OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cupra

* Aquest article fa referència al fabricant. Per al seu equip de competició vegeu Cupra Racing
Cupra, estilitzat com a CUPRA, la raó social del qual és SEAT Cupra SA, és una marca d'automòbils de gamma esportiva amb seu a Martorell propietat de SEAT, empresa que forma part del Grup Volkswagen.
La nova marca fou presentada oficialment el 22 de febrer de 2018 al circuit de Terramar a Sant Pere de Ribes, al Garraf, en un acte especial per a la premsa, on es va presentar el seu primer model i els plans de la seva futura gamma. Té la seu a les instal·lacions de Martorell, al Baix Llobregat, i compta amb una xarxa de punts de venda especialitzats arreu del món. Fins ara, ha llançat quatre models al mercat: el Cupra Ateca, el Cupra León, el Cupra Born, el seu primer model 100% elèctric, i el Cupra Formentor, el primer model dissenyat i desenvolupat íntegrament per la marca.

## Models

* Cupra Born, model del segment C.
* Cupra León, model del segment C.
* Cupra León Sportstourer, model del segment C de carrosseria familiar.
* Cupra Ateca, model del segment C de carrosseria tot camí.
* Cupra Formentor, model del segment C de carrosseria tot camí produït a la planta de Martorell.
* Cupra Tavascan, model del segment C de carrosseria tot camí.
* Cupra Terramar, model del segment C de carrosseria tot camí.
* Cupra Raval, es preveu produir a la planta de Martorell.

## Referències

* ↑ Soto, Juan Luis «De dónde viene y qué quiere decir Cupra. Lo que empezó siendo un acabado deportivo de Seat se ha convertido en una floreciente marca que seduce al mercado internacional». Motor - El País, 03-07-2022 [Consulta: 3 gener 2023].
* ↑ Gómez Blanco, Manuel «Cupra, el nacimiento de una nueva marca de coches española». Motor - El País, 16-11-2020 [Consulta: 3 gener 2023].
* ↑ Gómez Blanco, Manuel «Nace Cupra: la marca sexi de Seat. La compañía se reinventa con una nueva enseña para rejuvenecer y potenciar su imagen». El Motor - El País, 22-02-2018 [Consulta: 3 gener 2023].
* ↑ García, Gerardo «Ahora es oficial: Cupra se estrena como una marca nueva». Motorpasión, 31-01-2018 [Consulta: 3 gener 2023].
* ↑ Álvarez, Javier «¡Al descubierto! El nuevo CUPRA Ateca es el primer modelo de CUPRA como marca independiente». Motorpasión, 22-02-2018 [Consulta: 3 gener 2023].
* ↑ «CUPRA lanza su primer CUPRA León y estrena sede». ABC, 21-02-2020 [Consulta: 3 gener 2023].
* ↑ López, Estela «Cupra presenta el Born, su primer eléctrico, con opción de suscripción». El Economista, 25-05-2021 [Consulta: 3 gener 2023].
* ↑ «CUPRA Formentor, llega el primer vehículo diseñado y desarrollado en exclusiva por la marca El nuevo SUV de corte coupé, aúna las altas prestaciones y un comportamiento dinámico excepcional, con tecnologías de vanguardia». ECD. El Confidencial Digital, 27-10-2020 [Consulta: 3 gener 2023].
# Florbela Espanca

Florbela Espanca (Vila Viçosa, 8 de desembre de 1894 - Matosinhos, 8 de desembre de 1930) va ser una escriptora, considerada la millor representant de la poesia de les lletres portugueses.

