OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Abu-Hàmid al-Gharnatí

Abu-Hàmid Muhàmmad ibn Abd-ar-Rahman (o Abd-ar-Rahim) ibn Sulayman al-Maziní al-Qaysí al-Gharnatí, més conegut senzillament com a Abu-Hàmid al-Gharnatí (Granada, 1080 - Damasc, 1170) fou un viatger andalusí i compilador de meravelles del món antic (ajàïb).
Va estudiar a Granada i a Uclés (Uklish), i als 30 anys va abandonar l'Àndalus i va viure a Ifríqiya fins vers 1117, quan va anar cap a Egipte i va romandre al Caire fins al 1123; després va anar a Damasc i a Bagdad on va viure-hi quatre anys. El 1120 era a Abhar, a l'Iran, i després va arribar a la regió de la desembocadura del Volga; uns anys després va anar cap a Hongria on hi va viure tres anys, fins al 1153; després va anar a Coràsmia, Bukharà, Marw, Nixapur, Rayy, Isfahan i Bàssora per arribar finalment a la Meca per complir amb el pelegrinatge. El 1155 es va establir a Bagdad però sis anys després se'n va anar a Mossul, i d'allí al cap d'un temps a Síria, on va viure a Alep i després a Damasc on va morir-hi als 90 anys.
Als darrers anys dels seus viatges va escriure a Bagdad Kitab al Múrib an bad ajàïb al-Màghrib dedicat al visir Yahya ibn Hubayra; i a Mossul va escriure Túkfat al-albab wa-núkhbat al-ajab; a les seves obres descriu fets meravellosos i coses estranyes vistes en els seus viatges. G. Ferrand va publicar la segona obra el 1925; la primera fou traduïda al castellà per C. E. Dubler amb el títol Abu Hamid el Granadino y su relación de viajes por tierras euroasiáticas, a Madrid el 1953.

## Referències

* ↑ «Atlas de los exploradores españoles», 2009. [Consulta: 30 novembre 2018].

## Bibliografia

* Pons Boigues, Ensayo bio-bibliográfico.
* Lévi-Provençal, E. «Abū Ḥāmid al-G̲h̲arnāṭī». Encyclopaedia of Islam, segona edició. Editada per: P. Bearman, Th. Bianquis, C.E. Bosworth, E. van Donzel, W.P. Heinrichs. Brill Online, 2016. 29 de maig de 2016 <http://referenceworks.brillonline.com/entries/encyclopaedia-of-islam-2/abu-hamid-al-gharnati-SIM_0191>
# Ispahsalar

Ispahsalar o sipahsalar fou un títol que en persa significa ‘cap d'un exèrcit’. Va passar a l'àrab i es va donar als oficials generals de diversos estats. Sembla que fou l'equivalent musulmà del càrrec persa d'ispahbadh, i es va difondre al segle x per l'ascens dels daylamites i després dels buwàyhides.
Els buwàyhides van tenis ispahsalars dirigint els seus exèrcits; després apareix aquesta figura al sultanat gaznèvida i sota els seljúcides (sovint amir-i ispahsalar) i corasmis. Dels gaznèvides va passar als gúrides, i aquestos el van introduir a l'Índia, on va tenir sentit d'‘oficial general’ sota els lodis, i generalment de comandant d'alt rang; al segle xiv i xv a Bengala s'emprava com a sinònim de «comandant en cap».
El títol va ser poc utilitzat amb els il-kànides (es va conservar a les províncies de la mar Càspia); com a títol existia encara sota els safàvides (però amb funcions incertes, en tot cas pas el de comandant militar). Variants del nom es van utilitzar a Armènia (aspasalar) i a Geòrgia (amir spasalari, que sota la reina Tamara era un dels quatre ministres principals de l'estat). El títol fou emprat també pels mamelucs egipcis al segle xiii i fins al XV.

