OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Torre Nueva de Guadiaro

La Torre Nueva de Guadiaro és una talaia situada en la localitat andalusa de Sant Roque al costat de la desembocadura del riu Guadiaro construïda per a la vigilància del tram de costa adjacent davant la presència de pirates barbarescos. Comparteix característiques amb altres torres artillades de la regió edificades en les mateixes dates i com aquestes va entrar a formar part del sistema de fortificacions del Camp de Gibraltar amb posterioritat a la pèrdua de Gibraltar.
La torre va ser construïda amb posterioritat a 1516 quan mitjançant Real Cèdula es posa de manifest la necessitat de vigilància d'aquestes costes pel fet que l'única torre situada en la rodalia, l'actualment coneguda com a Torre Quebrada de Guadiaro, havia estat destruïda per un llamp. Té planta circular amb 14 metres de diàmetre i alçat troncocònic de 16 metres dels quals 4 es corresponen amb l'escarpa. Els seus murs estan composts per carreus en filades horitzontals units amb morter que delimiten dues estances amb volta i comunicades entre si mitjançant una escala adossada als murs. A l'interior de les estances se situava una xemeneia destinada al cos de guàrdia. La porta d'accés a les estances es troba a diversos metres del sòl i era accessible mitjançant una escala de corda. Es desconeix com era el seu terrat originalment perquè reformes posteriors destinades a crear una sòlida plataforma per a l'artilleria van canviar la seva fesomia.

## Referència

* ↑ Sáez Rodríguez, Ángel J. «El Campo de Gibraltar tras el Gran Asedio. Estado de su defensa en 1796». Almoraima. Revista de estudios campogibraltareños, 2003. ISSN: 1133-5319.
* ↑ «Base de datos del Patrimonio Inmueble de Andalucía». Consejería de Cultura y Deporte, Junta de Andalucía. [Consulta: 11 gener 2013].
# The Champion (pel·lícula de 1915)

The Champion és una pel·lícula muda escrita i dirigida per Charles Chaplin i protagonitzada per ell mateix i Edna Purviance. Tercera pel·lícula de Chaplin per a la Essanay, per primera vegada Chaplin comença a desenvolupar el seu propi estil de comèdia, veiem en la introducció per exemple com el rodamón comparteix el seu únic àpat, una salsitxa, amb el seu buldog, el qual s’espera fins que Charlie faci la primera mossegada. Es va estrenar l'11 de març de 1915. Chaplin reprendria el tema del combat de boxa a la pel·lícula City Lights.

## Argument

Charlie Chaplin és un rodamón que té com a company un buldog. No té un cèntim i comparteix amb l’animal l’única cosa que ha aconseguit per menjar, una salsitxa. Caminant pel carrer troba una ferradura de "la bona sort" just quan passa per davant d’una sala d'entrenament d'un boxejador anomenat Spike Dugan. Fora del campament hi ha un gran anunci pintat que afirma que Dugan està buscant espàrrings "que puguin donar un cop de puny" i decideix apuntar-s’hi per poder guanyar algun caler. Allà s’asseu en un banc amb altres aspirants i va veient com Dugan els va deixant fora de combat un darrera l’altre. Charlie veu que la seva única oportunitat de sobreviure és posar la ferradura dins del guant de boxa. Gràcies al guant trucat Charlie guanya i l'entrenador decideix preparar Charlie per lluitar contra el campió del món, Bob Uppercut. Ell i Edna, la filla de l'entrenador, s'enamoren. Un apostador intenta corrompre Charlie per tal que es deixi guanyar però ell ho rebutja. El dia del combat al final Charlie s’està enduent la pitjor part quan el seu buldog decideix intervenir i mossega el cul del campió. Charlie per defensar el seu gos l’ataca amb totes les seves forces i acaba guanyant.