## Biografia

El 1913 es casa amb Alberto de Jesús Moutinho. El 1919 ingressa a la Facultat de Dret de Lisboa. Se separa poc després d'un avortament involuntari i es casa l'any 1921 amb Antonio José Marques Guimarães. La seva personalitat la portarà a un aïllament de la societat fins a arribar al suïcidi. No va ser reconeguda la seva obra fins després de la seva mort. Va aportar a la literatura portuguesa un sonet amb nous matisos que trencava amb la perfecció formal que seguia la tradició portuguesa.
Florbela ens deixa obres com Charneca em flor ('Bruc en flor'), la seva obra mestra, que es publica l'any 1931 amb quaranta-sis sonets. Es va exhaurir en una setmana i van haver de fer una segona edició augmentada amb trenta-tres sonets trobats entre els papers de l'autora, i que formaria part del volum Reliquiae. En les seves primeres obres de sonets, Livro de Mágôas ('Llibre de les llàgrimes') i Soror Saudade ('Germana malenconia') i el conte Máscaras do destino ('Les màscares del destí'), dedicat al seu germà Apeles, mort l'any 1927, aflorava la tristesa de la seva vida, els amors no encertats i un avortament. A més a més, es publica Juvenilia, Cartas i els contes O Dominó Petro.
Florbela Espanca es publica per primer cop en català al 2022 per Edicions del Cràter, que publica Máscaras do destino i hi afegeixen 7 sonets. El resultat és el llibre 'Les màscares del destí i set sonets escolllits' de la col·lecció Renart. El 2023 Lletra Impresa Edicions tradueix al català Bruc en flor, el llibre de poemes més conegut de l'autora.

## Referències

* 1 2 «Florbela Espanca, la gran dama de la poesia portuguesa, en català per dues bandes». VilaWeb, 20231228.
* 1 2 L. Stegagno Picchio. Títol=Espança, Florbela. Pàg. 825. González Porto-Bompiani (coord.). Diccionario de autores, vol I. Montaner y Simón,S.A. 1963. Nº Registre:M 3843-63. Dipòsit Legal:B 20872-63 (I). Barcelona
* ↑ G. Battelli. Títol=Brezo en flor. Pàg. 679. González Porto-Bompiani (coord.). González Porto-Bompiani (coord.). Diccionario literario, vol. II. Montaner y Simón, S.A. 1959. Dipòsit Legal:B 1.352-1959. Barcelona
* ↑ «Més 324 - 08/07/2022». 324.cat, 08-07-2022. [Consulta: 10 juliol 2022].
# Jem Cabanes

Jem Cabanes (la Pobla de Lillet, 21 d'octubre de 1942), és un filòleg, poeta, corrector i traductor català. Fou caputxí de 1959 a 1971. Estudià filosofia a la Universitat Catòlica de Lovaina. Ha col·laborat en diversos mitjans, entre els quals hi ha Canigó, Serra d’Or, Avui, TVE-Catalunya, El Temps i Vilaweb. Ha traduït un gran nombre d'obres de modalitats ben diferents (assaig, novel·la, prosa, poesia, literatura infantil, teatre, textos religiosos...), a partir de diverses llengües: grec clàssic, llatí, anglès, francès, occità, espanyol, alemany, danès, neerlandès, suedès i norvegià. S'inicià en el camp de la traducció amb els evangelis de Sant Mateu i de Sant Marc de la Bíblia de la Fundació Bíblica Catalana i amb un Catecisme fet pels bisbes neerlandesos.

## Obra original

* A festes de pollancs i aurores (1976)

## Referències

* ↑ Tubau, Iván. El català que ara es parla: llengua i periodisme a la ràdio i la televisió. 42. Editorial Empúries, 1990, p. 121 (Biblioteca universal). ISBN 9788475962238 [Consulta: 28 setembre 2022].
* ↑ «Cabanes i Orriols, Jem». Visat. [Consulta: 28 setembre 2022].
* ↑ Fons i Duocastella, Clara. La Caputxinada. Frares compromesos amb el país i la llibertat. 12. Editorial Mediterrània, 2016 (A la caputxina). ISBN 9788499794488 [Consulta: 28 setembre 2022].
* ↑ «Reconeixement a Jem Cabanes». VilaWeb, 04-12-2012. [Consulta: 28 setembre 2022].
* ↑ «Jem Cabanes». Poeteca. [Consulta: 28 setembre 2022].
* ↑ «Jem Cabanes i Orriols». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana [Consulta: 28 setembre 2022].
# Banc de Lituània

El Banc de Lituània (en lituà: Lietuvos Bankas) és el banc central de la República de Lituània. El Banc de Lituània és un membre de fora de la zona euro que pertany al Sistema Europeu de Bancs Centrals. El president del banc és Vitas Vasiliauskas des del 7 de març de 2011, proposat per la presidenta de la República Dalia Grybauskaite, estant Vasiliauskas qui va dirigir la seva campanya a les eleccions presidencials de 2009.

