OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Yumari González Valdivieso

Yumari González Valdivieso (Sancti Spíritus, 13 de juny de 1979) és una ciclista cubana especialista en la pista encara que també competeix en carretera. Ha estat Campiona del món en Scratch dos cops i nombrosos cops guanyadora dels Campionats Panamericans.

## Palmarès en pista

* 1997
** Campiona del món júnior en 500 metres contrarellotge
* 1998
** Medalla d'or al Jocs Centreamericans i del Carib, en 500 metres
* 2001
** Campiona Panamericana en 500 metres
* 2004
** Campiona Panamericana en Scratch
* 2005
** Campiona Panamericana en Scratch
* 2006
** Medalla d'or al Jocs Centreamericans i del Carib, en Keirin
** Campiona Panamericana en Scratch
* 2007
** Campiona del món de Scratch
* 2009
** Campiona del món de Scratch
** Campiona Panamericana en Scratch
** Campiona Panamericana en Persecució per equips
** Campiona Panamericana en Puntuació
* 2010
** Campiona Panamericana en Scratch
* 2014
** Medalla d'or al Jocs Centreamericans i del Carib, en Persecució per equips

### Resultats a la Copa del Món

* 2002
** 1r a Monterrey, en Keirin
* 2006-2007
** 1a a la Classificació general, en Scratch
* 2007-2008
** 1a a la Classificació general i a la prova de Sydney, en Scratch
* 2008-2009
** 1r a Cali, en Persecució per equips

## Palmarès en ruta

* 2006
** Campiona Panamericana en Ruta
* 2007
** Medalla d'or al Jocs Panamericans, en ruta
* 2008
** Campiona Panamericana en Ruta
** Campiona de Cuba en ruta
* 2012
** Campiona Panamericana en Ruta
** Campiona de Cuba en ruta

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Tamara Mànina

Tamara Mànina (en rus: Тама́ра Ма́нина) (Petrozavodsk, Unió Soviètica 1934) és una gimnasta artística russa, ja retirada, guanyadora de sis medalles olímpiques.

## Biografia

Va néixer el 5 de setembre de 1934 a la ciutat de Petrozavodsk, capital de la República de Carèlia, que en aquells moments formava part de la República Socialista Federada Soviètica de Rússia (Unió Soviètica) i que avui dia forma part de la Federació Russa.
De ben petit va viure a Sant Petersburg, si bé durant la Segona Guerra Mundial, i a causa de les batalles realitzades en el front oriental del conflicte, va ser evacuada amb la seva família a Taixkent. El 1944 retornà a Sant Petersbrug.

## Carrera esportiva

Va participar, als 22 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1956 realitzats a Melbourne (Austràlia), on va aconseguir guanyar quatre medalles: la medalla d'or en la prova per equips, la medalla de plata en la prova de salt sobre cavall i barra d'equilibris, així com la medalla de bronze en la competició per aparells per equips. En aquests Jocs finalitzà sisena en la prova individual i novena en l'exercici de terra.
Absent dels Jocs Olímpics d'estiu de 1960 realitzats a Roma (Itàlia) per culpa d'una lesió, participà en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1964 realitzats a Tòquio (Japó), on va aconseguir guanyar una nova medalla d'or en la prova per equips i una nova medalla de plata en la barra d'equilibris.
Al llarg de la seva carrera aconseguí guanyar vuit medalles en el Campionat del Món de gimnàstica artística, entre elles cinc medalles d'or.

## Referències

* ↑ (rus) Tamara Manina. Peoples.ru
* 1 2 Tamara Manina (USSR). List of competitive results at Gymn Forum
* 1 2 «Olympedia – Tamara Manina». [Consulta: 16 maig 2021].
# Tamara Liúkhina

Tamara Alekséievna Zamotàilova (en rus: Тамара Алексеевна Замотайлова), també coneguda com a Tamara Liúkhina-Zamotàilova (en rus: Тамара Люхина-Замотайлова), (Mishenka, Unió Soviètica 1939) és una gimnasta artística russa, ja retirada, guanyadora de quatre medalles olímpiques.

## Biografia

Va néixer l'11 de maig de 1939 a la ciutat de Mishenka, població situada a l'actual óblast de Vorónej, que en aquells moments formava part de la República Socialista Federada Soviètica de Rússia (Unió Soviètica) i que avui dia forma part de la Federació russa.

