OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Rovira d'Avall

Rovira d'Avall és una masia gòtica d'Espinelves (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici civil. Masia de planta rectangular (17 x 12), coberta a dues vessants i amb el carener paral·lel a la façana, situada al sud. Consta de planta baixa i primer pis. La façana presenta un portal dovellat central, dos portals rectangulars amb llinda de fusta i dues finestres a la planta baixa. Al primer pis hi ha quatre finestres i un balcó. La façana oest presenta dues espieres i un cobert adossat a la planta, al nord una porta i un portal a la planta i diverses finestres, a la part central s'hi adossa un cobert a una vessant. A la façana est hi ha dues finestres horitzontals i un portal a la planta. Cal remarcar un balconet amb llinda gòtica i diverses finestretes distribuïdes asimètricament. Al centre d'aquest mur hi ha un gran contrafort i a l'angle sud-est n'hi ha u altre que recolza el mur sud. Malgrat la bellesa d'alguns dels seus elements, la casa es troba abandonada.

## Història

Masia situada a la riba de la riera d'Espinelves, a la Soleia de la Rovira.
Al terme hi ha tres Rovires: la Rovira, a 900 m d'altitud, la Rovira de Dalt, a 800 m d'altitud, i la Rovira d'Avall, a 700 m d'altitud. Estan força distanciades l'una de les altres i no se sap si hi ha relació entre elles.
Només hi ha notícies de la Rovira a través dels fogatges de 1553, on s'esmenta a GASPAR SPLUGUES alies ROVIRA. Per la tipologia de "La Rovira" del veïnat de França, no sembla tractar-se de l'actual. També hi ha notícies de que al segle xiv el prior de Sant Llorenç del Munt va comprar masos al cavaller de la Sala de Viladrau i entre ells hi havia els censos i dominis de la Rovira d'Amunt.
La notable finestra gòtica fa pensar que fou un mas important però no sabem del cert si es tracta d'algun dels esmentats.

## Referències

* ↑ «Rovira d'Avall». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 5 6 «Rovira d'Avall». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2017].
# Ryū ga gotoku: Gekijōban

Yakuza: Like a Dragon (龍が如く 劇場版, Ryū ga Gotoku: Gekijōban, lit. "Like a Dragon: la pel·lícula") és una pel·lícula japonesa d'animació per ordinador de l'any 2007. Està inspirada en la sèrie de videojocs Yakuza.
La versió amb subtítols en anglés va ser estrenada el 23 de juny de 2008 al Festival de Cinema Asiàtic de Nova York.

## Referències

* 1 2 Carton, Christopher. A Guide to Video Game Movies (en anglès). White Owl, 2022-03-18, p. 104. ISBN 978-1-3990-9220-3.
* ↑ «LIKE A DRAGON (Japan, 2007)». Arxivat de l'original el 2010-04-08. [Consulta: 21 octubre 2009].
# Rustam I ibn Surkhab

Rustam I ibn Surkhab fou ispahbad bawàndida del Tabaristan.
Els alides havien ocupat els territoris bawàndides el 868. El 879 el net de Karin I ibn Xahriyar, Rustam (probablement Rustam ibn Surkhab ibn Karin, però no hi ha seguretat que Surkhab ibn Karin fos el seu pare, i podria ser fill -encara que amb menys probabilitat- d'un altre fill de Karin es va revoltar contra l'alida Hasan ibn Zayd, es va apoderar de Kumis que estava en mans del seu aliat l'alida Kasim ibn Ali, i va incitar Abu-Xujà Àhmad ibn Abd-Al·lah al-Khudjistani (875-882) que dominava Nixapur, a envair Tabaristan.
Ahmad ibn Abdallah va entrar al Gurgan i Rustam va ocupar Astarabad, però un sobtat atac de Hasan ibn Zayd el va obligar a fugir cap a les muntanyes; Muhammad ibn Zayd, germà de Hasan, el va empaitar i el va obligar a sotmetre's podent governar a les muntanyes però amb el compromís de no aixecar mai més un exèrcit. A la mort de Hasan el 884, Rustam va donar suport al hasanita Abu l-Husayn Ahmad ibn Muhammed, amb seu a Amol, en la seva pretensió de succeir a Hasan en contra de Muhammad ibn Zayd.
Aquest darrer es va imposar a la guerra civil que va durar deu mesos, i tot seguit va atacar a Rustam (885) a les muntanyes i el va fer fugir del seu territori. Rustam es va refugiar amb el safàrida Amr I ibn al-Layth, que va intercedir al seu favor. Muhammad ibn Zayd el va perdonar i li va permetre tornar al seu domini ancestral amb la condició ja convinguda de no posseir exèrcit, i de pagar un tribut i les taxes fixades.
L'acord no fou molt durador i el 890 l'alida va expulsar altre cop a Rustam del seu domini per raons no especificades. Rustam va fugir amb Rafi ibn Hàrthama que llavors controlava Nishapur i part del Khurasan, a qui va ajudar en la invasió del Tabaristan el 891-893; però Rafi, atacat per Amr I ibn al-Layth va fer les paus amb Muhammad ibn Zayd. Llavors Rustam es va aliar al safàrida Amr I.
Rafi en revenja, el va atreure a un parany a Astarabad, el va fer presoner i el va carregar de cadenes, li va confiscar tota la seva propietat (una part de la qual va donar a Muhammad) i el va torturar fins a morir (895).
El va succeir en els drets, a l'exili, el seu fill Xarwin II ibn Rustam.
# Saint-Avé