## Repartiment

* Charles Chaplin (aspirant a boxejador)
* Edna Purviance (filla de l'entrenador)
* Bud Jamison (Bob Uppercut, el campió)
* Leo White (apostador corrupte)
* Fred Goodwins (Spike Dugan)
* Ben Turpin (venedor al ring)
* Lloyd Bacon (entrenador)
* Billy Armstrong (espàrring)
* Carl Stockdale (espàrring)
* Paddy McGuire (espàrring)
* "Broncho Billy" Anderson (espectador)

## Referències

* 1 2 Okuda, Ted; Maska, David. Charlie Chaplin at Keystone and Essanay: Dawn of the Tramp (en anglès). iUniverse, 2005-08, p. 116. ISBN 978-0-595-36598-2.
* ↑ Neibaur, James L. Early Charlie Chaplin: The Artist as Apprentice at Keystone Studios (en anglès). Scarecrow Press, 2011-12-30, p. 225. ISBN 978-0-8108-8243-0.
* ↑ Taibo, Paco Ignacio. La risa loca: enciclopedia del cine cómico (en castellà). UNAM, 2005, p. 208. ISBN 978-970-35-0403-9.

## Enllaços externs

* Pel·lícula completa a YouTube
# La vida comença avui

La vida comença avui és una pel·lícula espanyola de comèdia del 2010 dirigida per Laura Mañá en la qual s'aborda la qüestió de les relacions sexuals a la tercera edat. Ha estat doblada al català.

## Argument

Un grup de jubilades es reuneixen per a rebre classes de sexe on se'ls recorda que encara són a temps de gaudir del plaer. Allí aprenen les unes de les altres, parlen de les seves vivències... Olga (Sardà), la professora, els ajuda a fer front als problemes generats per l'edat. Per a això hauran de fer deures: aprendre a mirar-se al mirall, dedicar 20 minuts al plaer... "Sexe és vida- els diu- perquè el sexe té a veure amb les sensacions, i no deixem de sentir mai".

## Repartiment

* Pilar Bardem…Juanita
* Rosa Maria Sardà…Olga
* María Barranco…Nina
* Lluís Marco…Pepe
* Mariana Cordero…Rosita
* Sonsoles Benedicto…Herminia
* Osvaldo Santoro…Julián
* Eduardo Blanco…Alfredo
* Marc Martínez…José
* Sílvia Sabaté…Núria
* Jaume Pla… Avi Petanca

## Premis

* 2010: Festival de Màlaga: Premi de la Crítica
* 2010: Festival de Cinema d'Espanya de Tolosa de Llenguadoc: Violette d'Or a la millor actriu (Pilar Bardem, Rosa Maria Sardà, María Barranco, Sonsoles Benedicto i Mariana Cordero)
* 2010: Millor actriu protagonista de cinema (Sonsoles Benedicto)

## Referències

* ↑ Laura Mañá aborda el sexo en la tercera edad en su última película 'La vida empieza hoy', Diario Sur, 21 d'abril de 2010
* ↑ La vida comença avui a esadir.cat
* ↑ La vida empieza hoy a Fotogramas
* ↑ 'Rabia' y la catalana 'Herois', las grandes triunfadoras del Festival de Málaga, La Vanguardia, 24 d'abril de 2010
* ↑ La mujer sin piano galardonada en Cinespaña, Cineuropa, 11 d'octubre de 2010
* ↑ El sindicato de actores premia a sus mejores intérpretes, El País, 1 de novembre de 2011

## Enllaços externs

* La vida comença avui a YouTube
# Marsyangdi

El riu Marsyangdi (Nepalès:मर्स्याङ्दी, marsyāṅdī) és un riu d'origen glacial situat al centre de Nepal. Té una longitud d'uns 150 km, Aixecant-se al nord-est del massís de l'Annapurna a una altitud d'aproximadament de 3600 m. quan, al costat de dos rius, el Khangscar Khola i el Thorong Khola (també conegut com a Jharsang Khola), s'uneix al riu Trishuli sobre Darechok. El riu flueix cap al costat est del massís de l'Annapurna a través dels districtes de Manang i Lamjung i se separa del massís del Manaslu. D'aquesta manera, la vall del Marsyangi segueix una part del Circuit de Annapurna i una altra del Circuit del Manaslu.
La ciutat més gran per la qual flueix el Marsyangdi és Besisahar (780 m.). Altres llocs coneguts pels quals passa són Manang (3550 m.), Pisang (3300 m.) i Chame (2.700 m.).