## Carrera esportiva

Va participar, als 21 anys, als Jocs Olímpics d'Estiu de 1960 realitzats a Roma (Itàlia), on va aconseguir guanyar la medalla d'or en el concurs complet (per equips) i la medalla de bronze en les proves d'exercici de terra i barres asimètriques.
En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1964 realitzats a Tòquio (Japó) tornà a revalidar el seu títol olímpic amb l'equip soviètic en el concurs complet (per equips), si bé únicament fou sisena en la prova de barres asimètriques i tretzena en la prova del concurs complet (individual).
# Ielizaveta Azza

Ielizaveta Azza (Kropívnitski, 12 de febrer de 2005) és una gimnasta rítmica ucraïnesa, membre del grup sènior.
Part de l'equip de gimnàstica rítmica d'Ucraïna es va retirar després dels Jocs Olímpics del 2020. El 2022, Azza es va incorporar al grup sènior nacional. Després d'un inici dur a causa de la invasió d'Ucraïna, van debutar a la Copa del Món de Pesaro esdevenint en la posició 11 a l'All-Around i posició 6 amb 3 cintes i 2 pilotes. Al juny van competir a Tel-Aviv als Campionats d'Europa, ocupant el 10è lloc en l'All-Around i el 6è amb 5 cèrcols. També va participar en els Campionats del Món de Sofia al costat de Nikol Krasiuk, Diana Baieva, Daryna Duda, Anastasiya Voznyak, Oleksandra Yushchak i les individuals Viktòria Onoprienko, Polina Karika i Polina Horodnycha, acabant en 12a posició en el All-Around i també amb 5 cèrcols, 11è amb 3 cintes i 2 pilotes.

## Referències

* ↑ «AZZA Yelyzaveta - FIG Athlete Profile». www.gymnastics.sport. [Consulta: 22 gener 2023].
* ↑ «Gymnastics - World Cup Rhythmic Gymnastics - Pesaro 2022 - Results». www.the-sports.org. [Consulta: 20 gener 2023].
* ↑ «2022 European Championships Result Book» (PDF). europeangymnastics.
* ↑ «2022 World Championships Result Book» (PDF). gym.longinestiming.
# Bombardeig d'Alacant (1705)

El Bombardeig d'Alacant fou un dels episodis de la Guerra de Successió Espanyola, en la que els aliats van atacar Alacant en el seu camí per atacar Barcelona el 1705.

## Antecedents

Preveient la mort de Carles II de Castella sense descendència, les principals potències europees van proposar un príncep elector de Baviera, amb el consegüent repartiment de possessions entre aquestes potències, però aquest mor i Carles II, que mor el 1700 proposa Felip d'Anjou. Felip entra a Barcelona el 2 d'octubre i les Corts finalment es taquen el 14 de gener de 1702 amb el jurament de les constitucions catalanes pel Rei. Els aliats proposen l'arxiduc Carles i comencen les hostilitats.
El 27 de maig de 1704 es produeix ha un primer intent de desembarcament aliat a Barcelona, amb Jordi de Darmstadt al front amb part de 30 vaixells britànics i 18 holandesos, però és un estol insuficient doncs només compta amb 1.200 soldats d'infanteria, car es comptava amb el suport dels conspiradors però la ciutat es posa a les ordres del virrei i els aliats fugen bombardejant el 31 de maig però els aliats prenen Gibraltar pels britànics, a l'agost del 1704.
L'estiu de 1705, l'arxiduc embarca a Lisboa en direcció al Mediterrani amb un estol de 180 vaixells amb 9.000 soldats anglesos, holandesos i austriacs i 800 cavalls sota el comandament del comte de Peterborough, l'holandès Shrattenbach i Jordi de Darmstadt.

## Batalla

L'estol aliat comandat per Lord Peterborough, que es dirigeix a assetjar Barcelona amb l'arxiduc Carles, ordena a la ciutat que es posicioni a favor de Carles, però les autoritats locals s'hi neguen i la flota bombardeja la ciutat d'Alacant el 3 d'agost de 1705.

## Conseqüències

L'estol s'atura a Altea on l'arxiduc és proclamat rei i la revolta valenciana dels maulets s'estén liderada per Joan Baptista Basset i la flota continua el seu camí cap a Barcelona, deixant una petita part de la flota a la Marina recolzant als revoltats i prenent Dénia.
Mentrestant, encoratjats constantment pel príncep Jordi de Darmstadt, escamots armats barren el pas als borbònics a la plana de Vic i finalment l'estol arriba a Barcelona el 22 d'agost. Les autoritats de la ciutat es posen al servei de Felip d'Anjou i proposen formar la milícia armada de la ciutat, la Coronela, mentre la població vacil·la i els vigatans s'aixequen i baixen uns 1.000 armats per unir-se al desembarcament. Després de la presa de Montjuïc, finalment Barcelona va caure en mans austriacistes. Tot i la caiguda de València, el castell d'Alacant aguanta fins al 1706.