## Funcions principals

D'acord amb el lloc web de l'entitat, el Banc de Lituània desenvolupa aquestes funcions principals:
* el manteniment de l'estabilitat de preus
* encunyar la moneda lituna, el litas
* formular i implementar la política monetària
* determinar i anunciar el canvi del litas
* actuar com un agent del Tresor públic.

## Referències

* ↑ «Lituanie : la présidente propose son candidat à la tête de la Banque centrale» (en francès). Les Echos, 07-03-2011. [Consulta: 19 juliol 2013].

## Vegeu també

* Economia de Lituània

## Enllaços externs

* Web oficial en anglès del Lietuvos Bankas Arxivat 2005-02-04 a Wayback Machine.
# Edward Hugh

Edward Hugh Bengree-Jones, més conegut com a Edward Hugh, (Liverpool, 29 de desembre de 1948 - Girona, 29 de desembre de 2015) fou un economista anglès, mundialment reconegut i qualificat pel New York Times com «the blog prophet of Euro zone doom», el bloguista profeta que va condemnar la zona euro, perquè va predir la crisi de la zona euro. Va estudiar a la London School of Economics i a principi de la dècada dels 90 es va assentar a Catalunya, on residí fins als darrers dies a la petita localitat de les Escaules a l'Alt Empordà. Parlava correntment el català així com l'anglès, el francès i el castellà. El 2014 va publicar a l'editorial Deusto el llibre ¿Adiós a la crisis?, on analitzava l'economia espanyola en present i en futur.

## Referències

* 1 2 Grau, Xavier «Mor Edward Hugh, l'economista que va preveure la crisi». ara.cat, 29-12-2015 [Consulta: 30 desembre 2015].
* ↑ The Blog Prophet of Euro Zone Doom, Landon Thomas Jr., The New York Times, June 8, 2010

## Enllaços externs

* Blog a Facebook on informava de les seves recents recerques
# Referèndum sobre l'economia grega de 2011

* Aquest article tracta sobre el referèndum de 2011. Si cerqueu el referèndum de 2015, vegeu «Referèndum sobre l'economia grega de 2015».
El referèndum sobre l'economia grega és el referèndum que s'havia de convocar a Grècia sobre si acceptava les condicions sota les quals la Unió Europea (UE), el Fons Monetari Internacional (FMI) i el Banc Central Europeu (BCE) que permetrien la reducció del 50% del deute grec amb institucions de crèdit privades. Tanmateix, el Primer Ministre George Papandreou va decidir cancel·lar el referèndum el 3 de novembre de 2011 si els partits de l'oposició votaven a favor del pacte amb la UE.
El 31 d'octubre del 2011, El primer ministre Georgios Andreas Papandreu va anunciar el referèndum dient: "Necessitem un ampli consens (pel programa d'ajuda). Som part de la zona euro [i això significa que tenim] molts drets i moltes obligacions. Complirem les nostres obligacions." Van sorgir problemes constitucionals pel que fa a un referèndum així, ja que l'article 44 de la constitució grega especifica que estan permesos els referèndums sobre assumptes crítics nacionals i projectes de llei socials però no els que fan referència a projectes de llei fiscals. Aquest hauria estat el primer referèndum grec sense estar relacionat amb un canvi en la forma de govern, i el primer referèndum des de 1974. Finalment el referèndum fou cancel·lat.

## Vegeu també

* Referèndum sobre l'economia grega (2015)

## Referències

* ↑ «Ρίσκα και αβεβαιότητες από την πολιτική "βόμβα" για δημοψήφισμα». Skai TV. [Consulta: 31 octubre 2011].
* ↑ «Hoping Greece Scraps Referendum, Dow Leaps 208». Fox News. [Consulta: 3 novembre 2011].
* ↑ ; Gow, David «Papandreou scraps Greek referendum as open warfare erupts in his party». Guardian [Londres], 03-11-2011 [Consulta: 4 novembre 2011].
* ↑ «Papandreou calls referendum on EU deal». Euronews. [Consulta: 31 octubre 2011].
* ↑ «Greece debt crisis: Referendum promised on EU deal». BBC, 01-11-2011 [Consulta: 31 octubre 2011].
* ↑ «Greek referendum possibly held on Dec. 4: Greek PM». Xinhuanet, 03-11-2011. [Consulta: 3 novembre 2011].
* ↑ «Τι προβλέπει το Σύνταγμα στο άρθρο 44 για το δημοψήφισμα». Skai TV. [Consulta: 31 octubre 2011].
* 1 2 «Τα 7 δημοψήφισμα του νεοελληνικού κράτους». Agelioforos. Arxivat de l'original el 2011-11-02. [Consulta: 31 octubre 2011].
# Seu central del Col·legi d'Arquitectes de Catalunya

