OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ellen King

Ellen King (Renfrew, 16 de gener de 1909 - Parkgate, Cheshire, 3 de febrer de 1994) va ser una nedadora escocesa que va competir durant la dècada de 1920.
El 1924, amb quinze anys, va participar en els Jocs Olímpics de París, on va quedar eliminada en sèries en la prova dels 100 metres esquena del programa de natació. Quatre anys més tard, als Jocs d'Amsterdam, va disputar dues proves del programa de natació. En ambdues, 4 x 100 metres lliures, formant equip amb Margaret Cooper, Sarah Stewart i Iris Tanner, i 100 metres esquena, guanyà la medalla de plata.
A la darreria de la dècada de 1920 King va establir el rècord del món en 150 i 220 iardes braça.
Al seu palmarès també destaca una medalla d'or al Campionat d'Europa de 1927 en els 4×100 metres lliures i tres medalles, una de plata i dues de bronze als Jocs de l'Imperi Britànic de 1930.
Ellen King va estudiar a la James Gillespie's High School, nedà pel Warrender Baths Club i fou professora de natació per a nens a Edimburg durant quaranta anys, fins que es va jubilar el 1974. El 2002 fou inclosa al Scottish Sports Hall of Fame.

## Referències

* 1 2 «Ellen King Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d’abril 2020. [Consulta: 1r febrer 2019].
* ↑ "Ellen King (Ellen Pearson) 1909 – 1994", The Gazetteer for Scotland (Undated). Retrieved 11 December 2013.
* ↑ Bilsborough, Peter. One Hundred Years of Scottish Swimming. Scottish Amateur Swimming Association, 1968.
* ↑ "Wonder of Warrender", The Scotsman (4 February 2006). Retrieved 25 January 2013.
* ↑ Olympic medals are sold", The Herald Scotland (25 August 2001). Retrieved 6 February 2013.
* ↑ Edinburgh's 100 Greatest Arxivat 2013-12-13 a Wayback Machine.", The Edinburgh Evening News (Undated). Retrieved 11 December 2013.
* ↑ Scottish Sports Hall of Fame, Inductees, Ellen King Arxivat 2013-05-13 a Wayback Machine.. Retrieved 15 February 2013.
# Parc Nacional dels ocells del Djoudj

El Parc Nacional dels ocells del Djoudj es troba a uns cent quilòmetres al nord de Saint-Louis, Senegal. Establert el 1971, ampliat el 1975, el parc va ser classificat el 1980 "Aiguamoll d'Importància Internacional" pel Conveni de Ramsar, i està inscrit a la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 1981.
Paradís per als ocells migratoris, el parc és el tercer santuari d'aus al món.

## Diversitat d'espècies

Hom estima que tres milions d'aus migratòries passen pel parc al llarg de l'any. S'hi han catalogat 350 espècies, entre les quals destaquen el flamenc comú (Phoenicopterus roseus), el pelicà vulgar (Pelecanus onocrotalus), els martinets (Egretta), les oques esperonades (Plectropterus gambensis), el bernat pescaire (Ardea cinerea) i l'àguila peixatera (Pandion haliaetus), així com nombroses espècies d'ànecs, corbs marins i ocells coraciformes. És la principal àrea d'hivernada per la boscarla d'aigua (Acrocephalus paludicola).
Entre els rèptils, hi són abundants els varànids, les pitons i els cocodrils. Entre els mamífers, la mona rogenca (Erythrocebus patas) i el facoquer comú (Phacochoerus africanus), i també s'hi poden trobar hienes, gats salvatges (Felis silvestris), servals (Leptailurus serval) i gaseles comunes (Gazella dorcas).

## Problemàtica mediambiental

Des de la posada en marxa de la presa de Diama al riu Senegal, el 1988, els experts han notat una caiguda en el nivell d'aigua, la dessalinització i la sedimentació del riu. Aquests canvis representen una amenaça per a la flora i la fauna. S'ha observat en particular la proliferació de boga i phragmites. A continuació, a sota, les fotos satel·litàries de la NASA, preses el 1979 i 1999, abans i després de la construcció de la presa, destaquen el seu impacte significatiu en l'ecosistema de la regió.
L'any 2006, tot i que no hi ha casos de grip aviària al Senegal, n'hi ha un dispositiu de vigilància específica.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Djoudj National Bird Sanctuary» (en anglès). [Consulta: 25 febrer 2021].

