OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Georg Kieninger

Georg Kieninger (Múnic, 5 de juny de 1902 - Düsseldorf, 25 de gener de 1975), fou un jugador d'escacs alemany, que ostentà el títol de Mestre Internacional des de 1950, i fou 4 cops Campió d'Alemanya.

## Resultats destacats en competició

Kieninger va aprendre a jugar als escacs als 15 anys, i a partir de 1922 esdevingué jugador d'escacs professional. El 1929, va guanyar el Campionat de la ciutat de Frankfurt. A més va treballar com a periodista. Entre 1931 i 1934 va jugar tres matxs contra el mestre Ludwig Engels, que van ajudar a desenvolupar notablement el seu domini dels escacs. El seu període de major èxit va ser en la segona meitat dels anys 30. La Segona Guerra Mundial va interrompre la seva progressió com a escaquista, molt prometedora.
Kieninger va guanyar el Campionat d'Alemanya en quatre ocasions, els anys 1932 a Bad Ems, el 1937 i 1940 a Bad Oeynhausen, (en aquest cas sota la denominació de "Campionats del Tercer Reich"), i el 1947 a Weidenau (Campionat de la RFA). En torneigs internacionals, també va demostrar ser competitiu, participant-hi fins a arribar als 50 anys.
El 1950 va ser nomenat per la FIDE de Mestre Internacional. El 1957, va representar la República Federal d'Alemanya en el Campionat d'Europa per Equips.
Després de la Segona Guerra Mundial, va canviar sovint de Club d'Escacs per assegurar la seva subsistència. També va treballar per a diverses publicacions alemanyes en les seves columnes per obtenir ingressos.

### Estil de joc

Kieninger era conegut per la seva gran tenacitat en el joc, i estil combatiu. Contra jugadors febles, jugava les posicions equilibrades durant molt de temps, fins que perdien la paciència i cometien un error. Això va fer que fos conegut com a Eisernen Schorsch (traduït aproximadament com a "Georgiet de Ferro").
Segons Chessmetrics, va aconseguir el seu millor Elo històric, 2636, l'octubre de 1948. El 1938, va aconseguir ser el número 23 en el rànquing mundial.

### Contribucions a la teoria dels escacs

Les obertures que més va utilitzar van ser l'obertura Ruy López i la defensa francesa (Variant MacCutcheon). El conegut parany de Kieninger del gambit Budapest (1.d4 Cf6 2.c4 e5 3.dxe5 Cg4 5.Cf3 Cc6 4.Af4 Ab4+ 6.Cbd2 De7 7.a3 Cgxe5! 8.axb4? Cd3#) duu el seu nom.

## Notes i referències

* 1 2 3 «Nota biogràfica de Georg Kieninger» (en anglès). Chessgames.com. [Consulta: 3 desembre 2012].
* ↑ Frankfurter Stadtmeisterschaft - Ehrentafel
* ↑ «DSB - Deutsche Schachmeisterschaft in Weidenau/Sieg 1947» (en alemany). schachbund.de. [Consulta: 3 desembre 2012].
* ↑ Willy Iclicki: FIDE Golden book 1924-2002. Euroadria, Slovenia, 2002, S. 87
* ↑ EUROPEAN MEN'S TEAM CHESS CHAMPIONSHIP - Kieninger, Georg (Germany) a Olimpbase
* ↑ Borik, Otto (1986), Budapest Gambit, The Macmillan Chess Library, p. 24, ISBN 978-0-02-017500-1

## Enllaços externs

* Georg Kieninger a 365 Chess
* Georg Kieninger a Chess Tempo
# Emil Schallopp

Emil Schallopp (Friesack, 1 d'agost de 1843 – Berlín, 9 d'abril de 1919) fou un escriptor i jugador d'escacs alemany.