La Seu central del Col·legi d'Arquitectes de Catalunya (COAC) és un edifici situat a la Plaça Nova de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història i descripció

Gràcies a l'impuls del degà Manuel de Solà-Morales i de Rosselló, el COAC va decidir traslladar la seva seu, situada a l'Eixample, a una de nova construcció a l'emplaçamant actual. El projecte guanyador va ser el de l'arquitecte Xavier Busquets i Sindreu, després d'un concurs que va tenir dues rondes. A més, les vuit plantes de l'edifici van ser dissenyades per altres arquitectes.
L'emplaçament va ser clau a l'hora de la realització del projecte, ja que la proposta guanyadora una resposta adequada al lloc, en tant que fusionava l'arquitectura moderna internacional amb la de la plaça. De fet, la divisió en dos volums clarament diferenciats respecta aquesta fusió: el primer i el més baix, dibuixa el perímetre edificat de la trama urbana medieval i respecta el sistema d'espais urbans, mentre que la torre s'endarrereix al màxim de la plaça per no agredir el paisatge urbà amb noves formes i materials, propis de programes d'oficines.
La construcció es planteja com un contenidor de diverses dependències administratives dissenyades pels arquitectes més representatius del moment, tot i que avui pràcticament no es conserva cap dels interiors originals, llevat de la instal·lació de la sala d'actes, al vestíbul en el qual hi ha uns murals realitzats, com els que decoren el fris de la façana, a partir dels dibuixos que Picasso va fer.
L'edifici es divideix en vuit plantes, i com s'ha comentat anteriorment, es divideix en dos espais. A la part inferior es desenvolupen les activitats obertes al públic: al soterrani hi ha la Cooperativa d'Arquitectes Jordi Capell; a la següent planta el bar; seguidament una sala d'exposicions; a peu de carrer, la recepció i l'oficina de turisme; i finalment s'arriba a les sales d'exposició a l'altell i a l'Auditori, amb parets amb un fris de formigó armat de més de 57 metres que dona suport a uns esgrafiats de Picasso, realitzats mitjançant la tècnica del doll de sorra per l'artista noruec Carl Nesjar.
La part superior o torre, es planteja com un contenidor de serveis, i a l'interior es troben les oficines.
El gener del 2018 es va inaugurar la nova façana, que es va renovar a partir d'un projecte realitzat per la Societat Fuses-Viader Arquitectes SLP i els arquitectes Jorge Perea i Jordi Mansilla.

## Referències

* ↑ «Seu del Col·legi d'Arquitectes». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 3 4 5 6 «Seu central del Col·legi d'Arquitectes de Catalunya». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Enllaços externs

* «Col·legi d'Arquitectes». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Tombes de Selca e Poshtme

Les Tombes de Selca e Poshtme són unes tombes de l'edat antiga trobades a la rodalia del poble de Selca e Poshtme, al municipi de Pogradec, a Albània. Són a la vall del riu Genusus, prop del llac d'Okhrida, una zona ocupada històricament per la tribu dels dessarets. Sembla que les tombes estarien relacionades amb l'antiga ciutat de Pèl·lion.
Aquestes tombes foren descobertes en la dècada dels 1940, però les excavacions arqueològiques es feren fins al 1971. Són cinc tombes construïdes en els segles IV i III abans de la nostra era, tot i que algunes se'n van reutilitzar. Quatre n'estan excavades en roca.
La tomba I consta d'una avantcambra i una cambra funerària. Té a la façana quatre pilastres, dues de rodones i dues de quadrades, coronades per capitells jònics i uns altres de més senzills. En els espais entre les pilastres devia haver-hi pintures al fresc. Aquesta tomba fou saquejada en l'Antiguitat.
Cal destacar per la seua singularitat arquitectònica la tomba II, que té forma de teatre, amb dues sales separades: l'una a la part superior per a la realització de cerimònies, i l'altra, a la part inferior, per a l'enterrament.
La tomba III també consta de dues sales. A la de la part superior hi ha vuit pilastres amb capitells jònics, i estava decorada amb relleus, pintures i mosaics. A la cambra funerària es trobaren dos sarcòfags amb restes de quatre cossos i sis munts de cendres, que degueren dipositar-se durant una reutilització de la tomba, en la segona meitat del segle III ae. En aquesta tomba s'ha trobat un ric dipòsit funerari, amb recipients de ceràmica, atuells de bronze, armes de ferro i joies d'or. Hi destaquen quatre arracades i la sivella d'un cinyell decorat amb l'escena d'una batalla i éssers mitològics.
Un altre grup de tombes monumentals excavades en roca està separat de les tres anteriors. Aquest grup conté tres tombes, una sense acabar. La tomba IV té inscripcions amb un nom que podria ser el del constructor de la decoració de la tomba. Contenia un sarcòfag i la saquejaren en l'Antiguitat.
La tomba V, que és l'única no excavada en roca, consta d'una avantcambra i una cambra funerària. És quadrangular i la cobreix una volta cilíndrica. També fou saquejada.(4)
Els objectes trobats són ara al Museu Arqueològic Nacional de Tirana.
* Tomba I
* tomba II
* Tomba III
* Tomba IV
* Tomba V

