OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# COVIran Barekat

La COVIran Barekat és una vacuna contra la COVID-19 desenvolupada per Shifa Pharmed Industrial Co a l'Iran.
S'ha provat amb èxit en animals i ha estat aprovat per l'Iran Food and Drug Administration per a proves en humans. L'assaig clínic de fase 2/3 (II / III) va començar el 13 de març de 2021 i els primers participants van ser inoculats el 29 de març. Finalment, la llicència de consum de vacunes es va emetre el 13 de juny de 2021. Al voltant de 650 persones van treballar en tres torns durant tot el dia per desenvolupar la vacuna.
La iraniana Dra. Minoo Mohraz ha estat seleccionada com a líder del "projecte de vacuna contra el Corona a l'Iran". Mohraz és una metgessa, científica i especialista en sida. És professora titular (emèrita) de malalties infeccioses a la Universitat de Ciències Mèdiques de Teheran i cap del Centre iranià per al VIH/SIDA. El Dr. Mohraz també ha estat membre de l'Organització Mundial de la Salut com a expertz en VIH/SIDA a l'Iran i la Mediterrània oriental.

## Autoritzacions

Autorització plena  Autorització d'emergència  Permesa per viatges

### Emergència (2)

* Iran

## Referències

* ↑ «Iranians demand a COVID-19 vaccine, not politics, from their leaders», 19-01-2021.
* ↑ «Coronavirus Tzar Forced to Apologize to Clergy».
* ↑ Vahdat, Amir «Iran begins human trials for locally made coronavirus vaccine». Times of Israel, 29-12-2020.
* ↑ «IRCT | A double-blind, randomized, placebo-controlled Phase II/III Clinical trial to evaluate the safety and efficacy of COVID-19 inactivated vaccine (Shifa-Pharmed) in a population aged 18 to 75 years». Arxivat de l'original el 2021-04-23.
* ↑ 3080. «Some foreign states willing to cooperate in COVIran Barekat clinical test: Official» (en anglès), 30-03-2021.
* ↑ The vaccine consumption license was issued yjc.ir Retrieved 16 June 2021
* ↑ دانش فنی واکسن برکت صد درصد ایرانی است/ تلاش ۶۵۰ نفر در ساخت واکسن ایرانی کرونا
* ↑ «Iranian corona vaccine will arrive by 'next July'» (en persa), 06-12-2020. [Consulta: 18 desembre 2020].
* ↑ «Good News About AIDS» (en anglès), 06-02-2016. Arxivat de l'original el 2022-01-13. [Consulta: 26 febrer 2020].
* ↑ «Allameh Tabatabai | Professor Minoo Mehrz: Everything I have is from Tehran University of Medical Sciences». Tehran University of Medical Sciences Alumni Communication Office. Arxivat de l'original el 2021-05-19. [Consulta: 29 març 2017].
* ↑ «Iran issues license on its coronavirus vaccine» (en anglès), 14-06-2021. [Consulta: 14 juny 2021].
COVID-19 i la Pandèmia de COVID-19 :
Als Països Catalans :
Salut :
# Josep Benaiges

* Pel que fa al compositor, vegeu Josep Maria Benaiges Pujol.
Josep Benaiges (l'Aleixar, 1823 - Tarragona, finals del segle XIX) va ser un impressor i llibreter català.
Casat amb una reusenca, Francesca Pujol, es va establir d'impressor a Reus el 1850 a un local al raval de sant Pere, on també venia llibres escolars i literatura de canya i cordill. Havia après l'ofici a la impremta de Pere Sabater, on havia entrat d'aprenent i després d'oficial el 1844. Va treballar per diferents llibreters reusencs i tarragonins, sobretot per Joan Grau i Vernis, pel qual imprimia romanços i petits llibrets, i per Àngel Camí quan aquest va obrir una llibreria a la plaça del Mercadal de Reus el 1856. Josep Benaiges el 1864 es traslladà a Tarragona amb la seva família, per a facilitar els estudis de música del seu fill Josep Maria Benaiges Pujol. L'historiador de la impremta tarragonina, Ángel del Arco y Molinero, no l'anomena com a impressor a aquella ciutat, cosa que fa suposar que deixà la impremta i s'instal·là només com a llibreter. Va morir a Tarragona en data desconeguda.
Un altre fill seu, Antoni Benaiges Pujol, va ser missioner jesuïta a les Filipines.

