OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cal Gou

Cal Gou és una casa rural del nucli de Sant Serni,al municipi de Torà (Solsonès), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Situació

Sant Serni es troba al nord-est de la vila de Torà, enmig dels camps dels vessants de l'esquerra de la riera de Llanera. A la carretera de Torà a Ardèvol, a 5,7 km. de Torà(41° 49′ 56″ N, 1° 27′ 27″ E﻿ / ﻿41.832219°N,1.457389°E﻿ / 41.832219; 1.457389) (molt ben senyalitzat) surt el ramal asfaltat que hi porta en 1,5 km.

## Descripció

Es tracta d'una casa rural que se situa dins el nucli urbà de Sant Serni.
Té diversos coberts annexats, que formen un pas tancat que condueix a una mena de pati interior on es troba la façana principal de la casa. Aquesta consta de quatre façanes i tres plantes. A la façana est, la principal de la casa, hi trobem l'entrada. Té una magnífica porta d'accés en arc de mig punt, a la banda esquerra se situa un petit arc tapiat que correspon a l'altra porta que hi havia en origen, al seu lloc ara hi ha una finestra. A la banda de la dreta hi ha una obertura de dimensions reduïdes, en forma quadrada. A la planta següent hi ha tres finestres, la del centre una reforma la va convertir en un petit balcó. A la darrera planta hi ha tres finestres. Totes les obertures són en pedra ben tallada.
A la façana oest, hi ha tres obertures quadrades que donen a la segona planta. A la següent al centre hi ha un balcó amb barana de ferro, suportat per tres mènsules. A cada costat del balcó hi ha una finestra. L'arrebossat i pintat de la façana no està gaire conservat. A la part superior de la façana, hi ha un requadre amb les inicials i lletres de "P.Q." "1959". La façana sud, està annexada en gran part a Cal Fuster, a la part superior hi ha dues finestres. La façana nord té una ampliació de la casa feta amb totxo. La coberta és de dos vessants (est-oest), acabada amb teules.
Davant de la façana principal a la part dreta, hi ha un altre edifici, construït a principis del segle xx, de caràcter modernista. A la façana nord, hi ha tres grans arcades amb maons, que donen a un porxo on hi ha diverses entrades. A la part superior de la façana, hi ha tres finestres repartides per la façana.
A l'altra banda del patí, hi ha un altre edifici, més rudimentari: l'antiga pallissa que va ser convertida en restaurant el 2004. Hi destaca la gran arcada que hi ha a l'interior.

## Història

La datació aproximada és del segle xvi o XVII però és molt probable que tingui precedents més antics.

## Bibliografia

* Coberó, Jaume; Garganté, Maria; Oliva, Jordi [et al.].. Inventari del Patrimoni Arqueològic, Arquitectònic i Artístic de la Segarra. Vol.II Torà. Hostafrancs: Fundació Jordi Cases i Llebot, Abril 2000, p. 120. ISBN 84-607-0408-4.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Cal Gou». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 març 2015].
# Cal Mestre de Cellers

Cal Mestre és una casa del nucli de Cellers, al municipi de Torà (Solsonès), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una casa rural reformada, assentada sobre un desnivell de terreny, dins el nucli de Cellers.
A la façana principal (sud), a la planta baixa, al centre, hi ha l'entrada amb arc de mig punt. A la clau de l'arc hi ha una petita decoració escultòrica, com si fos un rotlle. A cada contraclau una inscripció: MAS-SANA. A l'esquerra de l'entrada hi ha una petita espitllera. A la planta següent, al centre hi ha un balcó amb barana de ferro, i a cada costat d'aquest hi ha una finestra. A les golfes hi ha tres petites obertures. A la façana oest, a la planta baixa, hi ha un contrafort i una finestra a la seva esquerra. A la planta següent, hi ha dues finestres i a les golfes una petita obertura. La façana nord es troba a l'altura del terreny.
La coberta és dos vessants (nord-sud), acabada amb teules.

## Referències

* 1 2 3 «Cal Mestre de Cellers». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 març 2015].
# Dinarc de Creta

Dinarc (en grec antic: Δείναρχος, llatí: Deinarchus) fou un escriptor de l'antiga Grècia del qual no es coneix res més que una notícia de Demetri de Magnèsia, recollida per Dionisi d'Halicarnàs, segons el qual va escriure una obra on recopilava mites i llegendes de Creta.