Saint-Avé (en bretó Sant-Teve) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament d'Ar Mor-Bihan. L'any 2006 tenia 9.883 habitants. El 23 de març de 2005 el consell municipal va aprovar la carta Ya d'ar brezhoneg. A l'inici del curs 2007 el 14% dels alumnes del municipi eren matriculats a la primària bilingüe.

## Demografia

Evolució de la població Cassini i INSEE :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 1 337 | 1 341 | 1 358 | 1 481 | - | 1 552 | 1487 | 1 580 | 1 553 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 1 544 | 1 544 | 1 519 | 1 550 | 1 589 | 1 606 | 2 236 | 2 529 | 2 427 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 2 470 | 2 503 | 2 501 | 2 465 | 2 661 | 2 657 | 2 855 | 2 324 | 3 278 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 3 234 | 4 339 | 5 628 | 6 618 | 6 929 | 8 303 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1983-1989 | Michel Allanic | |
| 1989- | Hervé Pellois | PS |

## Referències

* ↑ (francès) Ofis ar Brezhoneg: Enseignement bilingue
* ↑ http://cassini.ehess.fr/ Població abans del cens de 1962
* ↑ Saint-Avé al web de l'Insee
# Saint-Benin

Saint-Benin és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord. L'any 2006 tenia 361 habitants. Limita al nord-est amb Le Cateau-Cambrésis, al sud amb Saint-Souplet i a l'oest amb Honnechy.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 470 | 448 | 369 | 374 | 366 | 389 | 361 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Véronique Nicaise | |
# Saint-Loup

«Saint-Loup» té aquests significats:
Toponímia:
* Saint-Loup-en-Comminges, municipi del departament francès de l'Alta Garona a la regió de Migdia-Pirineus.
* Saint-Loup-Cammas, municipi francès situat al departament de l'Alta Garona, a la regió Migdia-Pirineus.
* Saint-Loup (Cruesa), comuna de França a la regió de Llemosí, departament de Cruesa, al districte d'Aubusson.
* Védrines-Saint-Loup, municipi francès al departament del Cantal i a la regió d'Alvèrnia.
Biografies:
# Sant Iscle i Santa Victòria de Béixec

Sant Iscle i Santa Victòria de Béixec és una església romànica del poble de Béixec al municipi de Montellà i Martinet (Baixa Cerdanya) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

L'església va ser enderrocada entre el 1936 i 1939. Les ruïnes d'aquesta església són a la part alta del poble. De l'edifici només en queda el llenç del mur nord. Aquest mur de la part septentrional de la nau té una arcada buidada en el mateix mur amb dovelles de pedra tosca que devia contenir un altar. Per les seves característiques sembla un edifici del segle xii. Els veïns de Bèixec en un esforç col·lectiu han netejat de runa i han dignificat l'edifici i l'entorn. La parròquia apareix esmentada per primer cop a l'acta de consagració de la Seu d'Urgell juntament amb Montellà.

