OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mines de Can Palomeres

Les Mines de Can Palomeres són un conjunt de mines de mineral de ferro situades a Malgrat de Mar (Alt Maresme, Catalunya).

## Història

Des del principi del segle XIX se sabia que a la muntanya de Can Palomeres hi havia mineral de ferro, iniciant-se petites explotacions i prospeccions. No és fins a l'any 1865, que Josep Maria Fivaller va comprar la mina Mazarrón i l'any 1866 Francesc Juncó va comprar la mina Josefa que l'activitat minera no augmenta. Però aquestes explotacions continuen sent petites i a finals del segle XIX tanquen a causa de les pèrdues econòmiques que generaven. L'activitat important minera a Malgrat de Mar no començaria fins a l'any 1909, quan es funda la Societat Mines de Ferro de Malgrat de Mar, que reactivaria l'extracció minera. Pel transport del mineral des de les mines fins als vaixells que l'havien de transportar fins als alts forns d'Anglaterra, es va construir un telefèric de vagonetes que anava des d'un carregador situat prop de les mines fins a la Pilona, l'estació de descàrrega situada uns 400 metres de la costa. El primer vaixell, el Cardenia, de la companyia M.&G Fergusson and Co. Ltd va salpar el 12 de novembre de 1911 des de la Pilona amb 4100 tones de mineral de ferro. Després d'aquest primer vaixell, 20 carregaments de mineral van transcórrer amb normalitat fins que el vintiunè vaixell que havia salpat des de la Pilona va ser enfonsat davant de la costa dels Països Baixos l'any 1914 a causa de la Primera Guerra Mundial. Per les pèrdues d'aquest enfonsament i amb la perspectiva de la guerra, l'empresa va aturar definitivament l'activitat. Les mines de Can Palomeres van ser utilitzades durant un període curt però intens, es van extreure unes 75000 tonelades de mineral de ferro durant els 5 anys d'operació.
Posteriorment a l'activitat minera, les mines de Can Palomeres també van ser utilitzades com a polvorí durant la guerra civil. Posteriorment, van ser utilitzades per al cultiu de xampinyons. Actualment, estan en desús total i algunes es poden visitar.

## Biodiversitat

Les galeries i cavitats que l'activitat minera ha deixat ha esdevingut refugi de moltes espècies, principalment de ratpenats que habiten les mines durant l'estiu per reproduir-se. S'hi ha observat catorze espècies de ratpenats diferents: de la familia dels rinololòfids: ratpenat de ferradura gros, ratpenat de ferradura petit i ratpenat de ferradura mediterrani; de la familia dels vespertiliòntids: ratpenat d'Escalera, ratpenat de musell llarg, ratpenat de musell agut, ratpenat de peus grossos, ratpenat comú, ratpenat soprano, ratpenat de vores clares, ratpenat muntanyenc, ratpenat dels graners i ratpenat orellut meridional; i de la familia dels minioptèrids el ratpenat de cova.

## Referències

* ↑ Martín, Marc; Escartin, Santi; Mariani, Simone. La Pilona de Malgrat de Mar. Un recorregut històric, naturalístic i socioecològic per un símbol del litoral malgratenc. Ajuntament de Malgrat de Mar, 2020. ISBN 978-84-934633-9-7.
* 1 2 Serra Cobo, Jordi; López-Roig, Marc; Bayer, Xavier. El tresor ecològic de les mines de Can Palomeres: els ratpenats. Ajuntament de Malgrat de Mar. ISBN 978-84-934633.
# Karl Barry Sharpless

Karl Barry Sharpless (Filadèlfia, Pennsilvània, EUA, 28 d'abril de 1941) és un químic i professor universitari estatunidenc guardonat amb el Premi Nobel de Química l'any 2001 i el Premi Nobel de Química 2022. Va estudiar química al Friends' Central School, on es llicencià el 1959. Posteriorment realitzà el doctorat l'any 1968 a la Universitat Stanford, continuant els seus treballs post-doctorals en aquesta universitat. Fou professor de l'Institut Tecnològic de Massachusetts, i des de 1990 és professor de química al The Scripps Research Institute de La Jolla a Califòrnia. L'any 2001 fou guardonat amb la meitat del Premi Nobel de Química per haver aconseguit obtenir molècules quirals òpticament pures mitjançant la reacció d'oxidació amb catalitzadors. L'altra meitat del premi fou compartida pel químic nord-americà William S. Knowles i el japonès Ryoji Noyori per aconseguir el mateix procés utilitzant la hidrogenització.
L'any 2022 fou guardonat novament amb el Premi Nobel de Química pel desenvolupament de la química del clic i la química bioortogonal. Compartí el premi juntament amb Carolyn Bertozzi i Morten P. Meldal. Amb aquest segon guardó, Sharpless es converteix en el segon químic a rebre dos Premi Nobel de Química, després de Frederick Sanger, i la cinquena persona a rebre més d'un Premi Nobel, una fita que fins al moment només havien aconseguit: Marie Curie, Linus Carl Pauling, John Bardeen i Frederick Sanger.