## Enllaços externs

* (en francès) Parc national des oiseaux du Djoudj.
* (en anglès) Fitxa PNOD Arxivat 2007-09-29 a Wayback Machine..
* (en anglès) Fitxa WPCM Arxivat 2007-09-29 a Wayback Machine..
* (en anglès) Fitxa UNESCO Arxivat 2007-09-30 a Wayback Machine..
# Platja de les Caletes

La platja de les Caletes és una platja semiurbana de la costa del Maresme, del municipi de Santa Susanna (Maresme). Està formada per diverses cales (d'aquí el seu nom), separades per unes petites formacions rocoses a manera d'espigó. Limita amb les altres dues platges del municipi: la platja de Llevant al nord-est i la platja de les Dunes al sud-oest, separada d'aquesta per la riera de Santa Susanna. Té una longitud de 400 m i una amplada variable de 25 m de sorra gruixuda i un pendent pronunciat d'entrada a l'aigua.
Està situada enfront de l'estació de tren de Santa Susanna, que ocupa la Torre de Can Torrent de Mar, antiga torre de defensa. Una gran part de l'arenal ha estat ocupat per hotels i per un càmping. El centre urbà es troba a poc més d'un quilòmetre cap a l'interior.

## Referències

* 1 2 «Les Caletes». Catalunya.com.
* ↑ «Platja de llevant-les Caletes». Agència Catalana de l'Aigua.
* ↑ «Platja de les Caletes». Ajuntament de Santa Susanna.
* ↑ «Cercador de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya». Generalitat de Catalunya.
# Lucy Maud Montgomery

Lucy Maud Montgomery OBE (Illa del Príncep Eduard, Canadà, 30 de novembre de 1874 – Toronto, Canadà, 24 d'abril de 1942), coneguda com a L.M. Montgomery, va ser una escriptora canadenca reconeguda per la sèrie de novel·les començades el 1908 amb Anna de les teules verdes (en anglès Anne of Green Gables, originàriament). El llibre suposà un èxit immediat i el personatge central, Anne Shirley, una noia òrfena, va fer famosa Montgomery internacionalment.
La primera novel·la va iniciar una sèrie de seqüeles que mantingueren Anne com a personatge central. Montgomery va publicar també 20 novel·les i 530 relats curts, 500 poemes i 30 assaigs. La majoria de les novel·les estan ambientades a l'Illa del Príncep Eduard i aquesta ubicació, dins la província més petita del Canadà, es va convertir en un lloc de referència literari i un popular indret turístic; és la granja de Green Gables, la gènesi del Parc Nacional de l'Illa del Príncep Eduard. L'obra de Montgomery, els seus diaris i les cartes han estat llegits i estudiats per becaris i lectors de tot el món. Va ser nomenada oficial de l'Orde de l'Imperi Britànic el 1935.
El 24 d'abril de 1942 Montgomery va ser trobada morta al llit de casa seva a Toronto. La principal causa de mort registrada en el certificat de defunció va ser la trombosi coronària. Tanmateix, el setembre de 2008, la seva neta, Kate Macdonald Butler, va revelar que Montgomery sofria una forta depressió, segurament a conseqüència de la cura del seu marit malalt mental des de feia dècades, i possiblement va perdre la pròpia vida com a conseqüència d'una sobredosi de drogues.

## Referències

* 1 2 «About L. M. Montgomery». L. M. Montgomery Institute. Universitat de l'Illa del Príncep Eduard. [Consulta: 18 octubre 2024].
* ↑ «Lucy Maud Montgomery (Plain-Language Summary)» (en anglès). The Canadian Encyclopedia, 2024. [Consulta: 18 octubre 2024].
* ↑ «Lucy Maud Montgomery and Anne». Government of Prince Edward Island, 06-05-2010. [Consulta: 6 març 2013].
* ↑ Flood, Alison «Suicide secret of Anne of Green Gables author». The Guardian, 23-09-2008 [Consulta: 23 novembre 2017].