## Bibliografia

* L. Rabino de Borgomale, L'histoire du Mazanderan, 1943-1945
# Dihistan

«Dihistan» té aquests significats:
Geografia:
* Dihistan o Dehestan, vila de l'Afganistan al nord-est d'Herat
* Regió de Dihistan, regió de l'Afganistan que forma la part sud de la província de Badghis
* Districte de Dihistan, antic districte entre Gurgan i Coràsmia
* Fortalesa de Dihistan, fortalesa a l'antic districte de Dihistan
* Península de Dihistan Sūr, modern cap Hasan Kuli
# Ismaïl ibn Nuh al-Múntasir

Ismaïl ibn Nuh al-Múntasir o, simplement, Ismaïl (II) ibn Nuh fou el darrer emir samànida (vers 1000-1005).
Assassinat Mansur ibn Nuh pels amirs (generals) turcs Faik Kassa i Bagtuzun (899) fou posat al tron el seu germà Abd-al-Màlik ibn Nuh. Mahmud de Gazni es va declarar venjador de Mansur i va marxar amb un exèrcit cap al Khurasan; en una batalla prop de Merv va derrotar els amirs Faik (que va resultar mort) i Bagtezun i a l'emir samànida Abd-al-Màlik, ocupant tot el Khurasan als samànides. L'emir i el general Bagtezun van fugir cap a Transoxiana. Al mateix temps el karakhànida Ilig Nasr ibn Ali va decidir eliminar la dinastia samànida a Transoxiana i l'octubre del 999 va ocupar Bukharà sense oposició. Abd-al-Màlik fou deposat i enviat desterrat a Uzkend amb diversos membres de la família reial com el seu germà Ismaïl ibn Nuh; Transoxiana fou annexionada als dominis karakhànides.
Ismaïl es va poder escapar i es va dirigir a Coràsmia on va reunir als partidaris de la dinastia i el 1000 va començar una campanya de resistència tant contra els karakhànides a Transoxiana com contra els gaznèvides al Khurasan septentrional. El 1003 va aconseguir el suport dels turcs oghuz seljúcides, que fins aleshores eren cristians i en endavant es van fer musulmans segosn l'historiador Gardizi. Tot i els seus atacs va patir diverses derrotes i el 1005 va haver de fugir cap al desert de Kara Kum on vers el gener del 1005 fou assassinat per un grup d'àrabs de la tribu dels Banu Iji.

## Bibliografia

* Vassili Vladímirovitx Bartold, Turkestan Down to the Mongol Invasion (Londres: Luzac & Co) 1928 (Trad. T. Minorsky & C.E. Bosworth)
# Kalif

Kalif, també apareix com a Kaylif, fou una antiga vila que s'estenia pels dos costats de l'Amudarià, a l'oest-nord-oest de Tirmidh (Termez). La ciutadella es deia Ribat Dhi l-Karnayn i era a la part sud del riu, al costat d'un castell; una altra fortalesa era a la part nord (Ribat Dhi l-Kifi). El 1220 s'hi va fer fort un contingent de Coràsmia per impedir als mongols travessar el riu, però no va servir de res. Al segle xiv era un centre productor de fruites. Va subsistir i encara existeix a l'Uzbekistan (nom rus: Kelif) però només a la part nord del riu.

## Bibliografia

* Enciklopedičeskoj Slovár, 1895
* Spuler, B. "Kālif". Encyclopaedia of Islam, segona edició., 2012. 1 d'abril de 2012 <http://referenceworks.brillonline.com/entries/encyclopaedia-of-islam-2/kalif-SIM_3829>
# Najm-ad-Din Kubra

Abu-l-Jannab Àhmad ibn Úmar, conegut en àrab com Najm-ad-Din Kubrà o, en farsi, Najmuddín-e Kubrà (نجم‌الدین کبری, Najmuddīn-e Kubrā) (1145-1220) fou un erudit persa, fundador de la tariqa dels Kubrawiyya, una de les confraries sufís principals de l'Àsia central i el Khorasan, de la que en van derivar moltes d'altres. Va morir durant la conquesta mongola de Coràsmia i va deixar diverses obres breus però importants. Es creu que la seva confraria va ser substituïda pels nakxabandiyya cap al segle xv, però va continuar en alguns llocs i, almenys a Saktari, prop de Bukharà, encara operava a inicis del segle xviii.

## Vegeu també

* Kunya-Urgench.