## Referències

* ↑ Pàgina de l'Institut Nobel, Premi Nobel de Química 2001 (anglès)
* ↑ «The Nobel Prize in Chemistry 2022» (en anglès americà). [Consulta: 6 octubre 2022].
* ↑ «Nobel Prize facts» (en anglès americà). [Consulta: 6 octubre 2022].
# Lawrence Nuesslein

Lawrence Adam Nuesslein, conegut com a Larry Nuesslein, (Ridgefield Park, Estats Units 1895 - Allentown 1971) fou un tirador olímpic nord-americà, guanyador de cinc medalles olímpiques.

## Biografia

Va néixer el 16 de maig de 1895 a la ciutat de Ridgefield Park, població situada a l'estat de Nova Jersey. Va morir el 10 de maig de 1971 a la ciutat d'Allentown, població situada a l'estat de Pennsilvània.

## Carrera esportiva

Va participar, als 24 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1920 realitzats a Anvers (Bèlgica), on va aconseguir guanyar 5 medalles en les proves de tir olímpic. Va guanyar la medalla d'or en les proves de carabina (50 metres) i carabina (50 metres per equips); la medalla de plata en la prova de rifle militar (300 metres drets per equips); i la medalla de bronze en les proves de rifle militar (300 metres drets) i tir al cérvol (tret simple per equips).
Forma part de l'USA Shooting Hall of Fame.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Larry Nuesslein». [Consulta: 10 desembre 2023].
* ↑ «Lawrence Nuesslein» (en anglès americà). [Consulta: 10 desembre 2023].
# Coxsackievirus

El coxsackievirus o virus Coxsackie (Coxsackievirus) és un virus de la família Picornaviridae i el gènere Enterovirus. Estan entre els patògens més importants dels humans i normalment es transmeten per la ruta fecal-oral. Els coxsackievirus comparteixen moltes característiques amb els poliovirus. Van ser descoberts el 1948-49 per Gilbert Dalldorf, que treballava pel Departament de la Salut dels Estats Units.
Són una de les causes principals de la meningitis asèptica.
Els coxsackievirus es divideixen entre els grups A i el B. Els A causen paràlisi flàccida amb miositis generalitzada, el grup B causa paràlisi espàstica per degeneració neuronal.

## Referències

* ↑ «Boca-mà-peu». Canal Salut. Departament de Salut de la Generalitat de Catalunya, 4 maig 2023. [Consulta: 19 octubre 2024].
* ↑ Seitsonen, Jani; Shakeel, Shabih; Susi, Petri; Pandurangan, Arun P.; Sinkovits, Robert S.; Hyvönen, Heini; Laurinmäki, Pasi; Ylä-Pelto, Jani; Topf, Maya «Structural analysis of coxsackievirus A7 reveals conformational changes associated with uncoating» (en anglès). Journal of Virology, vol. 86, 13, 2012, pàg. 7207–7215. DOI: 10.1128/JVI.06425-11. PMC: 3416324. PMID: 22514349.
# Leonardo da Cutro

Giovanni Leonardo di Bona, també conegut com a Giovanni Leonardo da Cutri (o da Cutro), o simplement Leonardo da Cutro, i anomenat Il Puttino, va ser un jugador d'escacs italià, un dels millors jugadors d'escacs del segle xvi, i vencedor del primer torneig d'escacs mai documentat, el 1575.