## Biografia

Va ser el cap del departament de taquigrafia del Reichstag. Va escriure diversos llibres, inclòs un sobre el Matx pel campionat del món de 1886 entre Steinitz i Zukertort. És especialment conegut pel fet que fou l'autor de la setena edició (1891) del Handbuch des Schachspiels.

## Resultats destacats en competició

Schallopp va participar en molts torneigs internacionals d'escacs, especialment durant els anys 1880, tot i que mai no va obtenir cap triomf destacable, ja que no s'hi dedicava professionalment.
Fou 4t a Wiesbaden 1880, rere Joseph Henry Blackburne, Berthold Englisch, i Adolf Schwarz, però per davant de James Mason, Szymon Winawer, Louis Paulsen, i nou altres jugadors. Fou segon a Nottingham 1886 rere Amos Burn, i en aquest torneig va guanyar el premi de bellesa per la seva partida contra Zukertort, i hi feu la millor actuació de la seva carrera.

### Rànquing mundial

El seu millor rànquing Elo s'ha estimat en 2650 punts, el juliol de 1887, moment en què tenia 43 anys, cosa que el situaria en sisè lloc mundial en aquella data. Segons chessmetrics, va ser el sisè millor jugador mundial durant 3 mesos, entre el maig i el juliol de 1887.

### Contribució a la teoria dels escacs

El seu nom és vinculat a la defensa Schallopp, variant del gambit de rei acceptat (1.e4 e5 2.f4 exf4 3.Cf3 Cf6).

## Referències

* ↑ Nota biogràfica a chessgames.com (anglès)
* ↑ Estadístiques dels participants al Torneigs de Nottingham 1886 (anglès) Consulta 26 febrer 2010
* ↑ El sistema de classificació Elo no es va instituir oficialment fins al 1971, però s'han fet estimacions de la classificació Elo per a èpoques anteriors
* ↑ Fitxa d'Emil Schallopp a Chessmetrics (anglès)

## Bibliografia

* Gaige, Jeremy. Chess Personalia, A Biobibliography. McFarland & Company, 1987, p. 374. ISBN 0-7864-2353-6.
* Hooper, David; Whyld, Kenneth. The Oxford Companion to Chess. 2a edició. Oxford University Press, 1992, p. 355. ISBN 0-19-280049-3. «Schallopp, Emil»
* Steinitz, William. The Steinitz Papers. McFarland & Company, 2002, p. 334. ISBN 0786411937.

## Enllaços externs

* Estimació Elo d'Emil Schallopp (anglès)
# Getúlio (pel·lícula)

Getúlio és una pel·lícula brasilera de 2014, del gènere drama, dirigida per João Jardim. És una adaptació del llibre Agosto, escrit per Rubem Fonseca, i parla dels últims 19 dies de vida del president Vargas al palau de Catete, l'antiga residència oficial del cap d'estat brasiler. Es va estrenar el 1r de maig de 2014.

## Sinopsi

La trama comença després de l'intent d'assassinat de Carlos Lacerda, propietari del diari Tribunda da Imprensa i rival polític de Vargas, en la nit del 4 al 5 d'agost de 1954. A continuació, el president Vargas es reclou al Catete, on s'ha d'enfrontar a la creixent inestabilitat del seu govern, a la pressió de la cúpula militar que l'urgia a dimitir i a la detenció del seu col·laborador Gregorio Fortunato, un dels principals responsables de l'atemptat contra Lacerda. El president va acabar suïcidant-se al seu dormitori, el dia 24.