## Referències

* ↑ Aguadé, Enric. Impressors i llibreters a Reus: 1720-1900. Reus: Centre de Lectura, 1996, p. 103. ISBN 8487873189.
* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs: vol. 1. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 108.
# Salghúrida

Els salghúrides o dinastia salghúrida d'atabegs de Fars fou una dinastia d'atabegs dels prínceps seljúcides de Fars, de la tribu turca dels Salghur o Salor que havien acompanyat a Toghrul Beg en l'emigració des del Khurasan (segle xi) i s'havia establert al Fars al començament del segle xii. La va fundar Muzaffar al-Din Sunkur (1148-1161) que va enderrocar al cap tribal i atabeg local seljúcida Buz-Aba, del que sembla que era nebot potser per part de mare. El va succeir el seu fill Muzaffar al-Din Zangi (1161-1175) que fou confirmat per Arslan Shah ibn Toghrul. Van reconèixer la sobirania dels grans seljñucides fins al 1194 i posteriorment van esdevenir independents.
Izz al-Din Sad I ibn Zangi (1198/1203-1226) va combatre els shabankara kurds i va intervenir en els afers del Kirman; el 1203 va ocupar temporalment Isfahan; durant el seu govern els salghúrides van haver de reconèixer la sobirania del xa de Coràsmia que el va fer presoner el 1217/1218 i no el va alliberar fins a obtenir el pagament de tribut i la cessió d'alguns districtes, i després del 1229 als mongols. Ogodei va conferir a Abu Bakr ibn Sad el títol de Kutlugh Khan a canvi d'un tribut i l'admissió d'un shina (governador militar) mongol.
La darrera sobirana, [Abash Khatun] (1264-1284) es va casar amb un fill de l'Il-khan Hulagu de nom Mengu Temur (el fill onzè) que de fet va exercir el poder fins a la seva mort el 1282; a la mort d'Abish Khatun vers 1287, quan havia estat enviada presonera a Tabriz, el Fars fou formalment incorporat als dominis del kan. Una revolta que va esclatar el 1288 es va sufocar el 1289.

## Llista d'atabegs

* Muzaffar al-Din Sunkur 1148-1161
* Muzaffar al-Din Zangi 1161-vers 1175
* Tekla (Dakla) vers 1175-vers 1198
* Kutb al-Din Toghrul ibn Sunkur vers 1182-1183 i 1198-1203 (en rebel·lió)
* Sad I ibn Zangi Izz al-Din 1198-1226
* Abu Bakr ibn Sad Muzaffar al-Din Kutlugh 1226-1260
* Sad II ibn Abi Bakr 1260 (només va regnar 18 dies)
* Muhammad I Adud al-Din 1260-1262
* Muhammad II ibn Salghur ibn Sad I 1262-1263
* Seljuq ibn Salghur 1263
* Abash Khatun bint Sad (reina) 1263-1287

## Referències

* Article a Encyclopaedia Iranica
# Juvain

Juvain fou un districte del Khurasan. Estava situada al nord-oest de Nishapur en una vall entre el riu Harda i les muntanyes Jaghatai. La principal ciutat era Azadvar, a uns 50 km al sud-est de Jajarm, que era una ciutat important a l'inici de la conquesta mongola però que després va declinar en importància. La família Juwayni va exercir alts càrrecs sota els seljúcides i més tard sota els ilkhans. El seu ancestre se suposa que fou al-Rabi que va succeir als Barmàquides en el servei del califa Harun ar-Raixid. Baha al-Din al-Juwayni (o Juvaini), membre de la família Juvaini, va rebre aquí el xa de Coràsmia Tekish quan va passar en marxa per enfrontar al darrer seljúcida Toghrul II. Fou la ciutat d'origen de dos germans notables de la mateixa família: Shams al-Din al-Juwayni, visir sota els ilkhans i Ala al-Din, l'historiador de la invasió mongola. Va passar als sarbadars el 1342 i la van mantenir segurament fins al final de l'estat.
Yakut al-Hamawi descriu la ciutat d'Azadvar com a petita però pròspera amb mesquites i basars i un caravanserrall als afores.