## Referències

* ↑ «Varrezat ilire të Selcës, në Mokër ndodhen mbetjet e qytetit të lashtë të Pelionit | RTSH Lajme» (en albanés). [Consulta: 14 abril 2024].
* 1 2 Pierre Cabanes, Recherches archéologiques en Albanie, p.142, en Revue Archéologique, Nouvelle Série, Fasc. 1 (1986) (en francés)
* ↑ «Yacimientos arqueológicos en Albania» (en espanyol). [Consulta: 14 abril 2024].
* ↑ Ceka, Neritan «Qyteti ilir në Selcën e Poshtëme». Iliria, 2, 1, 1972, pàg. 151–194. DOI: 10.3406/iliri.1972.1144.
* ↑ «Las tumbas ilirias de Selca, patrimonio cultural albanés» (en espanyol), 23-08-2018. [Consulta: 14 abril 2024].
# Licor d'ou

El licor d'ou és una beguda preparada amb rovells d'ou, vainilla, canyella, ametlla molta, llet, sucre, fècula de blat de moro i licor. És de color groc i consistència espessa.
Per ser considerada una beguda dolça, s'acostuma prendre-la després d'un menjar. També és empleada en rebosteria, en la preparació de pastissos, galetes, gelatines, gelats, neu raspada i paletes.

## Història

Els convents eren els llocs que regularment rebien a autoritats eclesiàstiques i personalitats del govern. Les monges Clarisses tenien molta experiència allotjant a figures importants de la societat i quan això succeïa preparaven els millors platerets i begudes, entre elles el licor d'ou. Amb una mica de canyella, ous i sucre creaven aquesta suculenta beguda que oferien a les visites, però elles mai la provaven.
Segons la llegenda, una mestissa de nom Eduviges, que ja havia fet els seus vots, va aprendre molt bé la recepta i després, en el convent dels franciscans a la ciutat de Puebla, ella era l'encarregada del licor, i com el provava de tant en tant per donar-li la saó especial, li explicava a les altres monges del sabor suau i ric del licor. Més endavant les hi va arreglar perquè el licor es fes també per a consum de les germanes.
El licor d'ou solament es fabricava en els convents. Com ja s'havia donat el primer pas i el seu sabor va ser tan acceptat per les famílies de les monges van decidir comercialitzar-ho i en ell, les monges Clarisses van trobar un bon sustento per a la congregació.
Des de l'època virregnal la recepta original es protegeix després dels murs dels convents de Pobla, i encara que no és pròpia dels mexicans, el licor agrada tant que des de fa anys ja es va adoptar com a mexicà. Així doncs, en les cuines dels convents virregnals es van moldre en els seus metats els més variats ingredients que van assaonar, van perfumar i van rebre color de les flors, per formar un dels més rics mestissatges a Mèxic. A pesar que si hi ha una recepta per fer licor, se suposa que hi ha un ingredient de la fórmula original que encara es desconeix. D'acord amb la tradició el licor va ser creat en el convent de Santa Clara al segle XVll.