## Referències

* ↑ «Sant Iscle i Santa Victòria de Montellà i Martinet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 6 febrer 2019].
# Can Conill (Girona)

Can Conill és una masia a Girona inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És un edifici de planta rectangular, de planta baixa i dos pisos, teulat a dues vessants amb el carener paral·lel a la façana principal. Fou restaurat i s'ha afegit uns magatzems al darrere i costat, mantenint la independència de la masia. Obertures de llinda planera (dos portes a planta baixa i una finestres de gran mida i cinc finestres a nivell de planta) i d'arc peraltat. Es troba remolinada i pintada en blanc i es conserva en bon estat. A l'entrada hi ha una pallissa envoltada d'herba.
La pallissa és un edifici d'una nau, teulat a dues aigües i carener perpendicular a façana. Parets de rierenc i coberta de teula. L'estructura de coberta és de dos cavalls de fusta. Els brancals de la pallissa són de pedra polida.

## Referències

* 1 2 «Can Conill». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2016].

## Enllaços externs

* Can Conill, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Xevi Sala Puig

Xevi Sala Puig (la Bisbal d'Empordà, 18 de desembre de 1965) és un periodista i escriptor català.
Treballa al diari El Punt (actualment El Punt Avui) des de 1981, on és director adjunt de Vista. Va dirigir la revista Presència; ha dirigit l'edició de les comarques gironines d'El Punt i El Punt Avui; ha dirigit el diari digital ElPuntAvui.cat i va presentat el programa de televisió L'Illa de Robinson. Com a autor de ficció, ha obtingut el premi Roc Boronat amb la novel·la Esborraràs les teves petjades (Proa). També el 49è Premi Prudenci Bertrana de novel·la, amb I ens vam menjar el món (Columna), una novel·la sobre les bases nord-americanes a l'Empordà durant el període de la Transició.

## Obres
### Ficció

* Les causes perdudes (2011, Columna), menció especial Premi Prudenci Bertrana
* En la pell d'un mort (2013, Columna)
* Esborraràs les teves petjades (2014, Proa), Premi Roc Boronat
* I ens vam menjar el món (2016, Columna), ISBN 978-84-664-2165-2 Premi Prudenci Bertrana 2016
* No tornaran vius (2019, Columna)
* On hi hagi por (2022, Columna)

### No ficció

* A l'altre barri: 25 anys de la Font de la Pólvora, suburbi de Girona (2003, CCG Edicions)
* Els Borbons en pilotes (coautor) (Cossetània Edicions)

## Premis

* 2014 Roc Boronat de novel·la curta per Esborraràs les teves petjades
* 2016 Premis Literaris de Girona - Prudenci Bertrana de novel·la per I ens vam menjar el món.

## Referències

* 1 2 mgos. «Ganadores ediciones anteriores/Guanyadors anys anteriors — Web de la ONCE» (en castellà). [Consulta: 7 octubre 2024].
* 1 2 «I ens vam menjar el món, de Xevi Sala». Racó català, 28-02-2017. [Consulta: 12 setembre 2024].
* 1 2 «Una novel·la del gironí Xevi Sala sobre els ideals rep el premi Bertrana». Diari de Girona, 22-09-2016. Arxivat de l'original el 2017-01-08. [Consulta: 7 gener 2017].
* ↑ «Xevi Sala: "La transició va ser una gran oportunitat perduda, com també ho han estat les bases americanes a l'Empordà"». Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, 22-11-2016. [Consulta: 7 gener 2017].
* ↑ Villalonga, Anna Maria. «En la pell d’un mort, de Xevi Sala». Núvol, 11-02-2013. [Consulta: 12 setembre 2024].
* ↑ Seguí, Esther. «Xevi Sala. El pintor de paisatges». Núvol, 13-11-2014. [Consulta: 12 setembre 2024].
* ↑ Benassar, Sebastià. «Xevi Sala trenca el tabú del terrorisme per fer-ne literatura». Vilaweb, 02-07-2019. [Consulta: 12 setembre 2024].
* ↑ Llort, Lluís. «"Avui, els exorcismes són perfectament útils" - 04 oct 2022». El Punt Avui, 12-09-2024. [Consulta: 12 setembre 2024].
# Ermenegildo Arena

Ermenegildo Arena (Nàpols, 25 de febrer de 1922 - Nàpols, 8 de febrer de 2005), conegut com a Gildo, va ser un nedador i waterpolista italià que va competir entre les dècades de 1930 i 1950.
Com a nedador guanyà sis campionats nacionals, en els 100, 200 i 4x200 metres lliures, però on va destacar més fou en el waterpolo. El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on va guanyar la medalla d'or en la competició de waterpolo. Quatre anys més tard, als Jocs de Hèlsinki guanyà la medalla de bronze en la mateixa competició.
També guanyà el Campionat d'Europa de waterpolo de 1947 i sis lligues italianes, cinc amb el Rari Nantes Napoli (1939, 1941, 1942, 1949 i 1950) i una amb el Circolo Canottieri Napoli, el 1951. Fitxà per aquest darrer equip a canvi d'un Fiat 500 Topolino, cosa que el va convertir en el primer waterpolista professional.