## Bibliografia

* L'Homme de Liumière dans le Soufisme Iranien, París 1971.
# Yesü Möngke

Yesü Möngke (mort el 1252) fou kan de l'ulus de Txagatai Khan (vers 1246 /1247-1252). Era el cinquè fill de Txagatai Khan (mort el 1241 /1242) que al morir va deixar el seu ulus a Kara Hulagu (net de Txagatai, fill de Moetuken, mort al setge de Bamian), designat hereu amb autorització de Genguis Kan, que va ser kan del 1242 al 1246 en què fou deposat pel gran kan Guyuk, que pensava que no era natural nomenar hereu a un net quan hi havia fills vius, i el poder fou concedit al seu oncle Yesu Mongke, que era amic personal de Guyuk, i que fou kan del 1246 al 1252.
Llavors fou acusat de conspirar contra el nou gran kan Mongke (donava suport al ogodeïdes) i deposat, i Kara Hulagu va poder tornar a la direcció dels afers.
Sota Yesu Mongke fou visir o ministre principal Baha al-Din Marghinani, descendent d'una família de caps religiosos de la Vall de Ferganà i amic de joventut del kan; un altre musulmà, Habash Amid era el seu "pare alimentari" (tot i ser un fidel de Kara Hulagu conservava aquest lloc des del temps de Txagatai); des dels seus càrrec van afavorir en certa manera a l'islam. Fou també amic de Djuwayni.
Kara Hulagu va rebre el nomenament i l'encàrrec d'executar a Yesu Mongke, però no va sobreviure al viatge de retorn al seu país i l'execució la va haver de dirigir la seva vídua Orkina (Orghana), que regnava en nom del seu marit, i que sembla que va afavorir els musulmans; en aquest temps la seva autoritat no passava de la vall del riu Ili. Segons Guillem de Robrouck en aquest temps l'imperi estava dividit de fet entre Batu Khan i Mongke, sent la divisòria entre ambdós una línia entre el riu Talas i el riu Txu, i els petits feus interns eren només terres de pastures amb organització tribal i no verdaders estats organitzats; Masud Beg era governador per compte del gran kan però amb l'acord de Batu Khan, dels territoris entre Besh Baligh i Coràsmia.

## Bibliografia

* R. Grousset, L'empire des steppes
# Corasmis

Els corasmis (en llatí chorasmii, en grec antic Χωράσμιοι) eren un poble de la Sogdiana esmentat per diversos autors antics. Van donar nom al país de Coràsmia (Khivà). Es creu que eren d'origen escita i emparentats amb els daes, massàgetes i sogdians. Hecateu diu que tenien una ciutat anomenada Coràsmia.
Bandes de corasmis van assolar Síria entre la mort de Djalal al-Din Manguberti i la meitat del segle xiii; aquestes bandes no eren exclusivament corasmis sinó més aviats turcmans que havien estat al servei del xa de Coràsmia i que eliminat aquest pels mongols, marxaven per saquejar o fer de mercenaris sota comandament de diversos caps.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Chorasmii». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 5 maig 2021].
* ↑ Gibb, H. A. R. The Arab conquests in Central Asia. Nova Yorh: AMS P., 1970, p. 82.
# Turshiz

Turshiz (Tushish, Turshith, Turaythith) és una població de la regió medieval de Bust al Kuhistan (Iran), al sud-oest de Nishapur, prop de la moderna ciutat de Kashmar.
Era una ciutat pròspera al segle xi. Al segle xi, junt amb Tun, va esdevenir centre de l'ismaïlisme de la regió. El seljúcides la van atacar i els ismaïlites van contraatacar que el 1104/1105 van arribar fins a Rayy. El 1136, quan era governador hereditari Amid Mansur (o Masud) ibn Mansur, hostil als ismaïlites, va cridar en ajut als turcs, i la ciutat fou destruïda i llavors Amid es va sotmetre als ismaïlites, però el seu fill Ala al-Din Mahmud va reconèixer la sobirania abbàssida el 1150; aquests no li van aportar cap suport i va fugir a Nishapur i els ismaïlites van quedar com a senyors únics. El 1200 el xa de Coràsmia Tekish va atacar Turshiz però el setge es va aixecar per la mort del xa; no obstant la ciutat va acceptar pagar un tribut de 100.000 dinars a Coràsmia. Posteriorment es va sotmetre als mongols i als il-kànides i el 1382 fou conquerida per Tamerlà quan tothom la considerable inexpugnable per la rasa fonda d'aigua i els seus murs elevats; Tamerlà va extreure l'aigua mitjançant bombament i va creuar els murs amb una mina que va fer bretxa al mur. La guarnició fou perdonada i va passar al servei de Tamerlà. Estant a la ciutat el conqueridor va rebre una ambaixada del sobirà muzaffàrida del Fars, Shah Shudja, al que va demanar una filla en matrimoni pel seu net Pir Muhammad ibn Umar Shaykh. Va restar en mans timúrides fins als primers anys del segle xvi i després va passar als safàvides, afganesos ghilzais, Nadir Xa i els afxàrides i els qadjars. El qadjar Abbas Mirza, en la seva campanya contra Herat, vas enviar a Khusraw Mirza contra la ciutat que fou ocupada.