## Repartiment

* Tony Ramos.... Getúlio Vargas
* Drica Moraes.... Alzira Vargas
* Alexandre Borges.... Carlos Lacerda
* Leonardo Medeiros.... General Caiado
* Fernando Luís.... Benjamim Vargas
* Daniel Dantas.... Diputat Afonso Arinos
* Murilo Elbas.... Majordom João Zaratimi
* Jackson Antunes.... João Café Filho
* Michel Bercovitch.... Tancredo Neves
* Sílvio Matos.... General Carneiro de Menezes
* José Raposo.... Nero Moura
* Adriano Garib.... General Genóbio da Costa
* Thiago Justino.... Gregório Fortunato
* Luciano Chirolli.... General Tavares
* Marcelo Médici.... Lutero Vargas
* Clarisse Abujamra.... Darcy Vargas

## Premis

Al Gran Premi del Cinema del Brasil 2015, la pel·lícula va guanyar tres premis: Tony Ramos a l'actor principal; Tiago Marques al millor director d'art i Martín Macias Trujillo al millor maquillatge.

## Referències

* ↑ «Getúlio (película 2014) - Tráiler. resumen, reparto y dónde ver. Dirigida por João Jardim» (en castellà). La Vanguardia, 01-03-2023. [Consulta: 1r març 2023].
* 1 2 «Getúlio» (en portuguès brasiler). AdoroCinema. [Consulta: 1r març 2023].
* ↑ «Getúlio filme - Trailer, sinopse e horários» (en portuguès brasiler). Guia da Semana. [Consulta: 1r març 2023].
* ↑ UOL. «Tony Ramos vai interpretar Getúlio Vargas em novo filme». adorocinema.com, 14-03-2013.
* ↑ UOL. «Tony Ramos viverá Getúlio Vargas no cinema; Drica Moraes será filha do presidente». UOL, 12-03-2013.
* ↑ «Veja os vencedores do 14º Grande Prêmio do Cinema Brasileiro» (en portuguès brasiler). G1. Grupo Globo, 01-09-2015. [Consulta: 1r març 2023].
# Angélique Duchemin

Angélique Duchemin (Tuïr, 26 de juny de 1991 - Perpinyà, 29 d'agost de 2017) fou una boxejadora nord-catalana. Va guanyar el campionat del món, el d'Europa i el de França de boxa, fet pel qual es convertí en la boxejadora catalana més exitosa de la història.
Va esdevenir doble campiona de boxa de França i d'Europa el desembre de 2015 i campiona del món al maig de 2017 a Royan en la categoria de pes ploma contra la vicecampiona d'Europa Erika Rousseau. Va fundar el club de boxa de Tuïr on es va llicenciar. El seu balanç esportiu és de 14 victòries, 3 de les quals al límit i cap derrota.
Va morir d'una probable embòlia pulmonar, conseqüència d'un malestar cardíac durant un entrenament, el 29 d'agost de 2017 a l'hospital de Perpinyà.

## Referències

* 1 2 «Angelique Duchemin». BoxRec. [Consulta: 29 agost 2017].
* ↑ «S'ha mort a 26 anys la catalana Angélique Duchemin, campiona del món de boxa». Vilaweb. [Consulta: 29 agost 2017].
* ↑ «Décès de la boxeuse catalane Angélique Duchemin à l'âge de 26 ans» (en francès). France Bleu, 29-08-2017. [Consulta: 25 juny 2021].
* ↑ «Boxe : la royannaise Erika Rousseau ne sera pas championne du monde - France 3 Nouvelle-Aquitaine». France 3 Nouvelle-Aquitaine, 13-05-2017.
* ↑ «Angélique Duchemin, championne du monde de boxe, est morte». Le Monde, 29-08-2017. ISSN: 1950-6244.
* ↑ «Décès de la jeune boxeuse Angélique Duchemin, championne du monde». Sport24, 29-08-2017.
# Ren Cancan

Ren Cancan (en xinès: 任灿灿; pinyin: Rén Càncàn) (Xina, 26 d'abril de 1986) és una boxejadora xinesa que ha guanyat tres campionats del món. Va començar a boxejar el 2002 i va guanyar la medalla de plata als Jocs Olímpics d'Estiu de 2012 a Londres, en la categoria de pes mosca i en la de southpaw.
La seva data oficial de naixement és el 26 de gener de 1988, segons el registre a l'Associació Internacional de Boxa, tot i que ella mateixa va admetre a Reuters que la seva data de naixement real és el 26 d'abril de 1986.