## Referències

* ↑ «Deinarchos 4». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
* ↑ Smith (editor), William. «3.Deinarchus». A: A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 951.
# Zooplàncton

Tradicionalment, s'ha dividit a la comunitat planctònica en fitoplàncton o plàncton vegetal i en zooplàncton o plàncton animal.
Es denomina zooplàncton a la fracció del plàncton constituïda per éssers que s'alimenten de matèria orgànica ja elaborada per ingestió. Està constituït per protozous, és a dir, protistes diversos, fagotrofs que engloben l'aliment fagocitant-lo. També per larves d'animals més grans, com esponja, cucs, equinoderms, mol·luscs o crustacis, i d'altres artròpodes aquàtics, així com formes adultes de menuda grandària de crustacis —com copèpods o cladòcers—, rotífers, i fases juvenils de peixos (alevins).
Són heteròtrofs que en la cadena tròfica ocupen les primeres posicions de consumidors, alimentant-se dels productors primaris (components del fitoplàncton), d'organismes descomponedors, com bacteris, o d'altres components del zooplàncton. Alguns s'alimenten de residus orgànics particulats.
En molts casos els integrants del zooplàncton guarden una gran proximitat sistemàtica amb altres del fitoplàncton, de vegades fins i tot són del mateix gènere. Moltes algues unicel·lulars flagel·lades simultanegen o alternen la fotosíntesi amb la ingestió d'aliments orgànics.
# Gimnàstica als Jocs Olímpics d'estiu de 1936

Als Jocs Olímpics d'Estiu de 1936 celebrats a la ciutat de Berlín (Alemanya) es disputaren nou proves de gimnàstica. La competició es desenvolupà entre els dies 10 i 12 d'agost de 1936. En aquesta edició la competició incorporà una competició femenina per equips.

## Resum de medalles
### Categoria masculina

| Prova | Or | Plata | Bronze |
| Concurs complet individual Detalls | Alfred Schwarzmann | Eugen Mack | Konrad Frey |
| Concurs complet per equips Detalls | AlemanyaFranz Beckert Konrad Frey Alfred Schwarzmann Willi Stadel Inno Stangl Walter Steffens Matthias Volz Ernst Winter | SuïssaWalter Bach Albert Bachmann Walter Beck Eugen Mack Georges Miez Michael Reusch Eduard Steinemann Josef Walter | FinlàndiaMauri Nyberg-Noroma Veikko Pakarinen Aleksanteri Saarvala Heikki Savolainen Esa Seeste Einari Teräsvirta Eino Tukiainen Martti Uosikkinen |
| Exercici de terra Detalls | Georges Miez | Josef Walter | Konrad Frey Eugen Mack |
| Barra fixa Detalls | Aleksanteri Saarvala | Konrad Frey | Alfred Schwarzmann |
| Barres paral·leles Detalls | Konrad Frey | Michael Reusch | Alfred Schwarzmann |
| Cavall amb arcs Detalls | Konrad Frey | Eugen Mack | Albert Bachmann |
| Anelles Detalls | Alois Hudec | Leon Štukelj | Matthias Volz |
| Salt sobre cavall Detalls | Alfred Schwarzmann | Eugen Mack | Matthias Volz |

### Categoria femenina

| Prova | Or | Plata | Bronze |
| Concurs complet individual Detalls | AlemanyaAnita Bärwirth Erna Bürger Isolde Frölian Friedl Iby Trudi Meyer Paula Pöhlsen Julie Schmitt Käthe Sohnemann | TxecoslovàquiaJaroslava Bajerová Vlasta Děkanová Božena Dobešová Vlasta Foltová Anna Hřebřinová Matylda Pálfyová Zdeňka Veřmiřovská Marie Větrovská | HongriaMargit Csillik Margit Kalocsai Ilona Madary Gabriella Mészáros Margit Nagy Olga Tőrös Judit Tóth Eszter Voit |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Alemanya | 6 | 1 | 6 | 13 |
| 2 | Suïssa | 1 | 6 | 2 | 9 |
| 3 | Txecoslovàquia | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 4 | Finlàndia | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 5 | Iugoslàvia | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 6 | Hongria | 0 | 0 | 1 | 1 |

## Referències

* ↑ «Olympedia – Artistic Gymnastics at the 1936 Summer Olympics». [Consulta: 24 octubre 2024].
# Exposició Internacional de Brussel·les de 1897

L'Exposició Internacional de Brussel·les (Exposition Internationale de Bruxelles en francès) de 1897 fou una Exposició universal celebrada a Brussel·les, Bèlgica, des del 10 de maig de 1897 fins al 8 de novembre de 1897. Hi participaren 27 països, i hi assistiren aproximadament 7.8 milions de persones.
Les seus principals de la fira van ser el Parc del Cinquantenari i una secció colonial a Tervuren que mostrava la propietat personal del rei Leopold II de Bèlgica, l'Estat Lliure del Congo. Les dues seus d'exposició estaven unides per un tramvia dissenyat especialment.