## Funcions
### Central hidroelèctrica

El 1990, es va construir a la part inferior de l'Marsyangdi (348 m.), a Anbu Khaireni, una factoria d'energia hidroelèctrica de 89 MW. L'aigua es conté a través d'un túnel que acciona el motor (280 m.) I permet que baixi l'aigua, de manera que durant l'estació seca (de setembre a juny), el tram del riu que envolta la presa manca pràcticament de cabal.
Una segona planta energètica de 70MW va ser construïda el 2009 en el curs mitjà a uns 6 km. al sud de Besisahar (610 m.), que funciona pel mateix principi; l'entrada es troba a 534 m. La central hidroelèctrica es inutilitza quan no és estiu, ja que, tal com en la base anterior, el riu no porta l'aigua suficient durant l'estació seca.
Una tercera planta d'energia es va construir el 2016 a la frontera dels districtes de Manang i Lamjung. Va ser inaugurada el 25 de setembre del mateix any, després de realitzar una sèrie de proves. Inclou una alta presa de materials solts de 145 m de llarg i 31 m. d'ample. L'altura de caiguda és 627,67 m.

### Oci

El Marsyangdi és un dels rius més populars per practicar curses d'aigües braves fluvials (en caiac i en bassa) amb dificultats d'4+ a 5-, donat el seu recorregut, la força del corrent, i l'ample del riu. Durant juny i agost, no és navegable, ja que arriba als 450 m³/s.

## Referències

* ↑ The Himalayas: playground of the gods: trekking, climbing, adventure. Nova Delhi: Indus Publishing Co., 2000, p. 173. ISBN 9788173871078 [Consulta: 10 novembre 2016].
* ↑ Alpamayo to Everest: It's Not about the Summit. Lulu, 2015, p. 203. ISBN 9781483440729 [Consulta: 10 novembre 2016].
* ↑ «Upper Marsyangdi-A carries out dam test» (en anglès). [[[Lamjung]]], 01-09-2016 [Consulta: 4 novembre 2016].
* ↑ «Upper Marsyangdi A starts generating electricity» (en anglès). [[[Lamjung]]], 26-09-2016 [Consulta: 4 novembre 2016].
* ↑ «Marshyangdi River Rafting – 2 Days» (en anglès). Paddle Nepal. [Consulta: 10 novembre 2016].
* ↑ «Marshyangdi River Rafting/Kayaking» (en anglès). WhiteWater Nepal. [Consulta: 10 novembre 2016].
# Can Quana

Can Quana és una casa de la Roca del Vallès (Vallès Oriental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici de planta rectangular de tres plantes amb golfes i torreta central. La coberta és a quatre aigües. Als dos laterals s'hi van afegir dos cossos de dues plantes amb galeria porticada al pis. Tant al davant com pel darrere havia estat urbanitzat amb jardins actualment molt abandonats. La façana manté una simetria total. Els murs són fets amb fàbrica de pedra de paredar verdugada. Les obertures de la planta baixa són emmarcades amb pedra calcària i les de les plantes pisos amb maó. Totes són amb arc rebaixat el qual és extradossat amb un trencaaigües.
Sobre la porta principal hi ha la data de 1885 que és la data de finalització de l'obra.

## Referències

* 1 2 «Can Quana». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 octubre 2017].
# Veça vermella

La veça vermella, veça de ramelles o matagat (Vicia benghalensis L.) és una veça que viu a erms, prats i voreres de camins de la conca mediterrània, penjada d'altres plantes o de pedres. Els seus fruits eren ocasionalment menjats, torrats o bé bullits. Es pot trobar a les illes Balears i a les províncies de Girona, Barcelona, Tarragona, Castelló, València i Alacant. Aquesta planta té fulles compostes, fins a deu parells de folíols. La planta està coberta de pèls, sobretot a la part superior. Forma unes inflorescències unilaterals, amb flors que s'obren totes al mateix temps; es tracta de flors de color rosat o vermellós amb l'àpex molt fosc i la base pàl·lida totes cobertes de pèls. La forma de les flors i la inflorescència permet diferenciar-la d'altres espècies de Vicia. Floreix de març a juny.