## Referències

* Genghis Khan: The History of the World Conqueror, introducció per David O. Morgan. Manchester University Press, 1958
# Abaksun

Abaksun o Abaskun fou una ciutat de Gurgan, a la costa de la mar Càspia, probablement a l'estuari del riu Gurgan. Fou atacada per pirates rus en una data incerta entre el 864 i el 884, i després altre cop el 909/910 i 910/911, quan van desembarcar i la van saquejar i després van anar a Sari que també van saquejar; molts musulmans foren fets presoner i se'ls van emportar com esclaus; finalment els daylamites i el shirvanshah els van poder expulsar i van destruir les seves naus. Encara una nova incursió es va produir, però el 912/913, quan foren atacades Abaskun i Bakú i els rus van arribar fins a Ardabil.
A una de les illes de la rodalia d'Abaksun (avui illes Ashurada) va morir Alà-ad-Din Muhàmmad, quan s'hi havia refugiat perseguit pels mongols (1220). La ciutat havia desaparegut al segle xiv a causa de la pujada del nivell de les aigües de la mar Càspia.

## Referències

* 1 2 Bosworth, C. E. "Abaskūn Arxivat October 9, 2007, a Wayback Machine.". Encyclopaedia Iranica. Accessed on June 6, 2007.
* ↑ Golden, P.B. (2006) "Rus." Encyclopaedia of Islam (Brill Online). Eds.: P. Bearman, Th. Bianquis, C.E. Bosworth, E. van Donzel and W.P. Heinrichs. Brill.
# Atsiz

Atsiz és el nom dels següents personatges:
* Atsiz ibn Muhammad ibn Anushtigin, xa de Coràsmia
* Atsiz ibn Uvak cap turcmà
# Bernardo Cortés Maldonado

Bernardo Cortés Maldonado, també conegut com «El Poeta de la Barceloneta», (Jaén, 1934 - Barcelona, 3 de març de 2017) va ser un escriptor, actor i cantautor espanyol resident a Olesa de Montserrat.

## Biografia

Bernardo Cortés va néixer a Jaén el 1934 i es va traslladar a Barcelona el 1952, als 19 anys, per treballar a la indústria tèxtil. Durant vuit anys, va ser emigrant a França, Bèlgica i Suïssa, i, un cop retornat a Barcelona, va tenir una empresa d'enderrocs i excavacions fins que el seu soci va morir en un accident, cosa que el va fer caure en una depressió. Amb el temps es va dedicar a cantar als restaurants i escriure poesia. Els anys vuitanta, va ser introduït al món de la televisió per Valerio Lazarov, i a partir d'aquí va actuar en diferents programes com ara Gente Divertida. Va esdevenir més popular sent caricaturitzat per Oriol Grau com a «Palomino», en el programa presentat per Andreu Buenafuente, La cosa nostra.
Fins als últims temps, Cortés es va dedicar a tocar la guitarra i cantar entre els comensals de les terrasses i restaurants de la Barceloneta, on s'havia convertit en una institució, i no deixà de lluitar contra la seva pròpia paròdia, desmentint a tothom que ell es digués «Palomino». Va publicar diversos llibres: Barceloneta de Barcelona, Materia y espíritu, Amanecer cantando i Poemas de la Barceloneta. També va editar diferents discos, com ara Maravillosa vida l'any 1999, on cantava una ranxera en la qual retia un homenatge a la seva mare i a la seva esposa, i Siempre jóvenes l'any 2012, i va participar en pel·lícules com Lola, de Bigas Luna, El invernadero, de Santiago Lapeira.
Bernardo va morir a l'Hospital del Mar, a la Barceloneta, el 3 de març de 2017.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Mor Bernardo, el poeta de la Barceloneta». El Periódico, 03-03-2017 [Consulta: 4 març 2022].
* 1 2 Benvenuti, Luis. «“Sóc poeta”» p. 5. La Vanguardia, 09-03-2014. [Consulta: 3 març 2022].
* ↑ «Muere Bernardo Cortés, el popular Palomino» (en castellà). La Vanguardia, 03-03-2017 [Consulta: 4 març 2022].
* ↑ «Mor Bernardo Cortés als 83 anys». CCMA, 03-03-2017. [Consulta: 4 març 2022].
* ↑ «Mor Bernardo Cortés, el Palomino de debò». Ara, 03-03-2017 [Consulta: 4 març 2022].
* ↑ «Mor Bernardo Cortés, el 'Palomino' original». Diari de Girona, 03-03-2017 [Consulta: 4 març 2022].
# Orla Rosenhoff