### Història alterna

Hi ha els qui creuen que el licor d'ou va néixer a la casa de Pedro González, artesà del poble de Comala, Colima. La seva creació també és adjudicada a les monges agustinianes del convent de Santa Mónica a Puebla.

### Varietats

En alguns estats és possible trobar diferents varietats del rompope que inclouen sabors tals com: Cafè, Pistache, Xocolata, Cacahuate, Pinyó, entre uns altres, que encara que tenen un sabor lleugerament diferent al tradicional, en general segueixen una manera de preparació igual a l'original.

## Vegeu també

* advocaat
* Eggnog
* Crema sabaiona

## Referències

* ↑ "Puebla" Arxivat 2007-01-21 a Wayback Machine., en www.comidamexicana.hpg.ig.com.br, consultado el 18 de junio de 2007.
* ↑ Lavín, M. (2000). Dulces hábitos: golosinas del convento., p. 33. México: Clío.
# Brian Doyle

Brian Doyle (anglès: Brian John Doyle) (Melbourne, 18 d'agost de 1930 - Melbourne, 1 de juny de 2008) fou un remer australià que va competir durant la dècada de 1950.
Doyle s'inicià en el rem al Xavier College de Melbourne. També va competir pel Mercantile Rowing Club. El 1956 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Melbourne, on guanyà la medalla de bronze en la prova del vuit amb timoner del programa de rem.
Una vegada retirat va exercir d'entrenador, entre d'altres dels seus fills, també olímpics, David i Mark Doyle. El 2010 va ser inclòs al Saló de la Fama de Rem de Victoria.

## Referències

* ↑ «Wednesday 4 June. Vale Brian Doyle», 05-12-2010. Arxivat de l'original el 2010-12-05. [Consulta: 10 maig 2024].
* ↑ «Olympedia – Brian Doyle». [Consulta: 10 maig 2024].
* ↑ «Vale Brian Doyle at Rowing Australia». Arxivat de l'original el 8 March 2012. [Consulta: 4 agost 2010].
* ↑ «Brian Doyle career at Guerin Foster». Arxivat de l'original el 25 September 2018. [Consulta: 28 abril 2018].
* ↑ «Doyle, Brian - Australian Rowing History». [Consulta: 10 maig 2024].
# Revista Histórica Latina

Revista Histórica Latina va ser una revista mensual publicada a Barcelona a finals del segle xix. Tractava sobre temes d'humanitats i història. Va ser fundada per Antoni Elias i de Molins. En total n'aparegueren dotze números, el primer l'1 de maig de 1874 i el darrer l'1 de desembre de 1875. Un cop desapareguda, fou continuada per Revista histórica, a partir del 1876. Emili Grahit fou un dels seus col·laboradors, i Salvador Sanpere i Miquel el director entre 1874 i 1877, ja sota el nom de Revista Histórica.

## Referències

* ↑ «Revista histórica latina». Revista histórica latina, 1874-1875.
* ↑ Grahit, Emili, Memorias de un ex-alcalde gerundense (NADAL, Joaquim, ed.). a: Annals Gironins, Girona, Institut d'Estudis Gironins, 2003, ISBN 84-8695320-0
* ↑ «Salvador Sanpere i Miquel | enciclopèdia.cat». [Consulta: 22 novembre 2020].
# Joseph Wear

Joseph Walker Wear (Saint Louis, Missouri, Estats Units, 27 de novembre de 1876 − Filadèlfia, Pennsilvània, 4 de juny de 1941) fou un tennista estatunidenc, guanyador d'una medalla olímpica en els Jocs Olímpics de St. Louis de 1904 amb Allen West com a parella.
A part de la medalla olímpica, Wear fou cinc vegades campió de dobles dels Estats Units amb Jay Gould II com a parella. Posteriorment fou vicepresident de la USLTA (1936-1941), president del comitè de la Copa Davis (1928-1931) i fins i tot fou capità de l'equip estatunidenc en l'edició de 1935.
El seu germà Arthur Wear també va competir en els Jocs Olímpics en la prova de dobles masculins de tennis però amb parelles diferents. Ambdós germans van guanyar la medalla de bronze, ja que en aquella època no es disputava final de consolació i es guardonaven les dues parelles semifinalistes.

## Jocs Olímpics
### Dobles

| Any | Campionat | Parella | Oponents | Resultat |
| 1904 | Jocs Olímpics, Saint Louis, Estats Units | Allen West | | |