## Vegeu també

* Galabarç
* Veça borda

## Referències

* 1 2 Veça vermella Herbari Virtual de la Mediterrània Occidental

## Enllaços externs

* http://calphotos.berkeley.edu/cgi/img_query?query_src=photos_index&where-taxon=Vicia+benghalensis
* http://ucjeps.berkeley.edu/cgi-bin/get_JM_treatment.pl?3691,4296,4298
# Vescomtat de Cambrai

Cambrai fou un vescomtat o castellania al nord del regne de França. Els castellans foren nomenats pels bisbes de Cambrai, que van tenir els drets eminents a partir del 1007 quan van adquirir definitivament el comtat de Cambrai, abans sota administració del bisbes per delegació imperial, per diploma d'Enric II del Sacre Imperi Romanogermànic.
El primer vescomte esmentat fou Joan esmentat vers 970/980. Indisciplinat amb el bisbe aquest va nomenar Gautier de Lens per controlar-lo i finalment per substituir-lo.
Gautier el va succeir i és esmentat fins al 1011. Va deixar un fill, Gautier II.
Gautier II fou assassinat el 1041. Es va casar amb Ermentruda que després del 1041 es va casar amb Joan I d'Arràs. Va deixar dos fills sent l'hereva Adela de Cambrai que devia morir vers 1046, sent casada amb Hug de Douai
Joan d'Arràs fou nomenat castellà el 1046/1048 (i procurador d'Arràs el 1046). Era viu el 1056. Es va casar amb Ermentruda (de Cambrai)
Hug I de Douai, germà de Gautier I castellà de Douai, fou nomenat castellà o vescomte en data desconeguda vers 1070. Vivia encara el 1097 i segurament fins al 1111. Es va casar amb Ada de Rumigny i va tenir tres fills, Simó d'Oisy (mort abans que el pare), Hug d'Oisy i un altre Simó d'Oisy.
Hug II de Douai i d'Oisy, el fil hereu, fou castellà de Cambrai i senyor d'Oisy i de Crèvecoeur. Va governar fins al 1133 i es va fer monjo a Vaucelles. Estava casat amb Hildiarda de Mons filla de Gusuí de Mons i van tenir quatre fills (Simó, i tres filles).
Simó d'Oisy va ser el successor i va governar almenys fins al 1171. de la seva dona Ada de la Ferté-Ancoul (filla de Jofre de la Ferté-Ancoul) va tenir cinc fills (Gil mort en batalla el 1164, Hug III, Pere bisbe de Cambrai el 1177, Hildiarda i Matilde).
Hug III de Duai i d'Oisy va governar des de vers el 1171 fins a almenys el 1189. Es va casar amb Gertrudis (divorciada d'Humbert III comte de la Mauriena) filla de Thierry d'Alsàcia, comte de Flandes, la qual va renunciar als seus drets d'herència i es va fer monja a Messines. Hug es va casar en segones noces amb Margarita de Blois, filla de Tibald V de Blois, Chartres, etc. que després d'enviudar es va casar (1190) amb Otó (Otto von Staufen) comte palatí de Borgonyà, i més tard (vers 1200) amb el senyor Gauthier II d'Avesnes, i va morir el 12 de juliol de 1230.
L'herència va passar a la branca de la germana d'Hug III, Hildiarda d'Oisy, vescomtessa de Meaux, morta abans del 1177, que havia estat casada amb Andreu de Montmirail, senyor de la Ferté-Gaucher (mort abans de 1180) representada pel fill d'aquestos dos, Andreu de Montmirail.

## Referències

* Genealogia
# Torre Nova (l'Alguer)

La Torre Nova, anteriorment anomenada Torre del Port del Comte, és una torre de guaita situada a la badia del Port del Comte de l'illa de Sardenya, al municipi de l'Alguer, que es troba a uns deu quilòmetres. Està a uns 30 metres del mar, al costat del far del Port del Comte, prop del nucli de Maristel·la.
Va ser construïda per la Corona de Felip II d'Aragó l'any 1572. Formava part de la complexa obra de fortificació espanyola que entre 1572 i 1578 va construir 105 torres al voltant de tota l'illa de Sardenya, per defensar-se dels nombrosos atacs de pirates, corsaris, renegats i tots aquells que van soscavar la Corona. Aleshores, la torre tenia sis guàrdies militars i un comandant, armats amb dos canons i sis espingardes i al llarg dels segles sempre ha estat un lloc de defensa militar, fins a la Segona Guerra Mundial, quan la Regia Marina hi va col·locar un projector per il·luminar el cel en ajuda de l'antiaeri per als nombrosos atacs angloamericans contra la base d'hidroavions de Port del Comte.
Amb els anys també es va utilitzar com a sala de ball i bar, freqüentat per Liz Taylor, Franco Nero, Anthony Quinn i molts altres. En la seva història no hi falta l'històric Night Club Nympheus, que ha mantingut l'estructura durant més de trenta anys, propietat del municipi de l'Alguer des de finals del segle xix.
Actualment la torre forma part de les estructures administrades pel Parc Natural Regional de Port del Comte, Àrea Marina Protegida i durant tres anys ha acollit el M.A.S.E. Museu Antoine de Saint-Exupéry. L'escriptor va celebrar el seu darrer aniversari, els 44 anys, a l'Alguer.