## Referències

* ↑ Albareda i Salvadó, Joaquim. Del patriotisme al catalanisme: societat i política: segles XVI-XIX. EUMO, 2001, p. 240. ISBN 8476024517.
* 1 2 (castellà) Enrique Giménez López, El municipio borbónico
* ↑ Joaquim Escrig, Cronologies històriques valencianes de Jaume I als nostres dies
# Creu de terme del Cementiri de Sant Joan d'Oló

La Creu de terme del Cementiri de Sant Joan d'Oló és una obra gòtica de Santa Maria d'Oló (Moianès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una creu de terme, avui situada al cementiri de Sant Joan d'Oló. La seva base és circular, d'uns 40cm de diàmetre. El fust és cilíndric i d'uns 15cm de diàmetre, molt esvelt; la seva base estroncocònica i afuada. El fust és coronat amb un capitell característic de les creus de terme, molt simple.
La creu, de forma gòtica tradicional, té un medalló caironat amb la imatge de Crist clavat a la creu a una cara i de la Verge a l'altra.

## Història

Es una típica creu de terme, avui situada fora del seu context original. Motius de seguretat han considerat la conveniència de traslladar la creu a l'interior de l'església.

## Referències

* 1 2 3 «Creu de terme del Cementiri de Sant Joan d'Oló». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2017].
# Leuconostocàcies

Els Leuconostocaceae són una família de bacteris gram-positius, col·locats dins de l'ordre dels Lactobacillales. Els gèneres representatius inclouen Leuconostoc, Oenococcus, Weissella.
Els bacteris d'aquests tres gèneres són grampositius, no formen espores, de forma arrodonida o allargada, anaerobis o aerotolerants. Usualment habiten ambients rics en nutrients com ara llet, carn, productes vegetals, begudes fermentades. L'àcid làctic és el principal producte final del metabolisme carbohidrat característic heterofermentatiu.
La filogènia de la família dels Leuconostocaceae va ser avaluada per Chelo et al., 2007.

## Referències

* ↑ Björkroth, J., W. Holzapfel. 2006. Géneros Leuconostoc, Oenococcus, Weissella, p.267 -319. En M. Dworkin (ed.), Prokariotas: manual de biología de bacterias: Firmicutes, Cyanobacteria, vol. 4, 3ª ed. Springer-Verlag, New York, NY. «Enllaç».
* ↑ Chelo IM, Ze-Ze L, Tenreiro R. Congruencia de relaciones evolucionarias dentro de la clade Leuconostoc-Oenococcus-Weissella por análisis filogenético del gen 16S rARN, dnaA, gyrB, rpoC, dnaK. Int J Syst Evol Microbiol. 2007 Feb;57(Pt 2):276-86. PMID: 17267964
# Johnny Knoxville

Philip John Clapp (Knoxville, 11 de març de 1971), més conegut com a Johnny Knoxville, és un actor còmic i doble estatunidenc. Ha destacat en un nombre de pel·lícules, però és ben conegut com el cocreador i l'estrella principal de Jackass.

## Carrera

Després de graduar-se de l'escola South Young School el 1989, es va traslladar a Califòrnia per a convertir-se en actor al principi apareixent en comercials i com extra. No obtenint l'oportunitat que esperava, comença a escriure articles per a diverses revistes.
També va anar a l'American Academy of Dramatic Arts amb una beca, però deixant-la a les 2 setmanes.
La seva idea de provar equips d'autodefensa en si mateix va ser escollida per Jeff Tremaine director de la revista de skateboarding Big Brother, les acrobàcies van ser filmades i incloses en el vídeo Big Brother Number Two. Posteriorment les bajanades de Knoxville es van convertir en una cosa important en Big Brother, l'elenc del qual incloïa a Chris Pontius, Steve-o i a Dave England.
En 2004 va protagonitzar al costat de Tracey Ullman la sàtira sexual Els sexeaddictes, una comèdia irreverent del director underground John Waters, en la qual també van participar Chris Isaak i Selma Blair, convertit en una mena de messies de les llibertats sexuals.

