OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Premsa-alls

Un premsa-alls és un estri de cuina dissenyat per aixafar alls sobre un tamís de petits forats, la forma és molt similar a la d'unes pinces acabades en una mena de pistó o cavitat on es col·loquen els grans d'all. La premsa empra la pressió d'una palanca de primer grau per aixafar els alls sobre una superfície amb petites perforacions.

## Característiques

Es té la creença que les premses d'all poden modificar lleugerament els sabors de l'all a causa que la pressió pot arribés a ser tan elevada que afecti les estructures cel·lulars del teixit dels alls, trencant pareced cel·lulars i alliberant els compostos que proporcionen el sabor. Altres fonts prefereixen el gust de l'all procedent de premsa. El xef de la dieta d'aliments crus Renée Underkoffler diu "La pasta d'all procedent de la premsa té un sabor més suau, més delicat que el que es talla fi ja que exclou l'arrel central que li dona aquest sabor amarg."
D'altra banda, alguns xefs diuen que les premses d'all ofereixen un sabor de qualitat inferior comparat amb el mateix all tallat en petits daus, particularment els alls aixafats amb una banda del ganivet o amb un objecte pla i gran. Per exemple, el xef Anthony Bourdain diu que les premses d'all són "abominacions" i adverteix: " do not put it through a press (No ho posis a la premsa ).

## Variants

Hi ha altres alternatives per treure puré dels alls, una d'elles podria ser l'ús d'un passapuré, però resulta inadequat per la gran grandària de l'instrument, més quan a la cuina només es vol treure puré d'entre quatre a sis grans d'all. Un mètode curiós que se sol emprar amb èxit és el de passar els alls per una targeta de crèdit igual que una llima i sobre els relleus de la targeta van quedant petites parts de l'all, alguns dissenyadors d'instruments de cuina ja han dissenyat instruments similars (però amb més relleu).

## Referències

* ↑ Underkoffler, Renée, Living Cuisine: The Art and Spirit of Raw Foods, Avery,2004, ISBN 1-58333-171-9, p. 179.
* ↑ «Tipos y modelos de prensa ajos». Arxivat de l'original el 2020-08-15. [Consulta: 24 juliol 2020].
* ↑ Bourdain, Anthony, Kitchen Confidential, HarperCollins, 2001, ISBN 0-06-093491-3 p. 81.

## Bibliografia

* Kilien Stengel,, Vanves, Hachette Livre (Hachette Pratique), 2015, 336 p. (ISBN 978-2-0117-7599-3) ;
* Frederik e. Grasser Hermé,, Paris, Agnès Viénot éditions, 2008, 296 p. (ISBN 978-2-3532-6039-3) ;
* Joël Robuchon,, Paris, Larousse, 2007, 992 p. (ISBN 978-2-0358-2360-1).

## Vegeu també

* Espremedora

## Enllaços externs

* Article a epicurious.com
# Primer Congrés de Rastatt

El Primer Congrés de Rastatt, començat el novembre de 1713, es dugueren a terme negociacions entre França i Àustria per a negociar el final de la Guerra de Successió Espanyola, que culminaria amb el Tractat de Rastatt signat el 7 de març de 1714. Aquest seguiria els passos del Tractat d'Utrecht que feia la pau entre Felip V de Castella i França per un costat, i el Regne de la Gran Bretanya, les Províncies Unides i el Ducat de Savoia per l'altre.