Orla Rosenhoff (Copenhaguen, 1 d'octubre de 1844 - Copenhaguen, 4 de juny de 1905) va ser un músic danès, fill de Caspar Claudius Rosenhoff, i un professor influent de músics danesos.
Nascut a Copenhaguen, Rosenhoff va ser alumne d'Adolph Lund i posteriorment de Niels Gade. Quan es va establir l'acadèmia de música el 1867, Rosenhoff era el professor d'interpretació de piano. Posteriorment, va ser empleat de 1881 a 1892 com a professor d'harmonia, contrapunt i fuga. L'ensenyament es va convertir en l'obra de la vida de Rosenhoff, i a través d'ella va exercir una gran influència sobre generacions de músics danesos, incloent-hi Tekla Griebel-Wandall, Carl Nielsen i Hilda Sehested.
Com a compositor, va crear obres de música de cambra (quintet, sextet), cançons, peces de piano (incloent-hi estudis de pedals) i dues obertures per a orquestra. Va publicar tres col·leccions d'exercicis (450) per utilitzar-los en lliçons de teoria de la música.

## Referències

* Hagen, S. A. E. (1900). "Rosenhoff, Orla Albert Vilhelm". In Bricka, C. F. (ed.). Dansk biografisk lexikon (in Danish). XIV. Gyldendal. p. 185 – via Projekt Runeberg.
* Dahlerup, Elisabeth (2003) [Printed version 2000–2001]. "Tekla Griebel Wandall". Dansk kvindebiografisk leksikon (in Danish). KVINFO.
* Ahlgren Jensen, Lisbeth (2008). Translated by David Fanning. "The Rosenhoff Affair". Carl Nielsen Studies. III: 50–64 – via Tidsskrift.dk.
* Enciclopèdia Espasa, vol. 52, pàg. 404. (ISBN-84-239-4552-9)
# César Millán

César Millán (Culiacán, Sinaloa, Mèxic, 27 d'agost de 1969) és un entrenador de gossos i psicòleg caní professional mexicà.
És conegut per la seva sèrie de televisió, Dog Whisperer, que es va produir entre 2004 i 2012, arribant-se a emetre per una vuitantena de països. També és autor de diversos llibres.

## Llibres

* Cesar Millan; Melissa Jo Peltier. Cesar's Way: The Natural, Everyday Guide to Understanding and Correcting Common Dog Problems. Nova York: Three Rivers Press, març 2007. ISBN 978-0-307-33797-9. OCLC 62134773.
* Cesar Millan; Melissa Jo Peltier. Be the Pack Leader: Use Cesar's Way to Transform Your Dog. .. and Your Life. Nova York: Three Rivers Press, març 2007. ISBN 978-0-307-38167-5.
* Cesar Millan; Melissa Jo Peltier. A Member of the Family: Cesar Millan's Guide to a Lifetime of Fulfillment with Your Dog. Nova York: Three Rivers Press, març 2008. ISBN 978-0-307-40891-4.
* Cesar Millan; Melissa Jo Peltier. How to Raise the Perfect Dog: Through Puppyhood and Beyond. Nova York: Three Rivers Press, 2009. ISBN 978-0-307-46129-2.
* Cesar Millan; Melissa Jo Peltier. Cesar's Rules: Your Way to Train a Well-Behaved Dog. Nova York: Crown Archetype, 2010. ISBN 978-0-307-71686-6.
* Cesar Millan. Cesar Millan's Short Guide to a Happy Dog: 98 Essential Tips and Techniques. Washington, D.C.: National Geography Society, 2013. ISBN 978-1-4262-1190-4.