## Referències

* ↑ «Pallanuoto in lutto E' morto Gildo Arena» (en italià). Federazione Italiana Nuoto, 08-02-2005 [Consulta: 21 desembre 2010].
* 1 2 «Gildo Arena Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2009-12-18. [Consulta: 22 març 2019].
# Bujugha Khan

Bujugha Khan fou kan de Coràsmia (1529-1535), fill d'Aminek Khan (oncle d'Ilbars Khan), i germà de Sufiyan Khan, al que va succeir quan va morir vers 1529. Ubayd Allah Sultan, kan de Bukharà (1504-1540) estava en guerra contra Tahmasp I de Pèrsia i els uzbeks de Coràsmia va complementar els seus atacs i van avançar fins a Pil Kupruki assaltant les ciutats frontereres de Khodjend (al Khorasan) and Asferain, prop d'Astarabad. Com que Tahmasp enfrontava també als otomans, va intentar negociar amb Coràsmia i va enviar un ambaixador per demanar una filla de Bujugha Khan en matrimoni pel xa; però Bujugha no tenia filles i va oferir a la seva neboda Aisha, filla de Sofian Khan. El seu germà Aghish Sultan, fou enviat a pactar els termes del matrimoni i fou rebut de manera distingida a Qazvín, aportant el nubi la ciutat de Khodjen al Khorasan com a dot; al sogre li va enviar 9 lingots d'or, 9 vegades nou lingots de plata (o sigui 81), 9 cavalls amb riques muntures, nou tendes amb la part superior de fins brodats d'or i la inferior d'una matèria anomenada Chubdar, amb magnífics coixins, i un digne aixovar de núvia. Els uzbeks van deixar de saquejar el Khorasan. A la seva mort el va succeir el seu germà Avanek Khan. Els seus tres fills Dost Muhammad, Ish Muhammad i Burum van rebre el feu de Kath.

## Bibliografia

* ↑ Howorth, Henry Hoyle. History of the Mongols, from the 9th to the 19th Century. Part II division II. The so-called tartars of Russia and Central Asia. Londres: Longmans, Green and Co, 1880.
# Elsinore (Utah)

Elsinore és una població dels Estats Units a l'estat de Utah. Segons el cens del 2000 tenia 733 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Elsinore tenia 733 habitants, 261 habitatges, i 196 famílies. La densitat de població era de 224,6 habitants per km².
Dels 261 habitatges en un 40,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 59,8% hi vivien parelles casades, en un 13% dones solteres, i en un 24,9% no eren unitats familiars. En el 23,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 13,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,81 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,33.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 33,4% tenia menys de 18 anys, un 10,4% entre 18 i 24, un 23,2% entre 25 i 44, un 19,6% de 45 a 60 i un 13,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 30 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 85,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 27.917 $ i la renda mediana per família de 36.250 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.208 $ mentre que les dones 16.705 $. La renda per capita de la població era de 12.523 $. Entorn del 16,2% de les famílies i el 20,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Elsinore». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Elsinore». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Jacques de Baroncelli

Jacques de Baroncelli (Bouillargues, 1881 - París, 1951) fou un director cinematogràfic francès, germà de l'escriptor occità Folco de Baroncelli-Javon Va realitzar unes 80 pel·lícules, especialitzant-se en les adaptacions literàries. És conegut per les seves pel·lícules mudes, fetes entre 1915 i finals de 1930.

## Films destacats

* Ramuntcho (1919)
* Le père Goriot (1922)
* Nêne (1923)
* Pierre Loti Pêcheur d'Islande (1924); d'Anatole France
* Crainquebille (1934); d'Honoré de Balzac
* La Duchesse de Langeais (1942); de Ponson du Terrail
* Rocambole (1947)

## Referències

* ↑ Le Bulletin héraldique de France: ou, Revue historique de la noblesse (en francès). vol. 7-8, Le Bulletin héraldique de France: ou, Revue historique de la noblesse, p. 299.
* ↑ «Jacques de Baroncelli». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Olga Xixíguina

Olga Xixíguina (Almati, 23 de desembre, 1968) és una ex atleta kazakha que participava en proves de tanques.
Guanyà la medalla d'or en 100 metres tanques als Jocs Olímpics de Sydney 2000. Entre 1996 i 1998 fou suspesa per donar positiu en un control de dopatge.