## Vegeu també

* Segon Congrés de Rastatt
# Província d'Al-Aaiun

La província d'Al-Aaiun (àrab: إقليم العيون, iqlīm al-ʿAyūn; amazic: ⵜⴰⵙⴳⴰ ⵏ ⵍⵄⵢⵓⵏ) és una de les províncies creades pel govern marroquí al Sàhara Occidental, un territori no autònom sota supervisió del Comitè de Descolonització de l'Organització de les Nacions Unides. El seu procés de descolonització va ser interromput en 1976, quan Espanya, la seva potència administradora, va abandonar el territori en virtut de l'Acord Tripartit de Madrid, no vàlid segons el Dret internacional. Part del territori està ocupat pel Marroc, qui l'inclou dins de la regió Laâyoune-Sakia El Hamra, i reclamat per l'autoproclamada República Àrab Sahrauí Democràtica. Per a més informació, vegeu Estatut polític del Sàhara Occidental. Té una superfície de 33.000 km² i 210.023 habitants censats en 2004.
En 2009 a la província d'Al-Aaiun li fou desmembrat una part del territori per crear la província de Tarfaya, composta per la comuna urbana de Tarfaya i les comunes rurals de Daoura, d'El Hagounia, d'Akhfennir i de Tah.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1982 | 1994 | 2004 | 2007 |
| 96.784 | 153.978 | 210.023 | 217.589 |
| 1982, 1994 : cens secundari; 2004: cens oficial ; 2007: càlcul. ||||
Fonts : World Gazetter

## Divisió administrativa

| Comunes | Població en 1994 | Població en 2004 |
| Al-Aaiun | 136.678 | 183.691 |
| El Marsa | 4.334 | 10.229 |
| Bucraa | 1.985 | 2.519 |
| Dcheïra | 1.540 | 1.745 |
| Foum El Oued | 918 | 1.419 |

## Referències

* ↑ PDF «Décret 2-08-520 du 28 chaoual 1429 (28 octobre 2008) fixant la liste des cercles, des caïdats et des communes urbaines et rurales du Royaume ainsi que le nombre de conseillers à élire dans chaque commune». Bulletin officiel du Royaume du Maroc, 5684, novembre 2008, pàg. 1596. Arxivat de l'original el 2019-03-22. ISSN: 0851-1217 [Consulta: 3 juliol 2016]. Arxivat 2019-03-22 a Wayback Machine.
* ↑ PDF «Liste des cercles, des caïdats et des communes urbaines et rurales ainsi que le nombre de conseillers à élire dans chaque commune». Bulletin officiel du Royaume du Maroc, 5744, juin 2009, pàg. 1024. Arxivat de l'original el 10 de juliol 2009. ISSN: 0851-1217 [Consulta: 3 novembre 2011]. Arxivat 10 de juliol 2009 a Wayback Machine.
* 1 2 PDF Recensement général de la population et de l'habitat de 2004 : Population légale du Maroc.
# Plaça de Pere Borrego

La plaça de Pere Borrego Galindo és una plaça de la ciutat de València, al barri del Carme.
Antigament era coneguda com a plaça del Centenar de la Ploma, i popularment també com a plaça de Na Jordana, nom amb el qual encara molta gent la identifica a causa que durant molts anys s'hi va plantar la falla de la comissió del carrer de Na Jordana, situat al costat.
La plaça està dedicada al faller Pere Borrego, qui fou president de la falla Na Jordana entre els anys 1972 i 2000.
Geografia urbana de la ciutat de València :
# Priscil·lià (governador)

Priscil·lià (en llatí Lucius Priscillianus) va adquirir fama com un dels informadors de l'emperador Caracal·la que el va nomenar prefecte d'Acaia.
Era també famós com a gladiador i lluitador contra bèsties salvatges. En algun moment del regnat de Macrí va ser desterrat a una illa a petició del senat romà, ja que havia perseguit a alguns dels membres d'aquest cos.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0003.001/533?rgn=pages;view=image;q1=Priscillia+nusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Volum III.++Boston:+Little,+Brown+&+Comp.,+1867,+p. 525. ]
# Qiao Ye

Qiao Ye (xinès simplificat: 乔叶) (Xiuwu 1972 -) Assagista i escriptora xinesa.

## Biografia

Qiao Ye va néixer l'any 1972 a Xiuwu, província de Henan a la Xina. Va estudiar a l'acadèmia de literatura Lu Xun.