## Biografia

Giovanni Leonardo va néixer a Cutro, (Calàbria), llavors Regne de Nàpols, el 1552. Era anomenat «Il Puttino» (nen petit en italià) per la seva escassa alçada. Va estudiar lleis a Roma, i en aquesta època es va batre per primera vegada amb Ruy López de Segura, amb qui va perdre dos cops. Després de la derrota va anar a Nàpols on es va entrenar en el joc durant dos anys amb Paolo Boi, l'altre gran jugador italià de l'època; ambdós són considerats com més o menys de la mateixa força de joc. En el període 1566-1572, va viatjar i jugar als escacs a Roma, Gènova, Marsella, i Barcelona.
S'explica que va tornar a Cutro perquè el seu germà havia estat capturat pels sarraïns. Leonardo va proposar al cap dels pirates jugar-se l'alliberament del seu germà als escacs. No només va guanyar la llibertat del seu germà sinó que també va obtenir 200 ducats que el pirata va gosar a apostar.

## El torneig de Madrid de 1575

Després d'aquesta gesta va anar a Gènova i d'aquí a Madrid, on va jugar el famós torneig patrocinat per Felip II: el 1575, Felip II el convidà a un torneig a la seva cort, de manera que es van reunir a Madrid els millors escaquistes italians de la seva època: Leonardo da Cutri i Paolo Boi, juntament amb els castellans Ruy López i Alfonso Cerón. Aquesta prova és qualificada pels historiadors com el primer torneig internacional de mestres, i és la primera a ser documentada.
El torneig el va guanyar Leonardo da Cutri, que va passar a ser considerat el millor jugador del món, i va rebre com a premi mil ducats, una capa d'ermini i el seu lloc de naixement (a Calàbria, regne de Nàpols, part dels dominis de la monarquia hispànica), durant vint anys, va estar exempt de pagar tributs. Felip II va enviar les seves felicitacions a Joan d'Àustria en una carta datada el 22 d'agost de 1575.
Posteriorment, va partir cap a Lisboa, on tant ell com Paolo Boi es van enfrontar als millors jugadors de Portugal, i en particular a Il Moro, eminent jugador patrocinat pel rei Sebastià I. Tant Boi com Il Puttino varen guanyar contra Il Moro.
També el rei de Portugal va ser generós amb la seva recompensa, i després d'aquest nou triomf, Giovanni Leonardo, va tornar a Itàlia ric, i s'establí a Nàpols on va fer de mestre d'escacs per al príncep de Bisignano, i hi morí el 1587, als 45 anys

## Bibliografia

* Adriano Chicco; Giorgio Porreca. Dizionario enciclopedico degli scacchi. Milà, Mursia, 1971.
* Adriano Chicco; Antonio Rosino. Storia degli scacchi in Italia. Venezia, Marsilio, 1990, ISBN 88-317-5383-5.
* Mario Leoncini. All'ombra della Torre: scacco al Re. Settecento anni di scacchi a Siena. Siena, Tip. Senese, 1994.
# Jan Heřmánek

Jan Heřmánek (Dolní Lhota, 28 de maig de 1907 - Praga, 13 de maig de 1978) va ser un boxejador txecoslovac que va competir entre les dècades de 1920 i 1930.
El 1928 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Amsterdam, on guanyà la medalla de plata de la categoria del pes mitjà, en perdre la final contra Piero Toscani.
Com a professional, entre 1930 i 1932, va disputar 5 combats, amb un balanç de 2 victòries, 2 derrotes i 1 combat nul.

## Referències

* ↑ «Jan Heřmánek Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 1 de març 2012. [Consulta: 15 setembre 2018].
* ↑ Jan Heřmánek a BoxRec
# Kristjan Palusalu

