008), King George
* Amics per sempre (Storm Boy) (2019), Pare d'en Bill

## Premis i reconeixements

Gulpilil va ser designat amb l'Orde d'Austràlia el 1987 i amb la Medalla Centenària el 2001.
Al maig del 2014, Gulpilil va guanyar el Premi a la interpretació masculina del Festival de Cinema de Cannes per la seva actuació com a Rolf al film Charlie's Country.

## Referències

* ↑ Biography
* ↑ It's an Honour: AM Arxivat 2016-01-09 a Wayback Machine.. Retrieved 14 March 2015
* ↑ It's an Honour: Centenary Medal Arxivat 2016-01-09 a Wayback Machine.. Retrieved 14 March 2015
* ↑ «Australian actor David Gulpilil wins best actor award at Cannes Film Festival». Fairfax Media, 24-05-2014. [Consulta: 24 maig 2014].
* ↑ «Un Certain Regard 2014 Awards». Festival de Cannes 2014. [Consulta: 23 maig 2014].

## Enllaços externs

* Web oficial (anglès)
# Al·la Iàkovleva

Al·la Aleksàndrovna Iàkovleva (en rus: Алла Александровна Яковлева) (Porkhov, óblast de Pskov, 12 de juliol de 1963) va ser una ciclista russa retirada, que va competir per la Unió Soviètica.
El primer èxit de la seva carrera el va aconseguir el 1986, quan va guanyar una medalla de bronze en la cursa de sortida conjunta al Campionat del Món de ciclisme en ruta que es va fer a Colorado Springs, per darrere de la francesa Jeannie Longo i l'estatunidenca Janelle Parks.
Al campionat del món celebrat un any més tard a Villach, va guanyar la medalla d'or a la contrarellotge per equips, juntament amb Nadejda Kibardinà, Liubov Pugovítxnikova i Tamara Poliakova. En la mateixa competició, l'equip de l'URSS, del qual també formava part Iàkovleva, el 1988 va guanyar la medalla de plata a Ronse.
Iàkovleva va competir als Jocs Olímpics d'Estiu de 1988 en la cursa de carretera femenina i va acabar en 34a posició.

## Palmarès

* 1986
** Vencedora de 2 etapes al Tour de l'Aude
** Vencedora d'una etapa al Tour d'Aquitània
* 1987
** Campiona del món en contrarellotge per equips (amb Nadejda Kibardinà, Tamara Poliakova i Liubov Pugovítxnikova)
** Vencedora d'una etapa al Tour de França

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Alla Yakovleva». [Consulta: 13 març 2022].
* ↑ Archives, Cycling. «World Championship, Road, Elite (F) 1986» (en anglès). [Consulta: 13 març 2022].
* ↑ Archives, Cycling. «World Championship, Road, TTT, Elite (F) 1987» (en anglès). [Consulta: 13 març 2022].
* ↑ Archives, Cycling. «World Championship, Road, TTT, Elite (F) 1988» (en anglès). [Consulta: 13 març 2022].
* ↑ «Alla Yakovleva Bio, Stats, and Results | Olympics at Sports-Reference.com», 03-03-2016. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 13 març 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Puègbonieu

Puègbonieu (francès Pechbonnieu) és un municipi francès situat al departament de l'Alta Garona, a la regió Occitània.

## Monument

* Monument als caiguts

## Referències

* ↑ «Toponímia occitana». Arxivat de l'original el 2012-03-03. [Consulta: 6 juliol 2010].