## Millors marques

| Data | Prova | Seu | Temps | Nota |
| 27 juny, 1995 | 100 m tanques | Lucerna | 12.44 | Rècord d'Àsia |
| 5 març, 1999 | 60 m tanques | Maebashi | 7.86 | |
| 27 maig, 2000 | 100 m | Almati | 11.13 | |

## Palmarès

| Any | Competició | Seu | Resultat | Prova |
| 1993 | Campionat d'Àsia | Manila, Filipines | 3r | 100 m tanques |
| 1994 | Jocs Asiàtics | Hiroshima, Japó | 1r | 100 m tanques |
| 1995 | Campionat del Món Indoor | Barcelona, Catalunya | 2n | 60 m tanques |
| 1995 | Campionat del Món | Göteborg, Suècia | 2n | 100 m tanques |
| 1995 | Jocs de l'Àsia Central | Taixkent, Uzbekistan | 1r | 100 m tanques |
| 1998 | Jocs Asiàtics | Bangkok, Tailàndia | 1r | 100 m tanques |
| 1998 | Campionat d'Àsia | Fukuoka, Japó | 1r | 100 m tanques |
| 1999 | Campionat del Món Indoor | Maebashi, Japó | 1r | 60 m tanques |
| 1999 | Jocs de l'Àsia Central | Bixkek, Kirguizstan | 1r | 100 metres |
| 1999 | Jocs de l'Àsia Central | Bixkek, Kirguizstan | 1r | 100 m tanques |
| 2000 | Jocs Olímpics | Sydney, Austràlia | 1r | 100 m tanques |
| 2001 | Campionat del Món | Edmonton, Canadà | 3r | 100 m tanques |

## Enllaços externs

* IAAF, perfil de Olga Shishigina
# Tuğba Karademir

Tuğba Karademir (Ankara, 17 de març de 1985) és una patinadora artística sobre gel turca. Va ser 10a en el Campionat Europeu de 2007, cosa que ajudareix a la popularització del patinatge sobre gel a Turquia. Va representar a Turquia també en els Jocs Olímpics d'Hivern de 2006 a Toronto i als Jocs Olímpics d'Hivern de 2010 a Vancouver.

## Referències

* ↑ http://www.radikal.com.tr/spor/buz-catladi-tugba-karademir-sporu-birakti-1006170/
* ↑ http://www.dailysabah.com/sports/2015/06/28/turkish-sportswomens-internationals-dominate-sports
* ↑ http://www.bolununsesi.com/icerik/haber.asp?id=16353
# Louis Laurie

Louis Laurie (Cleveland, 19 de novembre de 1917 - Beachwood, 26 de desembre de 2002) va ser un boxejador estatunidenc que va competir durant les dècades de 1930 i 1940.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Berlín, on guanyà la medalla de bronze de la categoria del pes mosca del programa de boxa. Va perdre en semifinals contra l'italià Gavino Matta, mentre en el combat pel bronze superà a l'argentí Alfredo Carlomagno.
Entre 1937 i 1941 va tenir una breu i poc exitosa carrera professional, amb un balanç final de 29 combats disputats, dels quals en guanyà 16, en perdé 11 i dos foren declarats nuls. El 1984 va ser inclòs al Greater Cleveland Sports Hall of Fame i el 1988 al Ohio State Boxing Hall of Fame.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Lou Laurie». [Consulta: 20 octubre 2024].
* ↑ Fitxa a boxrec.com
# Grans horitzons

Grans horitzons (títol original en anglès The Big Country) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per William Wyler i estrenada l'any 1958.