Kristjan Palusalu (Varbla Rural Municipality, 10 de març de 1908 - Tallinn, 17 de juliol de 1987) va ser un lluitador estonià que va compaginar la lluita lliure i la lluita grecoromana durant la dècada de 1930. Fou el primer i únic lluitador de la història olímpica a guanyar la prova del pes pesant tant en l'estil lliure com grecoromà.
S'inicià en la lluita el 1929 i el 1931 ja guanyà el seu primer campionat estonià de lluita. La Gran Depressió va fer que no pogués participar en els Jocs Olímpics de 1932 perquè Estònia no hi envià cap equip.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Berlín, on va disputar dues proves del programa de lluita, una de lluita lliure i una altra de lluita grecoromana. En ambdues, el pes pesant de lluita lliure i el pes pesant de lluita grecoromana, guanyà la medalla d'or. El triomf fou celebrat arreu d'Estònia amb Palusalu i altres atletes estonians recorrent el país en ferrocarril donant discursos. Un terç dels habitants de Tallinn van anar a saludar-lo i el govern estonià li va regalar una granja. El 1937 guanyà el Campionat d'Europa de lluita d'estil grecoromà del pes pesant. A nivell nacional va guanyar 12 títols d'Estònia i el 1936 va ser escollit com a esportista estonià de l'any. El 1938 s'hagué de retirar de la competició per culpa d'una lesió a l'esquena.
Després que la Unió Soviètica ocupés Estònia el 1940, Palusalu va ser enviat a fer treballs forçats a Kotlas el 1941. Va intentar escapar amb altres presoners però va ser capturat al cap d'uns dies. Després va ser condemnat a mort juntament amb els seus companys fugitius, però se li va donar l'oportunitat d'anar a lluitar al front contra Finlàndia en la Guerra de Continuació. Allà va desertar cap al costat finlandès.
Va ser empresonat, però poc després se li va permetre tornar a la seva terra natal, aleshores sota ocupació alemanya. El 1944, amb l'arribada de l'exèrcit soviètic, va ser detingut de nou. Fou enviat a un camp de presoners a Sibèria, on va estar reclòs durant dos anys. Posteriorment se li va permetre treballar com a entrenador i àrbitre, així com participar en algunes competicions a Estònia.

## Referències

* ↑ Frucht, Richard. Eastern Europe: an introduction to the people, lands, and culture, Volume 1. ABC-CLIO, 2005, p. 97. ISBN 978-1-57607-800-6.
* 1 2 3 4 5 «Olympedia – Kristjan Palusalu». [Consulta: 24 octubre 2024].
* ↑ Daimar Lell, Kalle Voolaid. «Every Nation Has Her Own Olympics: The Estonian Example». la84foundation.org. [Consulta: 20 desembre 2011].
* ↑ «International Wrestling Database». [Consulta: 24 octubre 2024].
* 1 2 3 «ESBL - Palusalu, Kristjan». [Consulta: 24 octubre 2024].
* ↑ Helsingin Sanomat newspaper 13 May 2007
# José Rosado Gil

José Rosado Gil (Navalmoral de la Mata, Càceres, ? - Madrid, 14 de juny de 1954) fou un polític extremeny, Diputat del Congrés dels Diputats d'Espanya pel Districte de Navalmoral de la Mata (província de Càceres) per la fracció demòcrata del Partit Liberal Fusionista a les eleccions generals espanyoles de 1905, 1910, 1914, 1916, 1918, 1920 i 1923.
Fou fiscal del Tribunal de Comptes en 1917 i Ministre de Governació Interí durant l'absència del seu titular, Manuel García Prieto, el 1918. També fou Senador del Regne elegit en representació de la província de Lleó en el període 1919-1920. També fou director general de Registres i Notariat i subsecretari de la presidència del Consell de Ministres.
A les eleccions de 1936 va ser escollit diputat per la circumscripció de Badajoz, formant part de la Candidatura Contrarevolucionària, centre, integrant-se en la minoria de Manuel Portela Valladares, amb 143.003 vots d'un total de 309.703 votants, en un cens electoral de 409.878 electors, sent el quart candidat més votat de la seva candidatura, el Socialista José Aliseda Olivares va ser el candidat més votat amb 168 411 vots
En produir-se la revolta, José Rosado es trobava a Madrid i va assistir a la sessió celebrada per les Corts Espanyoles l'1 d'octubre de 1936. Uns mesos després aconsegueix evadir-se a França incorporant-se al bàndol nacional. En Consell de Guerra celebrat a Sant Sebastià el 1938 va ser condemnat a mort pel delicte de rebel·lió, pena que li va ser commutada per 20 anys de presidi.

## Referències

* ↑ ABC (Madrid) - 23/06/1954, p. 36 - ABC.es Hemeroteca
* ↑ Buscador Històric de Diputats Consultat el 5 de juliol de 2011.
* ↑ de 12 a 31 d'agost BOE 14/08/1918,
* ↑ Expedient personal del Senador D. José Rosado Gil por la provincia de León.
* ↑ Estudio histórico sobre una familia extremeña, los Sánchez Arjona de Jaime Salazar y Acha, p. 394
* ↑ Eleccions 16.2.1936 Consultat el 5 de juliot de 2011.
* ↑ ABC (Madrid) - 29/07/1938, p. 5 - ABC.es Hemeroteca
# Spilimberc