## Filmografia

* Desert Blues (1995): Bob
* Coyote Ugly (2000): Xic d'Universitat (sense crèdits)
* Life Without Dick (2001): Dick Rasmusson
* Don't Try This At Home: The Steve-O Video (2001): Ell mateix
* Big Trouble (2002): Eddie Leadbetter
* Deuces Wild (2002): Vinnie Fish
* Men in Black II (2002): Scrad/Charlie
* Jackass: The Movie (2002): Himself/Irving Zisman
* Grand Theft Parsons (2003): Phil Kaufman
* Con la frente en alto (2004): Ray Templeton
* Els sexeaddictes (2004): Ray Ray Perkins
* Lords of Dogtown (2005): Topper Burks
* Dos sonats i molts revolts (The Dukes of Hazzard) (2005): Luke Duke
* The Devils Rejects (2005)- Policia (sense crèdits)
* Daltry Calhoun (2005): Daltry Calhoun
* El farsant (The Ringer) (2005): Steve Barker (Jeffy Dahmor)
* Jackass: Number Two (2006): Ell mateix/Irving Zisman
* Jackass 2.5 (2007): Ell mateix
* Jackass 3D (2010): Ell mateix

## Enllaços externs

* Lloc web oficial de Jackass Arxivat 2008-01-08 a Wayback Machine. (anglès)
# Mikko Lindström

Mikko Viljami Lindström, més conegut com a Lily Lazer o Linde, és el guitarrista de la banda finlandesa de Love Metal HIM. Va néixer el 12 d'agost de 1976 a Klaukkala. És la mà dreta de Ville Valo, vocalista de Him, tan així que aquest ha arribat a dir que Lily és el seu germà. Es va fer dreadlocks ('rastes') l'any 2000, per això HIM ha dit en diverses ocasions: "Quan vam començar, estàvem en contra del moviment Rastafari, però ara per culpa del cabell de Lily hauríem de recolzar-lo".
El 2001 va desenvolupar un projecte anomenat "Daniel Lioneye & the Rollers" amb Migé Amour i Ville Valo. Ell era el vocalista, cosa que és estrany, ja que és el membre de Him que menys parla, tanmateix va ser Valo qui va donar la cara a les entrevistes de la banda. Van gravar un únic disc i van ser vistos en viu en un màxim de 5 concerts. Daniel Lioneye és un projecte que Linde continua liderant.
# Joan Moll Marquès

Joan Moll Marquès (Palma, 1936 - 30 de novembre de 2023) fou un pianista mallorquí, fill de Francesc de Borja Moll.

## Enregistraments

* Chopin en Mallorca I i II (1974, 1976 i 1980)
* Miquel Capllonch, obras para piano (1979)
* B1-Antoni Torrandell (Unió de Músics)
* Compositores mallorquines (1980)
* Chopin. Polonesas, valses y mazurcas (1981)
* Andrés Gaos. Obras para piano (1982)
* Antoni Torrandell (1983)
* Música pianística balear (1984) (segell Unió de Músics)
* Música de compositors mallorquins (1985)

## Premis i reconeixements

* 1962 - Premi al concurs de Munic
* 1967 - Premi al concurs d’Aarhus
* 2008 - I Reconeixement 14 de novembre per la Fundació ACA
* 2014 - Premi Emili Darder (Premis 31 de Desembre)

## Referències

* ↑ «Joan Moll i Marquès | enciclopedia.cat». [Consulta: 2 desembre 2023].
* ↑ Rodas, Gabi. «Fallece el pianista mallorquín Joan Moll a los 87 años» (en castellà), 01-12-2023. [Consulta: 1r desembre 2023].
* ↑ «Adeu a Joan Moll» (en anglès), 01-12-2023. [Consulta: 2 desembre 2023].
* ↑ «Ha mort el pianista Joan Moll», 01-12-2023. [Consulta: 2 desembre 2023].
* ↑ Unió de Músics, Únió de Músics «Unió de Músics». Unió de Músics, 14-11-1979, portada.
* ↑ Guia de Grups Musicals de les Illes Balears 2007. Palma: Institut d'Estudis Baleàrics - Govern de les Illes Balears, 2007, p. 114. Arxivat 2023-12-04 a Wayback Machine.
* ↑ Simon, Lluís. «Mor Joan Moll, un dels grans pianistes de la seva generació», 02-12-2023. [Consulta: 2 desembre 2023].
* ↑ «ACA homenatja la tasca de Joan Parets i Serra», 15-11-2009. [Consulta: 3 desembre 2023].
* ↑ «L'OCB premia a Joan Moll i Marquès y Francesc Riera en los 31 de Desembre» (en castellà). Mallorcadiario.com. [Consulta: 2 desembre 2008].
# Setge de Montesa

El setge de Montesa fou un dels darrers episodis de la Conquesta del Regne de València.