#### Trajectòria literària

La carrera literària de Qiao s'ha mogut entre l'assaig i la ficció, que ha anat alternat durant els anys. Va començar a escriure a principis de la dècada de 1990 quan era mestra, i va començar amb assaigs (sanwen 散文). Va publicar el seu primer text el febrer de 1993 al suplement del Journal of Youth of China (中国青年报 副刊): "No tingueu cap simpatia per mi" (别同情我). Després va ampliar les seves publicacions a diversos altres diaris, inclòs el Diari del Poble (人民日报).
De 1994 a 1995, va escriure una columna d'assaig al Youth Monthly: "A l'ombra verda de Qiao Ye" ("乔叶绿荫下"), un títol que juga amb el seu nom, que significa "fulla d'un bosc alt". Després, el 1996, va publicar la seva primera col·lecció amb les Edicions Populars de Xangai: "Lonely Paper Lantern" (孤独的纸灯笼).
L'any 2001, després de treballar a l'Acadèmia Provincial de Literatura de Henan, va centrar la seva activitat en les obres de ficció i va passar un any creant la seva primera novel·la llarga 守口如瓶 "Keep Mouth", que va ser publicada per la revista "Chinese Writers" el 2003.
El setembre de 2009, va publicar una col·lecció de sis contes: "El més lent és viure" (最慢的是活着). Segons alguns crítics són històries que irradien un encant discret, que expliquen temes banals, però on prevalen l'emoció i la poesia, com a "Aquí està la carta d'amor que vaig escriure" (那是我写的情书) o "Quan floreix el bàlsam" (指甲花开). A finals de 2015 va publicar una nova col·lecció de sanwen: "A Saucer of Tea for the Heart" (一盏心茶).
Qiao Ye és membre de l'Associació d'Escriptors Xinesos, de l'Acadèmia Literària de Henan i vicepresidenta de l'Associació d'Escriptors de Henan.

## Obres destacades

| Any | Títol xinès | Títol anglès |
| 1993 | 别同情我 | Don't Sympathize with Me |
| 1996 | 孤独的纸灯笼 | Lonely Paper Lantern |
| 1998 | 坐在我的左边 | Sit on My Left |
| 2000 | 迎着灰尘跳舞 | Dancing in the dust |
| 2001 | 自己的观音 | My Guanyin to me |
| 2003 | 守口如瓶 | Keep Mouth |
| 2004 | 紫蔷薇影楼 | The Photography Studio of Lagerstroemia |
| 2005 | 我们的翅膀店 | |
| 2007 | 我承认我最怕天黑 | |
| 2013 | 认罪书 | |
| 2014 | 雨丝 | Drizzle |
| 2015 | 一盏心茶 | A Saucer of Tea for the Heart" |

#### Premis

Ha guanyat el Premi Literari Zhuang Zhongwen, el Premi de Mitjans de Literatura Xinesa, el Premi Centes Flors, el Premi Literari Octubre, el Premi Literari de Beijing, el Premi Literari del Poble, el Premi Anual de Novel·la Xina, el primer Premi Literari Jinxiu i el Premi Dafu de Novel·la. També el Premi Lu Xun de Literatura per "The Slowest Is Living", sobre la vida d'una dona tradicional xinesa, basada en la seva pròpia àvia. El 2023 va rebre el Premi Mao Dun de Literatura per "Baoshui" (宝水).

## Referències

* 1 2 «乔叶 - 快懂百科». [Consulta: 16 gener 2023].
* 1 2 «chinese-shortstories.com». [Consulta: 16 gener 2023].
* 1 2 3 «Qiao Ye - China.org.cn». [Consulta: 16 gener 2023].
* ↑ Abrahamsen, Eric. «Qiao Ye» (en anglès). [Consulta: 16 gener 2023].
* ↑ «第十一届茅盾文学奖揭晓 展现新时代文学发展成就-新华网». [Consulta: 13 gener 2024].
# Pîremêrd

Tawfeq Mahmoud Hamza o Pîremêrd (1867 - 19 de juny de 1950) va ser un poeta, escriptor, novel·lista i periodista kurd. Va néixer al barri de Goije de Silêmanî, al Kurdistan Iraquià. El 1926 es va convertir en director del diari kurd Jîyan. També va fundar la primera escola kurda privada anomenada Qutabxaney Zanistî («Escola Científica»).