## Referències

* 1 2 «Age fabrication still a problem for Chinese athletes». Reuters, 13-07-2012. Arxivat de l'original el 26 de juliol 2012. [Consulta: 8 agost 2012].
* ↑ «Ren Cancan biography». International Boxing Association. Arxivat de l'original el 29 de novembre 2012. [Consulta: 8 agost 2012].
# Quelant de fosfat

Els quelants de fosfat o aglutinants de fosfat són medicaments utilitzats per reduir l'absorció del fosfat dietètic; es prenen juntament amb els àpats i els berenars. S'utilitzen amb freqüència en persones amb malaltia renal crònica (MRC), que són menys capaços d'excretar fosfat, donant lloc a un fosfat sèric elevat.
Exemples:
* Carbonat de calci: Caosina, Carbocal, Cimascal, Mastical, Natecal; i molts altres comercialitzats amb vitamina D.
* Clorhidrat o carbonat de sevelamer: Sevelamero, Fosquel, Renagel, Renvela, Restafos.
* Carbonat de lantà: Fosrenol.

## Referències

* ↑ «Centro de Información online de Medicamentos de la AEMPS - CIMA». Madrid: AEMPS. Ministerio de Sanidad, Servicios Sociales e Igualdad, 2024.
# Dodecafonisme

El dodecafonisme, del grec dodeka ('dotze') i fonos ('so'), també anomenat atonalisme organitzat, és una tècnica de composició en la qual es dona la mateixa importància a les dotze notes de l'escala cromàtica, a diferència d'altres sistemes en els quals hi ha una nota central i les altres compleixen relacions harmòniques o modals. Utilitza plenament els dotze sons de l'escala cromàtica, rebutja el sistema tonal i estableix unes bases pròpies de composició.
Aquest mètode compositiu va ser ideat per Arnold Schönberg (1923). Com hem dit, consisteix a estructurar cada obra musical sobre una sèrie de dotze sons (les notes de l'escala cromàtica), presentats un sol cop i en un ordre determinat pel compositor. La sèrie pot oferir quatre modalitats: original, retrogradació (interpretació de l'original en sentit contrari), inversió de l'original (en la qual els intervals originals són interpretats en mode contrari) i retrogradació de la inversió. Pot ser emprada en totes les seves transposicions i aparèixer en posició horitzontal, vertical -formant acords o diferents línies melòdiques- o bé en una combinació d'ambdues.
El mètode dodecafònic, també anomenat dodecatònic, va ser considerat la màxima creació musical de l'avantguardisme, i els principals compositors, a més de Schönberg, van ser els seus deixebles Alban Berg i Anton Webern. Una de les compositores més destacades del dodecafonisme del segle xx va ser Elisabeth Lutyens. Posteriorment, aquesta tècnica va donar origen al serialisme.
La introducció del mètode dodecafònic a Catalunya va ser obra de Robert Gerhard, deixeble de Schönberg, amb el Quintet per a instruments de vent (1933). Dins l'àmbit català, també destaca la compositora Maria Teresa Pelegrí i Marimon, per utilitzar normalment el dodecafonisme, tot i que, la seva música estigués molt arrelada en la tradició del darrer romanticisme.

## Regles per a compondre una peça dodecafònica

* A partir de l'escala cromàtica:
* Es construeix una sèrie, la sèrie dodecafònica, ordenant lliurement cada una de les notes de la sèrie cromàtica:
* Es construeix la sèrie retrògada o retrogradada, és a dir, la retrogradació de la sèrie original:
* De manera semblant es construeix la sèrie invertida o la inversió de la sèrie inicial:
* I, finalment, la retrogradació de la inversió o, cosa que és el mateix, la inversió de la retrogradació:
* A continuació, ja es poden utilitzar aquestes sèries com a material inicial per a la composició, tenint en compte que cal començar amb la sèrie original utilitzant totes les seves notes i seguint el mateix ordre, amb les figures que vulguem, les tècniques (melòdiques, acordals, contrapuntístiques, etc.) que es vulgui i aplicant lliurement tant les inversions i retrogradacions com el transport, tantes vegades com hom vulgui; sempre es pot continuar amb la mateixa sèrie o continuar un procés semblant amb una nova sèrie fins a concloure la composició.