Spilimberc (en friülà; en italià Spilimbergo) és un municipi italià de la província de Pordenone. L'any 2007 tenia 11.940 habitants. Limita amb els municipis d'Arba, Dignano (UD), Flaibano (UD), Pinzano al Tagliamento, San Daniele del Friuli (UD), San Giorgio della Richinvelda, Sequals i Vivaro.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2008- | Renzo Francesconi | Centredreta |

## Personatges il·lustres

* Irene di Spilimbergo, poeta i pintora del Renaixement (1538-1559).
* Novella Cantarutti, escriptora friülana (1920-2009).
* Guido Alberto Fano (1875-1961), compositor i pianista.
* Nada Cristofoli (1971), ciclista.

## Enllaços externs

* Pro Spilimbergo
* Portal turístic
* Biblioteca Cívica de Spilimbergo
* Escola Mosaïcista del Friül
# Camp

«Camp» té aquests significats:
* Estètica camp
* Camp (agricultura), porció de terreny dedicat a l'agricultura
* Camp heràldic
* Camp d'aviació
* Camp de batalla
* Camp de concentració
* Camp de futbol
* Camp visual
* Camp (base de dades)
* Camp (vídeo)
* Física:
** Camp (física)
*** Camp bosònic
*** Camp electromagnètic
*** Camp elèctric
*** Camp escalar
*** Camp espinorial
*** Camp fermiònic
*** Camp gravitatori
*** Camp magnètic
*** Camp magnètic terrestre
*** Camp tensorial
*** Camp vectorial
# Ioannis Malokinis

Ioannis Malokinis (en grec Ιωάννης Μαλοκίνης, El Pireu, 1880 - 1942) va ser un nedador grec que va prendre part en els Jocs Olímpics de 1896, a Atenes.
Malokinis va prendre part en la prova dels 100 metres lliures destinats a mariners. Acabà en primera posició de la cursa, amb la qual cosa aconseguí la medalla d'or. Amb tot el seu triomf i la validesa de la medalla és més que discutit, ja que la prova sols estava oberta a nedadors grecs i a més va nedar els 100 metres un minut més lent que Alfréd Hajós, vencedor de la cursa dels 100 metres lliures.

## Referències

* 1 2 «Ioannis Malokinis Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 15 de desembre 2012. [Consulta: 5 setembre 2015].
# Jan Verheijen

Jan Verheijen (la Haia, 30 de novembre de 1896 - la Haia, 29 d'abril de 1973) fou un aixecador neerlandès que va competir durant la dècada de 1920. Era germà dels també aixecadors Minus Verheijen i Hendrik Verheijen.
El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on fou dotzè en la prova del pes semipesant, per a aixecadors amb un pes inferior a 82,5 kg, del programa d'halterofília. Quatre anys més tard, als Jocs d'Amsterdam, guanyà la medalla de bronze en la prova del pes semipesant del programa d'halterofília.

## Referències

* 1 2 3 «Jan Verheijen Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 8 d’octubre 2009. [Consulta: 12 juliol 2018].
# Alexandre Pablo Marí

Alexandre Pablo Marí (5 d'abril de 1957) és un jugador d'escacs català, que té el títol de Mestre FIDE des de 1985.
A la llista d'Elo de la FIDE del novembre de 2015, hi tenia un Elo de 2372 punts, cosa que en feia el jugador número 124 (en actiu) de l'Estat espanyol. El seu màxim Elo va ser de 2439 punts, a la llista de l'octubre de 2002 (posició 1131 al rànquing mundial).

## Resultats destacats en competició

Va començar a jugar escacs als 11 anys. El 1975 fou campió d'Espanya juvenil, i també campió d'Europa juvenil. El 1988 fou el tercer classificat en el campionat d'Espanya. I els anys 1988 i 1989 fou campió de Catalunya absolut. L'octubre del 2013, en el XI campionat d'Espanya de veterans, va acabar en quarta posició (el campió fou el GM romanès Mihai Șubă). L'octubre del 2014 es va proclamar subcampió d'Espanya de veterans amb 8 punts de 9 partides, per darrere del Gran Mestre Juan Manuel Bellón López.