## Exposició colonial

La secció de Tervuren se situava al Palau de les Colònies (tot i que només hi havia una colònia), dissenyat per l'arquitecte belga Albert-Philippe Aldophe. A la sala principal Georges Hobé hi dissenya una particular estructura Art Nouveau en fusta per recordar la selva, fent servir fusta de bilinga, un arbre africà. L'exposició de l'interior mostrava objectes etnogràfics, animals dissecats, i a la "Sala de les Grans Cultures" els productes més importants del Congo des del punt de vista de l'exportació:cafè, cacau i tabac. Al parc, s'hi bastí un poble congolès, on hi van viure 60 africans durant el període de l'exposició. L'èxit d'aquesta exposició va conduir a l'establiment permanent del Museu Reial de l'Àfrica Central el 1898.

## Art Nouveau

Els principals dissenyadors de l'esdeveniment es trobaven entre els mestres belgues de l'arquitectura Art Nouveau en el punt més alt d'aquest estil: Henry van de Velde, Paul Hankar, Gédéon Bordiau, i Gustave Serrurier-Bovy. Henri Privat-Livemont produí pòsters per l'exposició.
Lamentablement sembla que hi ha poques restes físiques de l'esdeveniment. Un petit pavelló neoclàssic anomenat el Temple de les Passions Humanes que Victor Horta dissenya per hostatjar un relleu escultural de Jef Lambeaux fou acabat a temps per l'exposició, però la seva inauguració es va endarrerir per disputes fins al 1899.

## Enllaços externs

* Descripció de la BIE Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine. (francès)
* Fotos de l'stand del Congo
# Organització territorial de Turquia

Turquia té una estructura unitària en termes d'administració i aquest aspecte és un dels factors més importants que configuren l'administració pública turca. Quan es tenen en compte tres competències (executives, legislatives i judicials) com a funcions principals de l'Estat, les administracions locals tenen poc poder. Turquia és un sistema unitari no federal, i les províncies estan subordinades al centre. Es van crear administracions locals per prestar serveis i el govern està representat pels governadors i governadors de ciutats. A més dels governadors i els governadors de la ciutat, altres funcionaris públics superiors també són nomenats pel govern central en comptes de designar-los per alcaldes o elegits pels seus components.
Dins d'aquest marc unitari, Turquia es subdivideix en 81 províncies amb finalitats administratives. Cada província es divideix en districtes, per un total de 923 districtes. Turquia també es divideix en set regions i 21 subregions per a finalitats geogràfiques, demogràfiques i econòmiques; això no fa referència a una divisió administrativa.
L'estructura centralitzada de la presa de decisions a Ankara sovint es considera un impediment per al bon govern i provoca el ressentiment en particular a les regions minoritàries ètniques. Els passos cap a la descentralització des del 2004 han resultat ser un tema molt controvertit a Turquia. Turquia està obligada, segons la Carta europea de l'autogovern local, a descentralitzar la seva estructura administrativa. Un programa de descentralització per a Turquia és un debat en curs sobre els acadèmics del país, la política i el públic en general.
Turquia es subdivideix de manera jeràrquica a les subdivisions:
Els tres nivells NUTS (vegeu article Regions estadístiques NUTS de Turquia) són:
Per sota dels nivells NUTS, hi ha dos nivells UAL:
A més hi ha regions geogràfiques de Turquia, definides per a propòsits merament estadístics, i no pas com a divisió administrativa.