## Antecedents

Després de la Conquesta del Regne de València, liderats per Al-Azraq es revoltaren en diverses ocasions.
El 1274 l'emirat de Gharnata i els benimerins van atacar els castellans a la riba del Guadalquivir, i nombrosos contingents d'aventurers es reuniren a l'entorn de Xixona per atacar la frontera granadina, però les incursions es van fer sobre les aljames murcianes i valencianes, i la Corona va reaccionar amb duresa, però entre març i abril de 1276 els mudèjars del Regne de València es revoltaren per tot el territori, i a principis de maig Al-Azraq retornà després de divuit anys d'exili amb genets magrebins atacant als colons i posà seriosament en perill el Regne. Després de la mort d'Al-Àzraq en el setge d'Alcoi, el seu fill fou el nou cap de la revolta: mil peons moros atacaren Llíria, els mudèjars de Beniopa es revolten, i l'exèrcit musulmà destruí Llutxent i avançava regne endins per la Vall d'Albaida. Hi va intentar conquerir les viles de Cocentaina, Petrer i Castalla però no ho va aconseguir. Jaume el Conqueridor es posà malalt i morí el 27 de juliol de 1276 i va heretar el tron valencià el seu fill Pere el Gran.

## El setge

Després de sotmetre diversos castells i destruir als genets magrebins, Pere el Gran assetjà el Castell de Montesa el 15 de juliol de 1277, que hagué de rendir a l'assalt el 29 de setembre.

## Conseqüències

La revolta finalitzà l'octubre del 1277, abans que els granadins i els nord-africans pogueren socórrer els mudèjars. Pere I ordenà desarmar-los sense que foren castigats, però el procés de colonització es consolidà, reduint la població indígena a situacions de segregació i submissió.

## Referències

* ↑ Hernàndez Cardona, Xavier. Història militar de Catalunya. Vol. 2. Rafael Dalmau, 2004, p.104-105. ISBN 84-232-0655-6.
* 1 2 3 Torró, Josep. El naixement d'una colònia: dominació i resistència a la frontera valenciana. Universitat de València, 2006, p.231. ISBN 8437064589.
* ↑ Soldevila: p.40
* ↑ Soldevila: p.51

## Bibliografia

* Soldevila i Zubiburu, Ferran. Pere el Gran: El regnat fins a l'any 1282. Institut d'Estudis Catalans, 1995. ISBN 8472833046.
# Ryūnosuke Akutagawa

Ryūnosuke Akutagawa (芥川 龍之介, Akutagawa Ryūnosuke) (1 de març de 1892 - 24 de juliol de 1927) fou un escriptor japonès. La seva obra es compon majoritàriament de contes, i és considerat el pare d'aquest gènere al Japó. Es va suïcidar a l'edat de 35 anys. Després de la seva mort es va crear el premi literari Akutagawa en el seu honor.
La pel·lícula Rashōmon (1950) d'Akira Kurosawa està basada en els seus contes «Rashōmon» (羅生門, 1915) i «Dins el bosc» (藪の中, 1922).

## Biografia

La seva mare va embogir quan encara no tenia un any i el pare el va posar sota la tutela d'un oncle matern, pertanyent a una branca familiar d'estrictes però empobrits funcionaris. Des de petit va mostrar les seves qualitats brillants per a la lectura i l'estudi. El seu darrer any d'universitat va publicar el seu conte més cèlebre, Rashomon (1915). Es va doctorar el 1916 amb una tesi sobre William Morris, després d'estudiar a fons les literatures anglesa, alemanya, francesa i russa.
El 1918 es va casar i va començar a treballar en un diari, el Mainichi Shimbun, que el 1921 el va enviar com a corresponsal a la Xina i Corea. No obstant això, la seva fràgil salut i els seus nervis se'n van ressentir i va començar a turmentar-se amb el fantasma de la bogeria. La seva escriptura va adquirir un to més desesperançat i irònic, encara que sense abandonar els imperatius de claredat i de lucidesa que s'havia imposat des del principi. El 1926 va patir un altre col·lapse nerviós, aquesta vegada més seriós. El 24 de juliol de 1927, després de liquidar els deutes heretats del seu oncle i sostenir un encès debat amb Junichiro Tanizaki, es va suïcidar mitjançant una sobredosi de pastilles. Havia deixat, com a explicació, un text titulat: "Carta a cert vell amic".
A partir dels primers relats, Rashomon (1915) i Hana (1916), Ryunosuke Akutagawa va merèixer l'atenció de la crítica. Molts dels seus relats són d'ambientació històrica, per a això va recórrer al patrimoni de la literatura, la mitologia i la faula, no només japonesa, sinó també xinesa, hindú i fins i tot occidental, reconstruint lliurement situacions i temes i interpretant-los sota una llum adés irònica, adés dramàtica, però gairebé sempre paradoxal, explorant les infinites interpretacions possibles de les accions humanes i utilitzant una lògica rigorosa que subverteix qualsevol valor o idea preconcebuda.