## Referències

* ↑ Caria, Rafael. Toponomastica algherese. Introduzione allo studio dei nomi di luogo della città, del territorio e delle coste di Alghero (en italià). Sassari: Editrice Democratica Sarda, 1993.
* 1 2 3 «La Torre Nova del Port del Comte té 450 anys» (en italià). SH Magazine, 24-12-2022.
# Vicenç Casajús i Mestres

Vicenç Casajús i Mestres (Barcelona, 1883; Barcelona, 30 de desembre de 1950) va ser compositor i organista.
Estudis de piano a Vilafranca del Penedès amb Maria Faura Elies. Deixeble de Vicent Maria de Gibert (organista) i de Josep Barberà (harmonia, contrapunt i fuga). Va ser ordenat sacerdot. Organista i mestre de capella a les parròquies de la Puríssima Concepció de Sabadell, Nostra Senyora de la Bonanova i la Puríssima Concepció de Barcelona.

## Obra

La fundació Concepció Rabell i Cibils li atorgà un premi pel seu Quartet de corda. De la mateixa manera, el seu poema coral "La cançó del vell Cabrés", sobre text de Ventura Gassol, va ser premiat en un concurs organitzat per l'Orfeó Gracienc de Barcelona.
Es conserven obres seves al Fons SEO (Fons de l'església parroquial de Sant Esteve d'Olot). Es conserven obres dedicades a la seva mestra de piano als fons de Centre de Documentació de Vinseum amb data de l'any 1909.

## Referències

* 1 2 CORTIZO, Maria Encina. "Casajús Mestres, Vicente F.", Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999, vol. 3.
* ↑ «Obres de Vicenç Casajús a l'IFMuC».
# Can Quart

Can Quart són unes cases i terres de Santa Maria del Camí, molt a prop de la carretera de Sencelles, per on passa el Camí dels Moliners o des Matar. És molt probable que les cases ocupin el lloc de les antigues cases de Buc.
El 1751 Bartomeu Quart comprà una part de Buc. El 1818 era de Guillem Jaume, ocupava una superfície de 19 quarterades i estava valorada en 2100 lliures. L'any 1659 feia partió amb Son Seguí, es Torrent Fals, Terrades i amb terres del terme d'Alaró (actualment Consell). Aquell any, la possessió ja estava dividida entre diferents membres de la família Canyelles que n'havien estat propietaris almanco des del 1517.
La casa és rectangular, amb una porxada a un dels extrems. El portal d'accés és allindanat amb emmarcament de pedra viva, flanquejat per una finestra i dos finestrons. A la dreta té un pedrís adossat. En el primer pis apareixen dues finestres amb ampit motllurat i emmarcament de marès i un finestró. Va disposar de celler, però no el conserva.

## Notes

* ↑ Capó, Josep. La vila de Sanata Maria del Camí. Palma: Gràfiques Miramar, 1985, p. Volum 2. ISBN 84-398-3634-1.
* ↑ Alea Serveis Professionals SL Catàleg de béns patrimonials de Santa Maria del Camí. Ajuntament de Santa Maria del Camí, 2009
# Veça borda

La vícia de bardissa o veça borda (Vicia sepium L.) és una veça enfiladissa eurosiberiana, de floretes rosades o malvoses, i que viu a bardisses i vorades de boscos caducifolis, i dins els mateixos boscos. És comestible, i s'ha usat per a usos tant alimentaris com medicinals.
Als Països Catalans és present a les quatre províncies de Catalunya i a Castelló.

## Descripció

És una herba enfiladissa de fins a un metre llarg que presenta un rizoma estolonífer ramificat. Les fulles són paripinnades, amb de tres a nou parells de folíols ovats i mucronats. Floreix d'abril a juliol. Les inflorescències són raïms pedunculats i axil·lars, cadascun amb de dues a sis flors de corol·la d'un rosa violaci i el calze de les quals està dividit en cinc sèpals desiguals. El fruit és un llegum negre, comprimit i pedunculat.