## Ciutats

Categoria:Ciutats de Turquia

## Pobles

Categoria:Pobles de Turquia

## Vegeu també

* Àrees metropolitanes de Turquia
# Més País

Més País (en castellà: Más País) és una plataforma política i electoral formada per Íñigo Errejón a partir de Més Madrid amb l'objectiu de concórrer a les eleccions generals espanyoles del 10 de novembre de 2019. La plataforma va ser anunciada el 22 de setembre de 2019 i va ser presentada formalment el 25 de setembre.
Más País aspirava a repetir el moviment amb què uns mesos enrere havia pres l'hegemonia de l'esquerra a Unidas Podemos a Madrid i pretenia captar votant desencantat d'Unidas Podemos, de l'abstenció i també del PSOE. El partit va tancar aliances amb com Compromís, Equo i la Chunta Aragonesista. però les ambicioses expectatives van quedar frustrades aconseguint només dos escons (un per a Errejón, i Inés Sabanés de Verdes Equo) i un altre per a Compromís.
Errejón va començar un procés de construcció d'un partit estatal, que es va solapar amb el desplegament polític del Moviment Sumar des que Yolanda Díaz va heretar de Pablo Iglesias el lideratge de l'espai polític i va començar el seu camí polític, participant en la coalició Sumar que es va formar per a les eleccions generals espanyoles de 2023, i finalment s'integra en el Moviment Sumar en 2024.

## Referències

* ↑ Vázquez, Cristina «Un 70% de la militancia de Compromís apoya ir con la formación de Errejón el 10-N» (en castellà). El País [Madrid], 26-09-2019. ISSN: 1134-6582.
* ↑ Plantilla:Ref-we
* ↑ «Las bases de Equo deciden concurrir al 10N con Más País y Uralde abandona el partido con otros dirigentes» (en castellà). eldiario.es. [Consulta: 2 octubre 2019].
* ↑ Lema, Marcos «La Chunta concurrirá a las generales con Más País» (en castellà). El País [Madrid], 28-09-2019. ISSN: 1134-6582.
* ↑ Daniel Cela i Alberto Ortiz. «Más País inicia un proceso para integrar sus territorios excepto Madrid en el partido de Yolanda Díaz» (en castellà). El Diario, 07-10-2023. [Consulta: 7 abril 2024].
* ↑ Paula Chouza. «Sumar renuncia a tener estructura propia en Madrid y da el control al partido de Mónica García en la región» (en castellà). El País, 22-03-2024. [Consulta: 7 abril 2024].
# Carmen Zapata

Carmen Zapata (Barcelona, 1963) és una promotora cultural. Des de l'octubre de 2024 exerceix el càrrec de comissionada de la nit de Barcelona.
Amb estusis de Dret i Comunicació i Mitjans, i coneixedora del món de la programació musical i l'oci nocturnés una especialista en la indústria de la música. Amb més de dues dècades de trajectòria professional, ha destacat com a defensora activa de la tasca cultural de les sales de música, de la igualtat de gènere i la diversitat en el sector. Des del 2006 ha estat gerent de l'Associació de Sales de Concerts de Catalunya (ASACC). També és sòcia fundadora i expresidenta de l'Associació de Dones de la Indústria de la Música (MiM). Darrerament, s'ha centrat en la direcció del cicle de concerts 'Curtcircuit', responsable de la programació d'esdeveniments arreu dels Països Catalans. L'any 2021 va ser reconeguda amb el premi 'KeyChange Award' per la seva trajectòria.

## Referències

* ↑ Palmer, Jordi «Carmen Zapata, primera comissionada de la nit de Barcelona. La gerent de l'Associació de Sales de Concerts de Catalunya assumeix el rol de coordinar i mediar en l'activitat nocturna». El Nacional, 24-10-2024 [Consulta: 24 octubre 2024].
* ↑ Cobo, David «Qui és Carmen Zapata, l'escollida per cobrir la promesa de «l'alcalde de nit» de Barcelona? La nova figura creada per l'Ajuntament finalment portarà el nom de "comissionada" de l'àmbit nocturn i prioritzarà la mirada de gènere». Nació Digital, 24-10-2024 [Consulta: 24 octubre 2024].
* ↑ Escales, Carme ««Al món li ha faltat els Beatles dones» Impulsora de música en directe en projectes com el CurtCircuit, i al capdavant de Dones en la Indústria Musical». El Periódico, 31-10-2018 [Consulta: 24 octubre 2024].
* ↑ «Carmen Zapata, escollida la primera Comissionada de la Nit de Barcelona». Línia. Diari Metropolità, 24-10-2024 [Consulta: 24 octubre 2024].
# Emma Weyant

Emma Weyant (Sarasota, 24 de desembre de 2001) és una nedadora estatunidenca.
Resident a Sarasota, Florida, va guanyar la seva primera medalla olímpica el 25 de juliol de 2021 en la final dels 400m estils, quedant en segona posició.