## Obra traduïda al català

* Rashômon i altres contes, traducció d'Albert Nolla. Barcelona: Edicions de 1984, 2016.
* Seixanta-un haikús per a les quatre estacions: antología bilingüe de poesía japonesa, selecció i traducció de Pau Marquès i d'Ura Kazauki. Rafelbunyol: Agrupació Cultural Vianants de Rafelbunyol, 2005.
* Rashomon, traducció de Ko Tazawa. Barcelona: Lapislàtzuli Editorial, 2017 (Sèrie de Literatura Japonesa, volum 4).
* Carta a un vell amic i altres relats, traducció d'Albert Nolla. Barcelona: Edicions de 1984, 2022.

## Referències

* ↑ Books: Misanthrope from Japon Monday Arxivat 2017-03-01 at Archive.is, Time Magazine. Dec. 29, 1952
* ↑ Jewel, Mark. Japanese Literary Awards Arxivat 2012-07-30 a Wayback Machine. 03/01/2012
# Tintagel

Tintagel és un petit poble situat a dalt d'una zona escarpada al nord de Cornualla (Gran Bretanya) i associat a mites i misteris relacionats amb la llegenda del rei Artur.

## Castell de Tintagel

Castell de Tintagel (Tintagel Castle): El lloc on es troba el castell de Tintagel ha estat habitat almenys des de finals de l'època romana. Al s. XII Tintagel es va fer famós quan Geoffrey de Monmouth el va nomenar com el lloc en què va ser concebut el rei Artur. Aquesta associació de Tintagel amb el rei Artur sembla que varen induir que Richard, comte de Cornualla, construís un castell a Tintagel en la dècada de 1230.
Pel 1337, quan es va crear el Ducat de Cornualla, el gran saló del castell ja estava deteriorat segurament degut a la constant erosió que pateix aquesta costa. En 1600 el lloc va ser abandonat.
Al lloc estan disseminades les ruïnes dels murs d'una capella de 1145 i de la gran sala, els vestigis d'un monestir celta del s. VI, així com alguns que altres restes del s. XIII.

## Antiga oficina de correus

La construcció del Tintagel Old Post Office data de 1380, i era una casa medieval coberta de palla amb tres habitacions. Inicialment només consistia en una planta baixa amb una llar de foc al centre de la sala que hauria proporcionat calentor i fum que hagués mort el corc i així preservat els marcs de fusta; el fum es filtrava per la palla del sostre. A la zona nord albergava ramat.
Durant els segles xvi i xvii es va modificar, canviant el sostre de palla per pissarra, els panells de fusta es varen substituir per pedra i es va afegir una llar de foc i una xemeneia. Posteriorment es va afegir un altre pis.
Al s. XIX la casa estava en molt mal estat de conservació i va estar en perill de ser enderrocada. Degut en això es varen realitzar diversos treballs en l'estructura de l'edifici i posteriorment va ser adquirir pel National Trust. El 1992 es va restaurar el sostre.
Ha tingut diferents usos al llarg del temps, però sempre com a llar; va començar com a casa rural i va acabar com a oficina de correus del poble durant la dècada de 1870. Avui consta de cinc habitacions que es poden visitar.

## Notes

* ↑ «History of Tintagel Castle» (en anglès). English heritage. [Consulta: 12 octubre 2016].
* ↑ «Castillo de Tintagel» (en castellà). Viamichelin. Arxivat de l'original el 12 d’octubre 2016. [Consulta: 12 octubre 2016].
* ↑ «The house at Tintagel Old Post Office» (en anglès). National Trust. [Consulta: 12 octubre 2016].

## Enllaços externs

* Tintagel
* This is North Cornwall Arxivat 2015-11-05 a Wayback Machine.
* Castell de Tintagel (en anglès)