## Argument

James McKay, un capità de vaixell de Baltimore, arriba a San Rafael, a l'Oest, per casar-se amb Pat Terrill, la filla malcriada del comandant Henry Terrill. Tant el comandant Terrill com el seu gran enemic, Rufus Hannassey, volen una finca, Big Muddy, per l'aigua que té. Julie Maragon, la millor amiga de Pat, és la propietària de Big Muddy i no la vol vendre a cap dels rivals. McKay sembla un dandi i Steve Leech, el capatàs del ranxo del comandant, el menysprea. A més a més, Steve està enamorat de Pat. El caràcter pacífic de McKay provoca el menyspreu de tothom, fins i tot de Pat. McKay s'interessa per Big Muddy i Julie i accepta vendre-li la finca. A causa d'això, Pat i McKay es discuteixen per última vegada. Leech aprèn a respectar la força de caràcter de McKay. Rufus Hannassey segresta Julie i para una trampa al comandant.

## Repartiment

* Gregory Peck: James McKay
* Jean Simmons: Julie Maragon
* Carroll Baker: Patricia Terrill
* Charlton Heston: Steve Leech
* Burl Ives: Rufus Hannassey
* Charles Bickford: Major Henry Terrill
* Alfonso Bedoya: Ramón Guiteras
* Chuck Connors: Buck Hannassey
* Chuck Hayward: Rafe Hannassey
* Buff Brady: Dude Hannassey
* Jim Burk: Blackie/Cracker Hannassey
* Dorothy Adams

## Premis

* Oscar al millor actor secundari (Burt Ives)

## Referències

* ↑ «ésAdir > Grans horitzons». [Consulta: 21 octubre 2024].
* ↑ «Four Eastern Openings For 'Big' This Week». Motion Picture Daily, 13-08-1958, pàg. 2.
* ↑ «Jerome Moross: The Big Country» (en anglès). Classic FM. [Consulta: 23 maig 2022].
# Llorenç Castelló Garriga

Llorenç Castelló Garriga (Barcelona, 1976) és un director coral i docent musical català. Des del setembre del 2014 és el director de l'Escolania de Montserrat.

## Biografia

El setembre de 1986 entrà a l'Escolania de Montserrat, on inicià els seus estudis musicals sota el mestratge i direcció d'Ireneu Segarra. En acabar la seva estada a l'Escolania el 1990, continuà els seus estudis musicals. Obtingué el títol superior de llenguatge musical pel Conservatori Superior de Música del Liceu i, en aquest conservatori, també, estudià composició, instrumentació i piano. El piano, l'estudià amb Anna Maria Cabrera i cant amb Xavier Torra. Realitzà també diferents cursos de direcció coral i d'orquestra amb Pep Prats, Elisenda Carrasco i Manel Valdivieso, entre d'altres. Formà part del grup-espectacle Wimoweh: Els camins de la veu del servei educatiu de l'Auditori de Barcelona.
També fou el director de l'Orfeó de Sabadell del 2005 al 2013, i del Cor Montserrat de Terrassa del 2007 al 2010, de la Capella de Música de Montserrat (cor d'homes que acompanya habitualment l'Escolania) i, actualment, de l'Escolania de Montserrat des del setembre de 2014. També és professor del Departament de Didàctica de la Música a la Universitat Autònoma de Barcelona.

## Referències

* 1 2 3 «Llorenç Castelló, nou director de l'Escolania». El Punt Avui. Barcelona. 18-01-2014, pàg. 36 / El Punt Avui. Comarques Gironines. 18-01-2014, pàg. 55. [Consulta: 21 agost 2015].
* ↑ «Llorenç Castelló serà el nou director del cor de l'Escolania de Montserrat». La Vanguardia. 17-01-2014. [Consulta: 21 agost 2015].
* ↑ «Llorenç Castelló dirigeix l'Escolania de Montserrat». UAB, 28-01-2014. [Consulta: 18 gener 2015].
* ↑ «Auditori». Arxivat de l'original el 2015-09-23. [Consulta: 21 agost 2015].
* ↑ «Orfeó de Sabadell». Arxivat de l'original el 2015-09-24. [Consulta: 21 agost 2015].
* ↑ «Cor Montserrat de Terrassa». Arxivat de l'original el 2015-08-22. [Consulta: 21 agost 2015].
* ↑ «Llista de l'equip docent del Departament de Didàctica de l'Expressió Musical, Plàstica i Corporal de la Universitat Autònoma de Barcelona». Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 21 agost 2015].
# Heraclèon

«Heraclèon» té aquests significats:
* Heraclèon de Síria, petita ciutat de l'antiga Síria.
* Heraclèon Tàuric, petita colònia grega del Quersonès Tàuric.
Vegeu també