## Biografia

Va estudiar àrab i fiqh a l'Iran. De 1882 a 1895, va treballar com a empleat per a diferents oficines del govern local a Silêmanî, Halabja i Sharbazher. El 1898, va ser convidat pel sultà otomà Abdul Hamid II a Istanbul on va romandre-hi un any. Va fer el pelegrinatge del Hajj i el sultà li va donar el títol de bei. Va conèixer el poeta kurd Wafaei durant el pelegrinatge. El 1899 va ser admès a la facultat de dret a la Universitat d'Istanbul.
El 1907, es va convertir en membre de l'organització kurda Kurd Teavun ve Terakki Cemiyeti a Istanbul i va convertir-se en redactor en cap del diari de l'organització. De 1909 a 1923, va exercir com a governador de diversos districtes turcs del Kurdistan del Nord, entre ells Hakkari (en kurd: Çolemêrg), Qeremursil, Balawa, Beytüşşebap (a la província de Şırnak), Gumuskoy, Adapazarı i Amasya. Va escriure poesia amb el pseudònim de Pîremêrd que en kurd significa «vell home».
El 1925, va tornar a Silêmanî via Bagdad. El 1926 es va convertir en director del diari kurd Jîyan i el 1932 va ser ascendit al càrrec de gerent. El 1938 va canviar el nom del diari pel de Jîn, i va continuar publicant-lo fins al 1950.

## Referències

* ↑ «PÎREMÊRD» (en anglès americà). Encyclopaedia Iranica. [Consulta: 6 desembre 2022].
* ↑ «Mamosta "Piramird" and six decades of efforts to develop Kurdish literature». Arxivat de l'original el 2020-07-16. [Consulta: 6 desembre 2022].
* ↑ «پایگاه خبری زریان موکریان - پیره میرد ، ویکتور هوگوی ادبیات کُردی و بابانوئل کُردها». [Consulta: 6 desembre 2022].
* ↑ Anniversary of the death of a famous Kurdish poet
# Píxide (litúrgia)

Un Píxide es, segons la Reial Acadèmia Espanyola al recipient petit, amb forma de pot o caixa, utilitzat per institucions cristianes com instrument de la litúrgia eucarística.
La paraula procedeix del llatí: pyxis, que al seu torn va tenir el seu origen en el terme grec, πυξίς (capseta) i que a la Grècia Clàssica donava nom al recipient conegut com «pixis o píxide», usat per a guardar cosmètics (afaitis, pomades) o adorns (joies, granadures).

## Història

A l'antiguitat es va desenvolupar a Orient el costum de suspendre un recipient en forma de colom (grec: peristerion, llatí: peristerium) sobre l'altar, que s'utilitzava com a dipòsit del Santíssim Sagrament. Aquest costum és esmentat per Gregori de Tours a la seva Vida de Sant Basili, i en diversos documents francesos antics. El costum probablement va arribar a França des d'Orient; no sembla haver existit mai a Itàlia.
Encara es poden trobar exemples d'aquesta pràctica en ús avui dia; per exemple, a la catedral de la Dormició de Moscou.

## Vegeu també

* Píxide de Zamora

## Referències

* ↑ «píxide». Diccionario de la lengua española. Real Academia Española (castellà).
* ↑ Sánchez García, Francisco José. «Análisis de materiales». A: El léxico religioso en los diccionarios de la Real Academia Española (en castellà). Barcelona: Edicions Universitat Barcelona, 2009, p. 159. ISBN 9788447533190.
* ↑ Aldazábal, José. Vocabulario básico de liturgia (en castellà). Centro De Pastoral Liturgic, 2002, p. 102. ISBN 9788474673722.
* ↑ ; Borrás; Fatás Cabeza Diccionario de Términos de Arte. Madrid: Anaya, 1993, p. 260. ISBN 84-7838-388-3.
* ↑ Caro Bellido, Antonio. Diccionario de términos cerámicos y de alfarería. Cádiz: Agrija Ediciones, 2008, p. 196. ISBN 84-96191-07-9.
* ↑ Catholic History (March 1997), "Dove. Symbol of the Holy Ghost", The Seraph, vol. XVII No. 7, <http://friarsminor.org/xvii7-2.html>. Consulta: 1r agost 2007
# Ramnulf de Périgord