## Referències

* ↑ Asthana, Anushka «This week we want to know all about Cesar Millan». The Guardian [Londres], March 19, 2006.
* ↑ Oldenburg, Ann «Pack is back: A week of 'Whisperer'». , July 27, 2006.
* ↑ «Cesar Millan, 'Dog Whisperer,' Engaged to Longtime Girlfriend Jahira Dar». ABC News, April 25, 2016.
# Fearless (cançó)

Fearless és el tercer títol del disc Meddle del grup britànic de rock progressiu Pink Floyd. El temps de la peça és lent i marcat per la guitarra acústica, com als altres temes del disc. Roger Waters va compondre un famós riff de guitarra que va aprendre de Syd Barrett i toca aquest riff i altres fragments de guitarra del tema tot i que ell era el baixista. Cap al final de la cançó se sent el You'll Never Walk Alone l'himne del Liverpool FC cantat pels mateixos seguidors del club.
La cançó fou considerada com un hit underground perquè tot i que no va ser mai tocada en concert ni va sortir en single fou molt apreciada pels fans i els incondicionals de Pink Floyd. El títol prové d'un terme de l'equip de futbol del Liverpool que es fa servir en els partits. La cançó Here Comes A Soul Saver de l'àlbum epònim dels The Charlatans té molta semblança amb aquesta de Pink Floyd.

## Crèdits

* David Gilmour - guitarra i veu
* Roger Waters - cor, guitarra i baix
* Richard Wright - piano
* Nick Mason - bateria i instruments de percussió
amb:
* Seguidors del Liverpool FC que canten el You'll never walk alone.

## Referències

* ↑ Strong, Martin C. The Great Rock Discography. 7th. Edinburgh: Canongate Books, 2004, p. 1177. ISBN 1-84195-551-5.
* ↑ Mabbett, Andy. The Complete Guide to the Music of Pink Floyd. Londres: Omnibus Press, 1995. ISBN 0-7119-4301-X.
* ↑ Udo, Tommy. «Interview: Pink Floyd's Nick Mason, Engineer John Leckie Discuss the Making of 'Meddle'». Guitar World, 27-04-2012. [Consulta: 23 abril 2021].
* ↑ The Amazing Pudding archive, The Pink Floyd Fan Club.
* ↑ «The Hillsborough Tragedy». BBC, 16-06-2000. [Consulta: 12 agost 2022].
* ↑ «Roger Waters Setlist at Desert Trip». Setlist.fm. [Consulta: 23 abril 2021].
* ↑ «Nick Mason's Saucerful of Secrets Setlist at The Half Moon, London». Setlist.fm. [Consulta: 23 abril 2021].
* ↑ Bailie, Geoff. «Concert Review: Nick Mason's Saucerful Of Secrets - Ulster Hall, Belfast - April 14th, 2022». The Prog Report, 19-04-2022. [Consulta: 24 abril 2022].
# Gofrera

Una gofrera és una màquina especialment creada per a cuinar gofres (també anomenats wafles o waffles). És de metall que s'escalfa i amb una base en forma de reixeta permet donar a les masses la forma tradicional.
Per cuinar el gofre, es col·loca la massa, entre les dues plaques, que la couran i li donaran la seva forma habitual. El metall de la gofrera s'escalfa i les seves dues planxes en forma de graelleta encaixen per donar als gofres llur forma característica.