## Referències

* ↑ «Nota biogràfica». chessgames.com. [Consulta: 1r gener 2015].
* ↑ «"Rànquing d'escaquistes per federació: Espanya"» (en anglès). lloc web de la FIDE. [Consulta: 19 novembre 2015].
* ↑ Posició al rànquing mundial i evolució Elo de Alexandre Pablo Marí «benoni.de» (en alemany). Arxivat de l'original el 2015-05-18. [Consulta: 1r gener 2015].
* ↑ «Alejandro Pablo: el “señor” del ajedrez catalán». mundodeportivo.com. [Consulta: 1r gener 2015]. (castellà)
* ↑ «XI campionat d'Espanya de veterans 2013». chess-results.com. [Consulta: 1r gener 2015].
* ↑ «Campionats d'Espanya de veterans». feda.org. Arxivat de l'original el 4 de març 2015. [Consulta: 1r gener 2015]. (castellà)
* ↑ «Campeonato de España de Veteranos 2014». chessbase.com. [Consulta: 1r gener 2015]. (castellà)
# João Gonçalves Zarco

João Gonçales Zarco o Zargo (Portugal Continental, ca. 1394 - Funchal, 21 de novembre de 1471) fou un mariner, explorador i cavaller portuguès de la casa del príncep Enric el Navegant. Comandant de caravel·les, el 1418 va explorar l'illa de Porto Santo i el 1419 la de Madeira, amb Tristão Vaz Teixeira i Bartolomeu Perestrelo. Fou escollit per Enric el Navegant per organitzar i administrar l'assentament de l'illa de Madeira, en la part de Funchal, al voltant de 1425, sent el primer capità del Donatari de Funchal fins a la seva mort. El 1437 participà en el fallit intent de conquerir Tànger.

## Biografia

Poc o res se sap dels primers anys de via de Zarco, sent probable que hagués pres part en la conquesta de Ceuta el 1415 i que els bons serveis prestats fossin decisius alhora que Enric el Navegant l'escollís per encapçalar el seu projecte de colonització de l'arxipèlag de Madeira, ja conegut des de mitjans del segle xiv, però fins llavors deshabitat i sols emprat de manera esporàdica pel descans de les tripulacions dels vaixells que arribaven allà eventualment. Zarco, fins al 1460 apareix documentat com a João Gonçalves Zargo, signant Zargo.
João Gonçalves Zarco i Tristão Vaz Teixeira reconegueren l'arxipèlag de Madeira el 1418, suposant que havien estat arrossegats fins a l'illa de Porto Santo, quan es preparaven per explorar la costa africana per arribar fins a la Guinea, en un viatge a instàncies de l'Infant Enric. De tornada a Portugal els navegants convenceren l'Infant Enric dels avantatges d'establir-se a l'illa de manera permanent, tornant a ella acompanyats per Bartolomeu Perestrelo, portant cereals i conills.
De Porto Santo van passar a l'illa de Madeira, la colonització de la mateixa començà el 1425. Confirmant una situació de fet, l'Infant concedí a João Gonçalves, el 1450, la capitania de Funchal. En qualitat d'home de la casa de l'Infant, Zarco participà en el setge de Tànger, on fou nomenat cavaller, el 1437.

## Referències

* ↑ Tomba 1a del registre general de la Câmara Municipal de Funchal
* ↑ Das Artes e da História da Madeira, nº 22 - 1956, pag. 1.
* ↑ Livro 1 do Convento de Santa Clara.

## Enllaços externs

* Portugal. Dicionário Histórico, Corográfico, Heráldico, Biográfico, Bibliográfico, Numismático e Artístico, vol. I-VII, Lisboa, 1904-1915.
* Grande Enciclopédia Portuguesa e Brasileira - 50 vols. Vários, Editorial Enciclopédia, Lisboa, vol. 35-pg. 219.
* Manuel José da Costa Felgueiras Gaio, Nobiliário das Famílias de Portugal, Carvalhos de Basto, 2.ª Edição, Braga, 1989, vol. III-pg. 231 (art. "Câmaras").
# Ludovic Augustin

Ludovic Augustin (1902 - valor desconegut) va ser un tirador haitià que va competir durant la dècada de 1920.
El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on disputà dues proves del programa de tir. Guanyà la medalla de bronze en la prova de rifle lliure per equips, formant equip amb Destin Destine, Saint Eloi Metullus, Astrel Rolland i Ludovic Valborge, mentre en la de prova de rifle lliure, 600 metres fou cinquè.

## Referències

* ↑ «Ludovic Augustin Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2020. [Consulta: 8 setembre 2017].