## Referències

* ↑ «Swimming WEYANT Emma - Tokyo 2020 Olympics» (en anglès americà). [Consulta: 26 juliol 2021].
* ↑ «Emma WEYANT | Profile | FINA Official» (en anglès). [Consulta: 26 juliol 2021].
* ↑ «Emma Weyant» (en anglès). Team USA. [Consulta: 26 juliol 2021].
* ↑ «Sarasota Swimmer Upsets Olympic Veterans, Headed To Tokyo: Report» (en anglès), 15-06-2021. [Consulta: 26 juliol 2021].
* ↑ «Resultados de la final» (en castellà). Eurosport. [Consulta: 26 juliol 2021].
* ↑ «Tokyo Olympics: Swimming - Women's 400m Individual Medley results» (en anglès). BBC Sport.
* ↑ «The First Tokyo Olympics Medals For The U.S. Go To Swimmers» (en anglès). [Consulta: 26 juliol 2021].
# Roi Et

Roi Et (en tailandès: ร้อยเอ็ด) és una ciutat de Tailàndia al nord del territori de l'Isaan a la província homònima de la que n'és la capital. L'àrea municipal de Roi Et té una població de 34.229 habitants segons el cens del 2006.

## Referències

* ↑ «Roi Et». Arxivat de l'original el 23 de juny 2012. [Consulta: 21 juny 2015].
* ↑ «Distance Bangkok-Roi Et». [Consulta: 21 juny 2015].
# Sant Pere del Soler de Puig-redon

Sant Pere del Soler és una capella del nucli de Puig-redon al municipi de Torà (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Petita capella que es troba a uns 25 metres del mas Soler. Construcció de planta rectangular, té coberta de volta de canó. L'entrada d'arc de mig punt adovellat, es troba al mur oest. Culmina la façana un campanar de cadireta d'un sol ull, formada per dues peces trapezoïdals on descansa una pedra monolítica amb una creu llatina gravada al mig.
Al mur sud no hi ha cap obertura. Al mur nord, hi ha una finestra de doble esqueixada. Al mur est no hi ha cap obertura. La coberta és de dos vessants (sud-nord), acabada amb teules.
A l'interior hi ha tres arcs amb llunetes fetes de guix.
Fins al 2012 es va utilitzar com a magatzem d'estris. Actualment està restaurada deixant les parets amb pedra vista i la volta enguixada.

## Història

Les primeres notícies de la capella es troben a la donació que l'any 1130 Guillem Bernat i la seva muller Guilla feren a Santa Maria de Solsona de l'alou de la Vila de Sanç, amb l'església de Sant Pere.

## Referències

* 1 2 3 4 «Sant Pere del Soler». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 març 2015].

## Bibliografia

* Coberó, Jaume; Garganté, Maria; Oliva, Jordi [et al.].. Inventari del Patrimoni Arqueològic, Arquitectònic i Artístic de la Segarra. Vol.II Torà. Hostafrancs: Fundació Jordi Cases i Llebot, Abril 2000, p. 184-185. ISBN 84-607-0408-4.
# Capella del Coll de Llanera

La capella del Coll de Llanera és la capella de la masia del Coll del municipi de Torà (Solsonès), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
La masia i la capella estan a l'extrem nord-est del terme municipal, a la solana del serrat de la Vila, no lluny del dolmen de Llanera. Domina els camps de conreu que s'estenen pel seu voltant i vers els plans del sud. Per llevant la coneguda obaga del Coll, molt extensa, espessa i redreçada, la separen del barranc de Santa Maria que transcorre un centenar de metres sota seu. S'hi accedeix des de l'Hostal Nou per pistes en bon estat.

## Descripció

Construïda el segle xviii damunt una cinglera, d'una sola nau de planta rectangular (7,40 x 4, 70), està orientada en sentit nord -sud. Capçalera plana i volta de canó a l'interior. Presenta parament a base de grans carreus ben escairats amb una petita obertura a manera d'espitllera al mur est. Coberta de teula àrab i interior enguixat.
Darrerament dedicada a la Immaculada Concepció, antigament estava sota l'advocació de Sant Martí.

## Referències

* 1 2 «Capella del Coll de Llanera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 abril 2016].