## Varietats

Les planxes per a gofres tradicionals són dues plaques amb una frontissa, les plaques tenen mànecs de fusta i se sostenen sobre una flama oberta o es col·loquen en una cuina. La majoria dels models moderns són aparells elèctrics de taula autònoms, escalfats per un element calefactor elèctric controlat per un termòstat intern. Algunes planxes elèctriques tenen plaques removibles. Les gofreres professionals solen estar fetes de ferro colat sense recobriment, mentre que els models domèstics, en particular els d'alumini fos, solen estar recoberts de tefló. Molts tenen una llum que s'apaga quan la planxa arriba a la temperatura establerta.
Les versions modernes ofereixen múltiples opcions. Alguns fan un gofre molt fi, capaç de fer cons de gofre o Pizzelle. Si bé no hi ha un estàndard establert per a les formes o gruixos de gofres, els models que produeixen les formes i gruixos més comuns sovint s'etiqueten com a "tradicionals" o "clàssics". Els models que fan gofres amb butxaques més gruixudes i/o més grans sovint s'etiqueten com a "belgues". Als EE. UU. el determinant més utilitzat per determinar si un gofre és un "gofre belga" o no és el gruix i/o la mida de butxaca, encara que les receptes de gofres belgues i gofres nord-americans difereixen.

## Materials

- Generalment es fabriquen d'acer inoxidable, que transfereix la calor ràpidament.

## Referències

* ↑ «Gofrera». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* ↑ Le rayonnement du pain (en francès). Lannoo, Tielt, 1980, pp. 50 - 53.
* ↑ «Step-by-Step Guide on How to Clean a Waffle Maker». EnderWaffle, 20-04-2018. [Consulta: 20 abril 2018].
* ↑ Siegel, Helene. Totally pancakes & waffles cookbook. Celestial Arts, 1996. ISBN 978-0-89087-804-0.

## Enllaços externs

* Imágenes de diferentes wafers elaborats circa 1340
* Bélgica, país de los gofres
* Referencias a Chaucer d procedents de The Miller's Tale i The Pardoner's Tale
* Food timeline entrada waffles
* Discusión of wafers
# Juli Ronjat

Juli Ronjat (també Jùli Rounjat en norma mistralenca) (Jules Ronjat en francès) (Viena del Delfinat, 12 de novembre de 1864 - Lió, 16 de gener de 1925) fou un destacat lingüista occità. Fill d'Abel Antoine Jules Ronjat, un notable del país que havia arribat a ser procurador general al Tribunal de Cassació, batlle de Viena del Delfinat i senador d'Isèra, Juli Ronjat fou professor de la universitat de Ginebra i majoral del Felibritge. Com a baile del 1902 al 1909 fou lloctinent del capolièr Pèire Dévoluy en la direcció del moviment felibrenc. Esdevingué un dels col·laboradors més assidus de la Revue des Langues Romanes i el 1913 defensà les seves tesis sobre la sintaxi dels parlars provençals moderns i sobre el desenvolupament del llenguatge en l'infant bilingüe, que va aplicar al seu propi fill Loís (1908-1934), ja que ell li parlava en francès i la seva mare en alemany. Més tard donaria suport Charles Maurras i Joan Carles-Brun en la creació de la Fédération Régionaliste Française (FRF) el 1905.
La seva Grammaire istorique des parlers provençaux modernes (1930-41), publicada pòstumament, a cura de Maurice Grammont i de Walther von Wartburg, encara és considerada avui dia la summa lingüística diacrònica de l'occità. També calculà els seus parlants en uns 10 milions. També escriví L'ourtougràfi prouvençalo (1908), intent de vulgarització de l'ortografia mistralenca de l'occità.

## Obres

* Essai de syntaxe des parlers provençaux modernes (1913)
* Grammaire istorique des parlers provençaux modernes (1930-41), 4 vol.

## Referències

* ↑ Lloc web de genealogia

## Enllaços externs

* Essai de syntaxe des parlers provençaux modernes a Archive.org
* Primer volum de la Grammaire istorique des parlers provençaux modernes a la Biblioteca Nacional de França
* Segon volum de la Grammaire istorique des parlers provençaux modernes a la Biblioteca Nacional de França
# Isyhes meres tou Avgoustou

Isyhes meres tou Avgoustou (grec: Ήσυχες μέρες του Αυγούστου, "Dies tranquils a l'agost") és una pel·lícula dramàtica grega del 199 escrita i dirigida per Pantelis Vulgaris. Va ser inscrita al 41è Festival Internacional de Cinema de Berlín.<.