## Referències

* ↑ Casablancas, Benet «Recepció a Catalunya de l'Escola de Viena i la seva influència sobre els compositors catalans». Recerca Musicològica, 4, 1984, pàg. 260.
# Carrer de la Garrotxa

El carrer de la Garrotxa és un carrer de Barcelona. Es troba al barri de El Guinardó a prop de la plaça de Maragall. El nom fa referència a la comarca catalana de la Garrotxa.

## Història

El carrer de la Garrotxa és el tram més ben conservat de l'antiga carretera d'Horta. Aquesta carretera sortia del Portal Nou i, en direcció nord, arribava al Guinardó a través del carrer del Freser. L'actual passeig de Maragall ocupa en bona part el seu espai. La construcció del tramvia elèctric d'Horta el 1901 passava per aquest tram de l'antiga carretera, però, per necessitats tècniques, obrí un nou pas entre Escornalbou i Rambla de la Muntanya. El passeig de Maragall s'urbanitzà seguint la via del tramvia de manera que el carrer Garrotxa va quedar preservat. Prop d'aquest punt de la carretera hi havia dues masies molt importants: can Vintró i can Sabadell.

## Referències

* ↑ El carrer de la Garrotxa
* ↑ Rutes històriques pel Districte d'Horta-Guinardó
# Robert C. Merton

Robert C. Merton (Nova York, EUA 1944) és un economista i professor universitari estatunidenc guardonat amb el Premi del Banc de Suècia de Ciències Econòmiques l'any 1997.

## Biografia

Va néixer el 31 de juliol de 1944 a la ciutat nord-americana de Nova York. Va estudiar enginyeria matemàtica a la Universitat de Colúmbia, on es graduà el 1966. Posteriorment realitzà un postgrau de matemàtiques aplicades a l'Institut Tecnològic de Califòrnia l'any 1967, sota la direcció de Franco Modigliani, i el 1970 realitzà el seu doctorat en economia a l'Institut Tecnològic de Massachusetts sota la direcció de Paul Samuelson. Actualment és professor de la Universitat Harvard.

## Recerca econòmica

Interessat en els derivats financers, al costat de Fisher Black i Myron Scholes va desenvolupar el model Black-Scholes, que va permetre el gran desenvolupament de la utilització d'aquests instruments financers. Merton va ajudar a introduir el càlcul estocàstic en l'economia financera, el que va permetre que el comportament dels preus fos descrit amb el llenguatge precís de la probabilitat. També va aplicar la teoria del control òptim per a trobar les regles amb les quals els agents econòmics troben la distribució òptima en les seves carteres.
L'any 1997 fou guardonat, juntament amb Myron Scholes, amb el Premi del Banc de Suècia de Ciències Econòmiques pels seus estudis econòmics sobre els derivats financers. Fisher Black no pogué ser guardonat donada la seva mort prematura l'any 1995, tot i que fou mencionat pel Comité Nobel en l'atorgament del guardó.

## Enllaços externs

* «Robert C. Merton» (en anglès). The Nobel Prize. The Nobel Foundation.
# Contoscàlion

El Contoscàlion (grec: Κοντοσκάλιον, Kontoskàlion), conegut igualment com a Port Julià (llatí: Portus Iulianus; grec: Λιμὴν τοῦ Ἰουλιανοῦ, Limín tu Iulianú), Portus Novus (‘Port Nou’) o Port de Sofia (grec: Λιμὴν τῆς Σοφίας, Limín tis Sofias), i en temps otomans com a Kadırga Limanı (‘Port de les Galeres’), fou un port de la ciutat de Constantinoble que estigué en servei entre el segle vi i el primer segle de la dominació otomana. Apareix a la bibliografia amb diversos noms diferents i les fonts que en parlen sovint es contradiuen.