## Bibliografia

* Le Strange, The Lands of the Eastren Caliphate
# Prímula acaule

Prímula acaule, Primula vulgaris (sinònim P. acaulis (L.) Hill) o margaridussa és una espècie de planta amb flor del gènere Primula nativa de l'oest i sud d'Europa (des de les illes Faroe i Noruega al sud fins a Portugal, i a l'est fins a Alemanya, Ucraïna, Crimea, i els Balcans), nord-oest d'Àfrica(Algèria), i sud-oest d'Àsia (Turquia a l'est fins a l'Iran). Als Països Catalans es troba només a Catalunya (conca del Ter, naixement del Llobregat, Castelltallat, Ports de Tortosa-Beseit) i a la Serra de Tramuntana de Mallorca (subespècie balearica).

## Descripció

És una planta perenne herbàcia, de creixement lent, de 10–30 cm d'alt, amb una roseta basal de fulles les quals fan de 5–25 cm de llarg i 2–6 cm d'ampla amb marges irregularment de crenats a dentats i normalment una tija molt curta, pràcticament inapreciable que fa que sembli que les flors surtin directament des de terra (acaulis vol dir sense tija). Les flors fan de 2–4 cm de diàmetre, de color groc pàl·lid, blanques vermelles o porpres. El fruit és una càpsula i les llavors són petites i negres.
Floreix a finals d'hivern i principi de primavera, essent una de les primeres plantes a florir a gran part d'Europa. Als Països Catalans, on creix des dels 100 als 1.300 m d'altitud, floreix de febrer a abril.

## Subespècies

N'hi ha tres:
* Primula vulgaris subspecies vulgaris. oest d'Europa amb flors groc pàl·lid.
* Primula vulgaris subsp. balearica (Willk.) W.W.Sm. & Forrest. Balears (endèmica). Flors blanques.
* Primula vulgaris subsp. sibthorpii (Hoffmanns.) W.W.Sm. & Forrest. Balkans, sud-oest d'Àsia amb flors rosades a vermelles o porpres.

## Cultiu

Hi ha nombrosos cultivars seleccionats per jardineria, sovint derivats de la subespècie sibthorpii o híbrids entre les subespècies.

## Comestibilitat

Es poden menjar tant les fulles com les flors, amb un gust intermedi entre l'enciam i plantes d'amanida més amargants. De les fulles se'n pot fer una infusió i de les flors una mena de vi.

## Cultura

La prímula acaule era la flor preferida de Benjamin Disraeli. Es va votar com la flor del comtat de Devon el 2002.

## Referències

* ↑ DCVB
* 1 2 Flora Europaea: Primula vulgaris
* ↑ Germplasm Resources Information Network: Primula vulgaris Arxivat 2012-03-14 a Wayback Machine.
* ↑ Bolòs i Vigo Flora dels Països Catalans
* ↑ Blamey, M. & Grey-Wilson, C. (1989). Flora of Britain and Northern Europe. ISBN 0-340-40170-2
* 1 2 3 Huxley, A, ed. (1992). New RHS Dictionary of Gardening. ISBN 0-333-47494-5
* ↑ Plantlife website County Flowers page Arxivat 2015-04-30 a Wayback Machine.
# Jerusalem Est