## Argument

Tres històries amb el teló de fons d'una Atenes deserta a l'agost: calor sufocant, sense soroll, sense contaminació, sense embussos.
Un vell mariner jubilat ja no té res en comú amb la seva dona. Un dia, salva una dona que es va desmaiar al metro, el mateix dia que va morir el seu marit. Un empleat del banc truca una dona al telèfon cada vespre. Tenen una conversa eròtica. S'obsessiona per conèixer-la. Quan la troba, queda decebut i la màgia s'evapora. Una dona gran que viu sola amb records del seu amant durant la guerra enllaça amb el seu jove veí. El jove estafa a la persona gran que es nega a presentar una denúncia.

## Repartiment

* Aleka Paizi com a Aleka
* Themis Bazaka com a Elli
* Thanasis Veggos com a Nikolas
* Chryssoula Diavati com a Maria
* Alekos Oudinotis com a Lefteris
* Eirini Inglesi com a Eirini
* Mirka Kalatzopoulou com a Vaso
* Nina Papazaphiropoulou
* Eirini Koumarianou
* Stavros Kalaroglou
* Tonia Stavropoulou
* Aglaia Pappa

## Referències

* ↑ «Berlinale: 1989 Programme». berlinale.de. [Consulta: 26 març 2011].
* ↑ «Ήσυχες Μέρες του Αυγούστου». Αθηνόραμα. Arxivat de l'original el 2016-10-09. [Consulta: 29 Απριλίου 2016].
* ↑ «ΗΣΥΧΕΣ ΜΕΡΕΣ ΤΟΥ ΑΥΓΟΥΣΤΟΥ (εκτός συναγωνισμού) / Παντελής Βούλγαρης». FilmFestival.gr. [Consulta: 29 Απριλίου 2016].

## Bibliografia

* (francès) Démopoulos, Michel. Le Cinéma grec. París: Centre Georges Pompidou, 1995, p. 263. ISBN 2858508135.
* Vrasidas, Karalis. A History of Greek Cinema. New York et Londres: Continuum, 2012, p. 318. ISBN 978-1-4411-9447-3.
* Soldatos, Yannis. Ιστορία του ελληνικού κινηματογράφου (Histoire du cinéma grec) Γ : 1990-2002. Aigokeros, 2002, p. 270. tome 3. ISBN 960-322-137-6.

## Enllaços externs

* de la pel·lícula Isyhes meres tou Avgoustou a YouTube
# Rossinyol siberià

El rossinyol siberià (Calliope calliope) és una espècie d'ocell de la família dels muscicàpids (Muscicapidae) que habita als arbusts dels boscos de ribera de la Rússia asiàtica, des dels Urals i el Massís de l'Altai cap a l'est, a través de Sibèria, Mongòlia i centre i nord-est de la Xina, fins Txukotka, Kamtxatka, illes Kurils, Sakhalín i Hokkaido. Passen l'hivern més cap al sud, al sud de la Xina, Indoxina i Filipines. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.
El nom científic d'aquest ocell és un tautònim. El gènere Calliope va ser introduït per l'ornitòleg anglès John Gould el 1836. Cal·líope, que significa bella veu, en grec clàssic, fou una de les muses de la mitologia grega i representava l'eloqüència i la poesia èpica.

## Referències

* ↑ «Rossinyol siberià». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2013 (català)
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 704. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Siberian Rubythroat. Calliope calliope» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 5 maig 2022].
* ↑ Gould, John. The Birds of Europe. Volume 2. Londres: J. Gould, 1836. The title page has the year as 1837. Plate 118 has legend: Gorget Warbler, Calhope lathamii. The list of plates at the beginning of the volume has Calliope.
* ↑ Mayr, Ernst; Paynter, Raymond A. Jr.. Check-list of Birds of the World. Volume 10. Cambridge, Massachusetts: Museum of Comparative Zoology, 1964, p. 33.
* ↑ Jobling, James A. The Helm Dictionary of Scientific Bird Names. London, United Kingdom: Christopher Helm, 2010, p. 85. ISBN 978-1-4081-2501-4.