## Referències

* 1 2 3 Veça borda Herbari Virtual de la Mediterrània Occidental
# Vernal

Vernal és una població dels Estats Units a l'estat de Utah. Segons el cens del 2000 tenia 7.714 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Vernal tenia 7.714 habitants, 2.709 habitatges, i 1.977 famílies. La densitat de població era de 650,3 habitants per km².
Dels 2.709 habitatges en un 0% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 57,8% hi vivien parelles casades, en un 12,1% dones solteres, i en un 27% no eren unitats familiars. En el 22,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,77 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,28.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 0% tenia menys de 18 anys, un 13% entre 18 i 24, un 24,8% entre 25 i 44, un 17,6% de 45 a 60 i un 12,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 28 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 91,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 30.357 $ i la renda mediana per família de 34.453 $. Els homes tenien una renda mediana de 32.137 $ mentre que les dones 20.938 $. La renda per capita de la població era de 13.497 $. Entorn del 14,7% de les famílies i el 14,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Vernal». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Vernal». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Molí fariner de Can Romeu del Bedorc

El Molí fariner de Can Romeu del Bedorc és una obra de Piera (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Molí de Can Romeu.
El molí de Can Romeu es trobà situat sota la masia de Can Ferrer del Coll, al costat de la pineda monumental. Es conserva la sala de moldre amb dos parells de moles, on també es pot observar l'espai que ocupaven les dues farineres.
Pel darrere del molí hi ha un canal d'aigua que acaba sobtadament amb un canal vertical per on cau l'aigua que en el seu dia proporcionava la força nesessària per fer voltar els rodets. Actualment es fa servir per generar energia elèctrica, que serveix per abastir parcialment a la casa de Can Ferrer.

## Referències

* 1 2 3 «Molí fariner de Can Romeu del Bedorc». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 octubre 2017].
# Tavdà

Tavdà - Тавда (rus) - és una ciutat de l'óblast de Sverdlovsk, a Rússia. Es troba a l'oest de la plana de Sibèria Occidental, prop dels Urals, a la vora del riu Tavdà (afluent del Tobol), a 310 km al nord-oest de Iekaterinburg.

## Història

Tavdà fou fundada el 1910 com un centre d'explotació forestal. El 1916 es convertí en una estació final d'una línia ferroviària que unia Iekaterinburg amb Artiómovski. El 1969 s'allargà 185 km fins a Mejduretxenski, a Khàntia-Mànsia. Aconseguí l'estatus de ciutat el 20 de juliol de 1937.
# Lara Cardella

Lara Cardella és una escriptora italiana nascuda el 13 de novembre de 1969 a Licata (Sicília). Va estudiar a la Universitat de Palerm. Lara Cardella va escriure el seu primer llibre quan tenia 19 anys: Volevo i pantaloni, publicat el 1989 (traducció catalana de Mercè Ubach: Volia dur pantalons, Barcelona: Columna, 1990), d'inspiració autobiogràfica, que descriu la vida d'una noia a la Sicília masclista del final de la dècada de 1980; fou un gran èxit de vendes, es va traduir a diverses llengües i se'n va fer una pel·lícula, dirigida per Maurizio Ponti.
Posteriorment, el 1991, va escriure Intorno a Laura (traducció catalana d'Enric Fontvila: El món de Laura. Barcelona: Columna, 1992), una obra d'estructura original, a mig camí entre la novel·la i el drama teatral, amb la qual demostra saber allunyar-se del seu primer èxit per experimentar noves solucions narratives.
Altres títols seus dins la mateixa editorial original, Mondadori, són Fedra se ne va (1992), Una ragazza normale (1994) i la segona part del seu primer llibre, Volevo i pantaloni 2 (1995).
Tot seguit canvia d'editorial i publica per a Rizzoli, el 1997, Detesto il soft, novel·la d'atmosferes oníriques on la sexualitat morbosa té un paper preponderant, i l'any 2000 Finestre accese, en què les vivències paral·leles de les dues protagonistes se segueixen al llarg dels anys a través dels seus diaris respectius i on Lara Cardella tracta, entre d'altres, el tema de la màfia.