## Bibliografia

* Coberó, Jaume; Garganté, Maria; Oliva, Jordi [et al.].. Inventari del Patrimoni Arqueològic, Arquitectònic i Artístic de la Segarra. Vol.II Torà. Hostafrancs: Fundació Jordi Cases i Llebot, Abril 2000, p. 183. ISBN 84-607-0408-4.
# Jaffe-Davids-Kanal

El Jaffe-Davids-Kanal o Jaffe-Davids-Kanal és un canal navegable a Wilhelmsburg a l'estat federal alemany d'Hamburg. Comença al Canal Ernst August i vessa a l'extrem meridional al Bauwiesenwettern, un wettern no navegable a prop del carrer Rotenhäuser Straße, que desguassa al Rathauswettern. Va ser excavat a l'inici del segle xx principalment per a millorar el desguàs de dels prats húmids que anaven urbanitzant-se ràpidament. La terra excavada també servia per a alçar les ribes.
Fins a la fi dels anys 1950, el canal també servia per al proveïment de la indústria als seus marges. La punta sud del canal era ocupada per les instal·lacions de la companyia H. Schlinck & Cie, coneguda a Alemanya pel Palmin, una margarina a base d'oli de palma. L'empresa va ser represa per Unilever i el 2004 per la Cia Peter Kölln. Els edificis van transformar-se en lofts per a artistes i despatxos. Les empreses que quedan al marge del canal, ja no l'utilitzen per al transport. Des del 2005, la ciutat d'Hamburg elabora un projecte de revitalitzar les afores del canal, que tot i quedar oficialment navegable, només s'utilitzat per la navegació esportiva.
* El Jaffe-Davids-Kanal del pont del carrer Vogelhüttendeich
* L'antiga fàbrica d'àcids gras trans Palmin
* La punta sud del canal

## Referències

* ↑ «Ernst-August-Kanal», Deutscher Ruderverband e.V., 2010 [consulta el 30 de setembre de 2012]
* ↑ Verordnung zur Bestimmung der schiffbaren Gewässer vom 5. Mai 1987 (alemany), Hamburg, Ajuntament d'Hamburg, 1987 (en català: Decret sobre les vies aquàtiques navegables del 5 de novembre de 1987)
* ↑ Stadtatlas-Großraum Hamburg, Hamburg, Editorial PAS Verlags GmbH, 2009, pàgina 51, ISBN 978-3-934272-92-7
* ↑ «H. Schlinck & Cie., Fabrikation von Speisefetten, Palmin, Fabrik Wilhelmsburg», Dampfmaschinen und Lokomotiven, Mannheim, Albert Gieseler, 2009, amb fotos de la fàbrica a l'època industrial.
* ↑ Jochen Gipp, Brachflächen werden wiederbelebt, Hamburger Abendblatt, Hamburg, 6 de gener de 2006, (traducció: Nova vida a l'ermàs) (alemany)
* ↑ «Kunst im Turm», Hamburger Abendblatt, 4 de novembre de 2004, (en català: Art a la torre)
* ↑ «Stadtumbau Wilhelmsburg», Stadtgespräche Sommersemester 2005 - Ergebnisbericht, Hamburg, Ajuntament d'Hamburg, 2005
# Jaffna

Jaffna (en idioma tàmil: யாழ்ப்பாணம் [ja: ɻ'pa: ɳam], on யாழ் = arpa i பாணம் = poble, per tant seria ciutat de les arpes). és una ciutat del nord de Sri Lanka, a uns 400 km de Colombo, és la segona ciutat en importància del país, la població ha disminuït a conseqüència de la guerra. La ciutat és la capital cultural dels tàmils i té uns 88.138 habitants (2011).

## Referències

* ↑ Katiresu, Subramanier. A Hand Book to the Jaffna Peninsula and a Souvenir of the Opening of the Railway to the North (en anglès). Asian Educational Services, 2004. ISBN 9788120618725.
* ↑ «Sri Lanka: largest cities and towns and statistics of their population». World Gazetteer. Arxivat de l'original el 2012-06-19. [Consulta: 6 maig 2017].
* ↑ Rasanayagam, C.; Rasanayagam, Mudaliyar C. Ancient Jaffna: Being a Research Into the History of Jaffna from Very Early Times to the Portuguese Period (en anglès). Asian Educational Services, 1993. ISBN 9788120602106.

## Bibliografia

* Pujangga, Putra. A requiem for Jaffna. Londres: Anantham Books, 1997. ISBN 1-902098-00-5.
* Kanagasingam, Rajkumar. German Memories in Asia. Bloomington, Indiana, USA: AuthorHouse, 2007. ISBN 1-4343-1582-7.