Ramnulf (també Ramnul, Ranulf, Raúl i altres) Bompar (llatí: Rannulfus Bomparius; † 27 de juliol de 975) fou un comte d'Angulema i de Périgord. Era fill del segon matrimoni del comte Bernat de Perigeux (amb una dama de nom Garsenda).
Després que els seus dos germanastres més grans, Arnald I Voratio (Arnuldus Voratio) i Guillem II Talerand (Willelmus Talerandus) haguessin mort amb poc temps de diferència el 962, va recollir la successió de les possessions de la seva família. El fill bastard de Guillem I Tallaferro, Arnald Manser, estava revoltat, i va aconseguir el suport del duc d'Aquitània Guillem IV Braç de Ferro. El 975 fou derrotat i mort en combat per Arnald Manser, que tot seguit va ocupar Angulema on el seu germà Ricard Insipiens no va poder resistir, i Arnald es va proclamar comte sent reconegut tot i ser un bastard. A Périgord un germà de Ramnulf, Heli o Elies, que estava presoner, va poder escapar i proclamar-se comte, però va morir poc després i el va succeir la seva germana Emma, casada amb el comte Bosó I de la Marca.

## Notes

* ↑ Els Tallaferro

## Fonts

* Annales Engolismenses, ed. de Georg Heinrich Pertz a Monumenta Germaniae Historica, 4 (1841), pàg. 5
* Adémar de Chabannes, Ademari Historiarum Liber III, ed. de Georg Waitz a: Monumenta Germaniae Historica, 4 (1861), pàg. 128
# Ramnosa

La ramnosa (abreujadament Ram) és un monosacàrid de sis carbonis que pertany al grup de les metilpentoses i de les desoxihexoses. La seva fórmula química és C₆H₁₂O₅.
La forma que es troba a la natura és la L-ramnosa (6-desoxi-L-mannosa), essent extremadament rar trobar formes D. El seu nom prové del de la planta on es va aïllar per primera vegada Rhamnus frangula, però també es pot obtenir d'una altra espècie anomenada Toxicodendron vernix (Sumac verinós) o trobar-se en forma de glicòsid en altres plantes.
A més es presenta en altres substàncies com els polímers de pectina, característics de les parets vegetals de certs microorganismes com els micobacteris que inclouen els que causen la tuberculosi.

## Referències

* ↑ «Chapter 35 - Pharmacology of the Bacterial Cell Wall». A: Golan, David E.. Principles of Pharmacology: The Pathophysiologic Basis of Drug Therapy (en anglès). Armen H. Tashjian Jr., Ehrin J. Armstrong, Joshua N. Galanter, April Wang Armstrong, Ramy A. Arnaout, Harris S. Rose. Lippincott Williams and Wilkins, 2005, p. 569. ISBN 0-7817-4678-7.

## Enllaços externs

* Utilización de L-ramnosa en el estudio de la adsorción irreversible del bacteriófago PL-1 a la cepa bacteriana Lactobacillus casei Arxivat 2008-04-11 a Wayback Machine. Journal of General Virology.
# Quint Poppeu Segon

Quint Poppeu Segon (en llatí Quintus Poppaeus Secundus) va ser un magistrat romà dels segles I aC i I.
Era cònsol sufecte l'any 9, junt amb Marc Papi Mutil. Aquests dos cònsols van donar nom a la famosa llei Papia Poppea, coneguda generalment com a lex Julia et Papia Poppaea, que regulava els matrimonis.

## Referències

* ↑ Cassi Dió, Historia Romana 56.10

## Bibliografia

* "Poppaei (2)" in J. G. Schlimmer, Z. C. De Boer, Woordenboek der Grieksche en Romeinsche Oudheid 3a ed. (Haarlem, 1920) p. 502
# Rakugo

El rakugo és l'entreteniment japonès segons monòlegs humorístics, els orígens del qual es remunten al segle xvii.
En aquest gènere, l'intèrpret està sempre agenollat sobre un coixí i vesteix un Kimono.