Jerusalem Est o Jerusalem Oriental és el nom que rep la part oriental de la ciutat de Jerusalem capturada per Jordània en la Guerra araboisraeliana de 1948 i que va romandre sota administració àrab fins a 1967. Després de la Guerra dels Sis Dies, va ser conquerida per Israel i annexionada a la resta del municipi de Jerusalem en virtut de la Llei de Jerusalem (1980). Inclou la Ciutat Vella i alguns dels principals llocs religiosos (basílica del Sant Sepulcre, Esplanada de les Mesquites/Mont del Temple i Mur de les Lamentacions).
Jerusalem Est pot referir-se en sentit ampli a tota l'àrea que va romandre sota administració jordana entre 1948 i 1967, i que fou després incorporada al municipi de Jerusalem (uns 70 km²), o únicament al municipi jordà anterior a 1967, cobrint en aquest cas només 6,4 km². El Mont Scopus, que era un enclavament israelià dintre del territori jordà abans de 1967 i on es va situar la Universitat Hebrea, no es considera part de Jerusalem Est.
Durant el període que va romandre sota administració jordana, Jerusalem Est va perdre gran part de la seva importància: en deixar de ser capital i perdre la seva connexió amb la costa, va disminuir el seu paper com a centre comercial, i fins i tot va disminuir la seva població, perquè bona part dels comerços i l'administració es van traslladar a Amman. No obstant això, va mantenir la seva importància religiosa i el seu paper de centre regional. Després de la conquesta israeliana, l'Organització per l'Alliberament de Palestina i després l'Autoritat Nacional Palestina han reivindicat Jerusalem Est com a capital del futur Estat palestí.
La declaració de principis palestí-israelians, signada a Oslo el 13 de setembre de 1993, va ajornar la decisió sobre l'estatut permanent de Jerusalem per a les etapes finals de les negociacions entre Israel i els palestins. La possibilitat de la capitalitat palestina en la zona oriental de la ciutat va ser considerada per Israel per primera vegada a Camp David (2000) i en la Cimera de Taba (2001), encara que aquestes negociacions van acabar sense acord i aquesta possibilitat no ha tornat a ser considerada per Israel des de llavors.
El dia 13 de desembre de 2017, 53 països de majoria musulmana va declarar Jerusalem Est com la capital Palestina, després de la crisi pel canvi d'statu quo de la ciutat després que Donald Trump declarés Jerusalem capital d'Israel.
# Jaffa (Stargate)

Els Jaffa són una espècie dins l'univers de fictici de Stargate SG-1.
Són humans, descendents de gent de la Terra que va ser segrestada pels goa'uld utilitzant l'Stargate durant l'antiguitat per servir com esclaus i com amfitrions de les larves immadures, portant en el seu front el símbol del seu déu, ja sigui en or fos (Primats), plata fosa (alts militars) o pintat (La resta). Habiten en tota la galàxia, en els planetes amb presència goa'uld. De tota manera, planetes amb grans poblacions de Jaffa són Chulak, Dakara i Delmak. Les dues armes que generalment utilitzen els jaffas són la llança goa'uld i la Zat'n'ktel.
# Jaffrey

Jaffrey és una població dels Estats Units a l'estat de Nou Hampshire. Segons el cens del 2000 tenia 5.476 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Jaffrey tenia 5.476 habitants, 2.120 habitatges, i 1.464 famílies. La densitat de població era de 55,2 habitants per km².
Dels 2.120 habitatges en un 33,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 52,7% hi vivien parelles casades, en un 0% dones solteres, i en un 30,9% no eren unitats familiars. En el 24,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,5 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,98.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26% tenia menys de 18 anys, un 6,9% entre 18 i 24, un 28,7% entre 25 i 44, un 22,7% de 45 a 60 i un 15,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 87,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 45.033$ i la renda mediana per família de 48.703$. Els homes tenien una renda mediana de 35.349$ mentre que les dones 26.773$. La renda per capita de la població era de 21.412$. Entorn del 3,8% de les famílies i el 7,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Jaffrey». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Jaffrey». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Jesús Linares Loaiza

Jesús Linares Loaiza, més conegut com a Chico Linares, és un exfutbolista i entrenador andalús. Va nàixer a Cadis el 4 d'abril de 1958. Ocupava la posició de defensa.

## Trajectòria

Sorgeix del planter del Cadis CF. El 1978 debuta amb el primer equip, i tres anys després hi debuta a primera divisió. Hi disputa 31 partits d'eixa campanya 81/82, però el Cádiz retorna a la Segona Divisió. Entre 1983 i 1986 hi milita al Recreativo de Huelva.
A la temporada 86/87 retorna al Cadis CF. El conjunt gadità jugava de nou a primera divisió, i el defensa va ser titular els primers anys. A partir de la temporada 90/91, la seua aportació comença a minvar fins a la seua retirada, el 1994 i després d'un doble descens del Cádiz de Primera a Segona B. En total, ha sumat 300 partits amb els del Ramón de Carranza, 209 d'ells a la màxima categoria.