## Referències

* ↑ Müller-Wiener, 1977, p. 62.

## Bibliografia

* Müller-Wiener, W. Bildlexikon Zur Topographie Istanbuls: Byzantion, Konstantinupolis, Istanbul Bis Zum Beginn D. 17 Jh (en alemany). Wasmuth, 1977. ISBN 978-3-8030-1022-3.
# Emma Cooke

Emma Cooke (Fayetteville, Pennsilvània 1848 - Washington D. C. 1929) va ser una tiradora amb arc nord-americana, guanyadora de tres medalles olímpiques.

## Biografia

Va néixer el 7 de setembre de 1848 a la ciutat de Fayetteville, població situada a l'estat de Pennsilvània.
Va morir el 22 de gener de 1929 a la ciutat de Washington D. C., població situada al Districte de Colúmbia i capital del país.

## Carrera esportiva

Va participar, als 55 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1904 realitzats a Saint Louis (Estats Units), on aconseguir guanyar la medalla de plata en les proves de les anomenades ronda Nacional, ronda Columbia i finalment en la prova per equips.

## Enllaços externs

* (anglès) www.databaseolympics.com - Emma Cooke
# Vitali Koròtitx

Vitali Oleksíovitx Koròtitx, ucraïnès: Віта́лій Олексі́йович Коро́тич, rus: Вита́лий Алексе́евич Коро́тич Vitali Alekséievitx Korótitx (Kíev, 26 de maig de 1936) és un escriptor i periodista soviètic en ucraïnès i rus. Es graduà de la Universitat Mèdica de Kiev el 1959 i treballà com a metge entre 1959 i 1966. Finalment es dedicà plenament a la literatura i va treballar com a funcionari de la Unió d'Escriptors Soviètics.
A finals de la dècada del 1970 esdevingué editor de Vsesvit, una revista literària ucraïnesa a Kiev especialitzada en publicar treballs literaris de llengües estrangeres. La seva revista va ser descrita en aquell moment com la "que probablement imprimeix més de l'última ficció nord-americana que qualsevol revista a Moscou".
El 1976 Koròtitx va passar tres setmanes com a escriptor de residència a la Universitat de Kansas a Lawrence (Kansas). El 1984, encara com a editor en cap de Vsesvit, era a Nova York com a membre de l'RSS d'Ucraïna a l'Assemblea General de les Nacions Unides. El 1985 també va visitar Canadà, participant una campanya per a la pau mundial i el desarmament nuclear.
A finals dels anys vuitanta i principis dels anys noranta, Vitali Korótitx va ser redactor en cap de la revista Ogoniok a Moscou, que va fer una contribució substancial a la promoció de la llibertat mediàtica a l'antiga Unió Soviètica. La revista "Ogoniok·, en el moment en què Korotich estava al capdavant, va ser considerat com un "megàfon" per a les polítiques perestroika i glasnost de l'últim president de l'URSS Mikhaïl Gorbatxov.
Entre 1992 i 1998 Vitali Koròtitx marxà als Estats Units on fou professor a la Universitat de Boston.