## Descripció

Es pot dir del rakugo que són com una sèrie d'anècdotes humorístiques, una narració divertida de referències quotidianes juntament amb altres de segles d'antiguitat. Darrerament s'estan donant representacions de rakugo en anglès, als teatres yose de Tòquio, sobretot en Asakusa.
# Rakuten

Rakuten, Inc (楽 天 株式会社 Rakuten Kabushiki-gaisha) (JASDAQ: 4755) és una empresa japonesa dedicada al comerç per Internet. La seva botiga en línia és la més gran del Japó, amb més de cinquanta milions d'usuaris registrats. El seu director executiu és Hiroshi Mikitani. El grup Rakuten té més de 10.000 treballadors a tot el món. La facturació del primer trimestre del 2013 va ser de 1.000 milions d'euros, el 20 % més que el trimestre anterior. A Europa la companyia té oficines a França, Àustria, Alemanya i Anglaterra. Rakuten és considerada una de les 10 companyies més innovadores del món, segons la revista Forbes.
El 16 de novembre de 2016 es va anunciar que Rakuten seria el futur patrocinador oficial del FC Barcelona a partir de la temporada 2017-2018, amb un contracte fins al 2021.

## Història

Fundada el 1997 a Tòquio, Rakuten és actualment una de les 10 principals empreses d'internet al món juntament amb Google, Amazon, eBay o Yahoo. La decisió de l'empresa d'instal·lar-se a Barcelona és fruit de més d'un any de treball conjunt amb l'oficina de la Generalitat a Tòquio, que ha donat suport al projecte d'ençà de la primeria. Rakuten tenia fins ara amb una societat comercial a Madrid.
La filial catalana ha previst de crear vint-i-cinc llocs de treball en un primer temps, que eixamplarà fins a vuitanta en un període de tres anys. Aquesta és la segona plataforma de comerç electrònic que Rakuten obre a Europa, després de França.
L'agost del 2012, Rakuten va comprar la start-up catalana «Wuaki.tv», una de les companyies líders a Europa en el servei de video sota demanda (VOD) i que actualment és present a Espanya i el Regne Unit, i a final del 2014 també a França, Alemanya i Itàlia. Actualment té quasi 1,5 milions d'usuaris i prop de 100 treballadors a la seva oficina al Poble Nou de Barcelona. L'any 2017, coincidint amb el patrocini del FC Barcelona, Wuaki.tv va ser rebatejada com a Rakuten TV.

## Patrocinis

Rakuten es converteix en 'Global Innovation and Entertainment Partner' i 'Global Presenting Partner' de la Davis Cup. La competició passa a dir-se Davis Cup by Rakuten fins a 2020.

## Referències

* ↑ 「中信、楽天と業務提携 出店希望の融資先を紹介 Arxivat 2008-12-06 a Wayback Machine.」Kyoto Shimbun Web News、2008年12月4日。
* 1 2 3 «L'empresa Rakuten, número 1 en comerç electrònic al Japó, obrirà una filial a Barcelona per a introduir-se al mercat espanyol». Generalitat de Catalunya, 2012. [Consulta: maig 2013].
* ↑ Domènech, Joan «Rakuten, nou patrocinador del Barcelona». El Periódico, 16-11-2016.
# Rafael Díaz Justo

Rafael Díaz Justo (Gerindote, Castella - la Manxa, 8 de novembre de 1972) va ser un ciclista espanyol que competí professionalment entre 1994 i 2004. Del seu palmarès destaquen les victòries d'etapa al Tour de l'Avenir i a la Volta a Galícia.

## Palmarès

* 1996
** Vencedor d'una etapa al Tour de l'Avenir
* 1998
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Galícia

### Resultats al Tour de França

* 1998. Abandona (17a etapa)
* 1999. 58è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1999. 57è de la classificació general
* 2000. 33è de la classificació general
* 2001. 54è de la classificació general
* 2002. 62è de la classificació general

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Ramon Sunyer Clarà

Ramon Sunyer i Clarà (Barcelona, 23 de gener de 1889 — Barcelona, 14 d'agost de 1963) fou un joier i argenter català.