### Com a entrenador

Després de penjar les botes, ha seguit vinculat al món del futbol com a entrenador. La temporada 95/96 es converteix en tècnic del Cádiz B i segon del Cádiz. Quan Paco Chaparro és destituït, es fa amb les regnes del conjunt andalús fins al final de temporada.
No continua i recala a la banqueta del CD Manchego, amb qui assoleix la classificació per a la lligueta d'ascens a Segona, que al final no aconsegueix. A l'any següent es fa càrrec del filial mallorquinista, amb qui sí que puja a la categoria d'argent. Chico Linares dirigeix el RCD Mallorca B durant 13 partits, abans de ser destituît.
La temporada 99/00 retorna al Cadis CF, on tampoc acaba la temporada, i a l'any següent recala al CD San Fernando. La temporada 01/02 s'encarregaria del Benidorm CD.
Uns anys després, hi retorna a la banqueta el 2009 per dirigir per tercer cop al Cadis CF.

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador
# Jaime Pedro Gonçalves

Jaime Pedro Gonçalves (Manica, 23 de novembre de 1936- Beira, 16 d'abril de 2016) va ser un religiós moçambiquès, arquebisbe de Beira i president de la Conferència Episcopal de Moçambic dos cops.

## Biografia

Fou ordenat sacerdot a Beira el 17 de desembre de 1967. El 1975 fou nomenat pel papa Pau VI coadjutor del bisbat de Beira i bisbe de la seu titular de Ficus. Fou ordenat bisbe per l'aleshores bisbe de Porto Amélia (avui Pemba), Januário Machaze Nhangumbe
El 3 de desembre de 1976 fou nomenat bisbe de Beira després de la renúncia del titular Ernesto Gonçalves da Costa. El 4 de juny de 1984 fou elevat a arquebisbe. També fou president de la Conferència Episcopal de Moçambic dos cops, de 1976 a 1986 i de 2002 a 2006.
És considerat un dels artífex del procés de pau posterior a la guerra civil de Moçambic. El 14 de gener de 2012 presentà la seva renúncia al papa Benet XVI per raons d'edat.

## Referències

* ↑ «Morreu Jaime Pedro Gonçalves, ex-arcebispo da Beira», 06-04-2016.
* ↑ Presidents de la Conferència Episcopal de Moçambic
* ↑ Ha muerto Jaime Pedro Gonçalves, uno de los principales autores de la paz en Mozambique Arxivat 2017-03-09 a Wayback Machine. a africafundacion.org
* ↑ Moçambique - faleceu D. Jaime Pedro Gonçalves al web de Ràdio Vaticà
# Paramecyna

Paramecyna és un gènere monotípic d'arnes de la família Crambidae. Conté només una espècie, Paramecyna dimorphalis, que es troba a l'Iran.

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». Global Information System on Pyraloidea. [Consulta: 23 març 2019].
# Frederic Bara Cortiella

Frederic Bara Cortiella (Reus 29 de gener de 1928 - 1998) va ser un sacerdot catòlic. Era fill de Vicenç Bara Allué, electricista, nascut a Loporzano (província d'Osca) i de Rosalia Cortiella Garlandi, de Vilaverd (Conca de Barberà).
Després de fer el batxillerat a l'Institut de Reus, va estudiar al Seminari de Tarragona i va cantar la seva primera missa a l'Ermita de Misericòrdia de Reus el 1951. Va ser destinat a diferents pobles de les comarques properes al Baix Camp, on va mostrar la seva capacitat oratòria i va formar corals per cantar a les celebracions religioses, ja que tenia una bona veu de tenor i coneixements musicals.
Quan Joan Martí Alanís va ser nomenat bisbe de la Seu d'Urgell i copríncep d'Andorra va demanar a Frederic Cortiella, que havia estudiat amb ell al Seminari, que l'acompanyes com a secretari en aquella diòcesi. El 1971 va anar a la Seu d'Urgell acompanyant al bisbe i va conservar aquest càrrec durant alguns anys, fins que el 1976, una antiga malaltia hepàtica el va obligar a tornar a Reus, on va ser destinat a la Prioral de Sant Pere com a vicari.
Va col·laborar assíduament, des de la seva fundació a la publicació reusenca Semanario Reus, amb articles de caràcter sacerdotal. Va morir a Reus l'any 1998.
Amb el seu nom es va crear a Reus la «Fundació Mossèn Frederic Bara», que es dedica sobretot a atendre nens i adolescents amb dificultats econòmiques, socials o familiars.

## Referències

* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs: vol 1. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 88-89.
* ↑ «Un pastor de l'Evangeli». Fons material i documental Mons. Martí Alanís. [Consulta: 14 octubre 2024].
* ↑ «La nostra identitat». Fundació Bara. [Consulta: 14 octubre 2024].