## Referències

* ↑ Издательский дом "Новый Взгляд". О музыке, кино, политике легко! КОЛУМНИСТЫ «НОВОГО ВЗГЛЯДА». Newlookmedia.ru. Consultat el 2010-12-22.
* ↑ Газета «Новый Взгляд». Newlookmedia.ru. Consultat el 2010-12-22.
* ↑ Газета «Новый Взгляд». Newlookmedia.ru. Consultat el 2010-12-22.
* 1 2 Marshall Fine, Poet provides a view of Soviet Writers, Lawrence Journal-World, Sep 28, 1976
* ↑ Gibbs, Joseph. Gorbachev's glasnost: the Soviet media in the first phase of perestroika. Texas A&M University Press, 1999, p. 110. ISBN 0-89096-892-6.
* ↑ Anthony Austin, Americans sense new vitality in Soviet writers, Sarasota Herald-Tribune – Sep 16, 1979
* ↑ List of delegations – United Nations. General Assembly
* ↑ Disparate trio joins to combat nuclear weapons, The Saturday Windsor Star – Jun 8, 1985
* ↑ ОБЫВАТЕЛЬ – страж здравого смысла. Obivatel.com. Consultat el 2010-12-22.
* ↑ КОЛУМНИСТЫ (rus)
* ↑ Газета «Новый взгляд», № 9 (rus)
* ↑ Газета «Новый взгляд», № 19 (rus)
# Sinagoga Klausen

La sinagoga Klausen (en txec: Klausová synagoga) és una antiga sinagoga jueva situada a Praga, a la República Txeca.
La congregació es va establir a la dècada de 1570, i la sinagoga es va acabar el 1884, després que una sinagoga anterior, construïda a l'estil barroc primerenc al gueto jueu, fos destruïda. L'any 1984 l'antiga sinagoga va ser reutilitzada permanentment com a museu jueu i és administrada pel Museu Jueu de Praga.

## Història
### Sinagogues dels segles XVI i XVII

A la dècada de 1570, un reconegut home de negocis i benefactor del gueto, Mordechai Maisel, va decidir construir a l'àrea de l'actual sinagoga de Klausen un kloyz, o complex d'edificis, probablement incloses sinagogues i una escola talmúdica privada. El famós rabí i erudit de Praga Maharal va ensenyar en aquesta escola. El 1689, el gran incendi del gueto va cremar tots els kloyzn i la sinagoga porta el seu nom en honor a ells.
El rabí Shelomo Khalish Cohen, de la sinagoga incendiada, que havia format part del complex, va iniciar la construcció d'una nova sinagoga d'estil barroc primerenc al lloc. L'any 1694, l'edifici es va acabar i dos anys més tard s'hi va afegir el monumental aron ha-Qodeix de tres nivells, l'arca de la Torà, gràcies a la dotació de Samuel Oppenheimer, una personalitat acomodada i influent de la monarquia austríaca, que en aquell moment Praga en formava part. Nombrosos rabins importants, per exemple Elazar Fleckeles, també estan connectats amb la sinagoga.

### Temps moderns

El 1883–84, la sinagoga va ser reconstruïda per l'arquitecte Bedřich Münzberger, que també va participar en la decoració de la sinagoga espanyola. La renovació urbana massiva del gueto a principis del segle xx va deixar intacta la sinagoga Klausen, mentre que altres sinagogues barroques com la Zigeuner, la Gran Cort i la Sinagoga Nova van ser enderrocades. Actualment, la sinagoga Klausen és, per tant, l'únic exemple de sinagoga barroca de l'antic gueto.
Durant la Segona Guerra Mundial es va ubicar un dipòsit així com una exposició a la sinagoga. Un any després de la guerra s'hi va obrir una exposició sobre festes i costums jueus. La sinagoga es va reconstruir els anys 1960, 1979–81 i 1983 (només l'aron ha-Qodeix). L'any 1984 es va obrir una nova exposició permanent de manuscrits hebreus i primeres estampes.

## Referències

* 1 2 Pařík, Arno. «Cesta životem: Rabi Jehuda Leva ben Becalel kol. 1525–1609». A: Putík, Alexandr. Pražským ghettem po stopách Maharala. Praha: Academia a Židovské muzeum v Praze, 2009, p. 246–271.
* ↑ Pařík, Arno. Pražské synagogy = Prague Synagogues = Prager Synagogen. 2a edició. Praha: Židovské muzeum v Praze, 2011, p. 74–83.