## Biografia i obra

Va aprendre l'oficia a l'escola de Francesc d'Assís Galí i al taller del seu pare, el també orfebre Josep Sunyer i Parera. La seva mare era Francesca Clarà i Masriera neboda del joier Josep Masriera i Vidal. Fou un dels representants més destacats de l'orfebreria noucentista.
El seu estil era fortament influït pel barroc popular català, però el va evolucionar fins a crear un estil propi, conegut com l'estil Sunyer. També va destacar en l'art litúrgic. Va fundar l'Escola d'Arts i Oficis de la Mancomunitat i també altres agrupacions com els Amics de l'Art Litúrgic i els Amics de Gaudí.
També va estar relacionat amb els Amics de la Poesia i amb la Societat Catalana d'Estudis Històrics. Fou president del Cercle Artístic de Sant Lluc.

## Obres destacades

* Medalla commemorativa del Congrés Litúrgic de Montserrat (1916)
* Portapau de l'abadia de Montserrat
* Coronament del penó de la Lliga Espiritual de la Mare de Déu de Montserrat
* Creu de la Sagrada Família
* Relleus laterals del tron de la Mare de Déu de Montserrat (1947) (executats per Joaquim Ros).

## Exposicions rellevants

* 1925 - L'Exposition des Arts Décoratifs (París)
* 1929 - Saló d'Artistes Reunits de l'Exposició Internacional de Barcelona
* 1936 - VI Triennale de Milà el 1936
* 1955 - III Bienal Hispanoamericana de Arte a Barcelona
* 1955 - Exposició commemorativa al Foment de les Arts i el Disseny

## Referències

* ↑ «Index de Naixements (1886-1890). Any 1889.registre núm.491». Arxiu Municipal de Barcelona, 23-01-1889. [Consulta: 29 abril 2019].
* ↑ «Hemeroteca de la Vanguardia dia 12 d'agost de 1964.pàg.23», 1964. [Consulta: 29 abril 2019].
* ↑ «Ramon Sunyer Clarà». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Letizia Arbeteta. La joyería española de Felipe II a Alfonso XIII en los museos estatales: [catálogo de la exposición]. Editorial NEREA, 1998, p. 199–. ISBN 978-84-89569-19-5 [Consulta: 15 març 2013].
* ↑ Josep Massot i Muntaner. La Persecució Religiosa de 1936 a Catalunya: Testimoniatges. L'Abadia de Montserrat, 1987, p. 162–. ISBN 978-84-7202-848-7 [Consulta: 15 març 2013].
* ↑ La Joieria Sunyer de Barcelona
# Randstad Holding

Randstad Holding N.V. és una societat activa a nivell internacional dins del domini del treball temporal i dels serveis en recursos humans. Fundada el 1960 als Països Baixos, per Fritz Goldschmeding, Randstad opera en una quarantena de països. En 2010, la seva xifra de negocis s'elevava a 14.200 milions d'euros i el seu benefici a 288,5 milions d'euros. El personal permanent de l'empresa era de prop de 26.000 persones. Cada dia, més de 500.000 treballadors temporals treballen per intermediació de Randstad. A tot el món, Randstad disposa de 3.085 agències i 1.110 sucursals on Randstad treballa per a un sol client.
A nivell mundial, Randstad en 2018 es va transformar en el primer gran grup de serveis de recursos humans. La segona plaça és ocupada per l'empresa suïssa Adecco. Randstad opera també sota el nom comercial
Randstad Holding N.V. cotitza en l'índex AEX d'Euronext Àmsterdam, sota l'abreujament RAND. El seu fundador Frits Goldschmeding, és encara el principal accionista. La seu social de la societat es troba a Diemen, als Països Baixos.

## Referències

* ↑ L’édification d'un rêve – rapport annuel 2010 abrégé, page 7
* ↑ «World's Largest Staffing Companies». Staffing Industry Analysts, 2009. Arxivat de l'original el 16 de febrer de 2010. [Consulta: 16 setembre 2011].