## Enllaços externs

* The Lucy Maud Montgomery Society of Ontario
# Platja de Sant Pol (Sant Pol de Mar)

La platja de Sant Pol és una platja urbana de la costa del Maresme, situada al municipi de Sant Pol de Mar (Maresme), davant l'escullera de protecció de la línia ferroviària. Ubicada entre la platja de Can Villar i la platja de les Barques, té una longitud de 285 m i una amplada variable.

## Referències

* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* ↑ «Platges». Ajuntament de Sant Pol de Mar.
# La Platjola (Sant Pol de Mar)

La Platjola és una petita cala urbana de la costa del Maresme, situada al municipi de Sant Pol de Mar (Maresme), entre la platja de les Escaletes i la platja del Morer. Té una longitud de 114 m i una amplada de 20 m de sorra gruixuda i fort pendent d'entrada a l'aigua. A l'estiu disposa de servei de socorrisme des del punt de vigilància del mirador.

## Referències

* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* 1 2 «Platges». Ajuntament de Sant Pol de Mar.
* ↑ «Platja de la Platjola i el Morer». Agència Catalana de l'Aigua.
# Goldbekkanal

El Goldbek, Goldbekkanal o canal del Goldbek és un antic afluent de l'Alster a l'estat d'Hamburg (Alemanya). D'oest a est, connecta el Rondeelkanal amb el Barmbeker Stichkanal. Segons la llei sobre la classificació de les aigües superiors de l'estat d'Hamburg, és un curs d'aigua de primera categoria i doncs accessible al públic.
És l'única via navegable del centre de la ciutat als marges del qual va mantenir-se un activitat industrial de construcció i manteniment de barques, tot i que la majoria de les fabriques van desplaçar-se o ja no utilitzen el canal pel transport. Altres companyies, com la Schülke & Mayr, coneguda pel desinfectant Lysol, van preferir polígons industrials moderns. La fàbrica Schülze i Mayr a les vores del canal va transformar-se en centre cultural: el Goldbekhaus. Al seu extrem oriental, a l'antic Port del Stadtpark, es va crear un centre lleure amb bar i restaurant.
Del traçat del riu que va donar el seu nom al canal, no es troba gairebé res avui. A les mapes anteriors a la urbanització del barri de Winterhude per Adolph Sierich, hom pot inferir l'aiguabarreig del rierol a l'aleta septentrional del llac del Außenalster, però no hi ha indicacions precisos. Sierich va canalitzar el tram des de l'Alster fins a l'aiguabarreig amb el canal del Mühlenkamp, per a desguassar el terra i permetre la construcció de cases. La canalització del tram des del Mühlenkampt fins a Barmbek va fer-se el 1913, per a satisfer les necessitats de la indústria.
El nom prové del mot Gol que significa aigua llord, més tard va transformar-se per etimologia popular en Gold o or.

## Galeria

* L'extrem occidental del canal al Rondeelkanal
* L'aiguabarreig amb el canal del Mühlenkamp
* El port Stadtparkhafen i les Seeterrassen d'hivern
* El port Stadtparkhafen i les Seeterassen d'estiu
* El pont de l'U3 d'estiu
* El pont de l'U3 d'hivern
* Pisos socials al canal
* Antiga fàbrica Schülke i Mayr, actual centre cultural Goldbekhaus

## Referències

* ↑ Hamburgisches Wassergesetz (HWaG) (Llei sobre la classificació de les aigües superiors)
* ↑ F.H. Kurtze, Topographische Charte des Freistaates Hamburg, Hamburg, Carl Gassmann, 1867
* ↑ G. Pakschies, Der Mann mit der goldenen Hand, a l'Hamburger Abendblatt, Hamburg, 17 de maig de 1989, (traducció: L'home amb la mà d'or) (alemany)
* ↑ Hans Bahlow, citat per Josef Nyáry, Idylle pur am Goldbekkanal, Hamburger Abendblatt, Hamburg, 14 d'agost de 2006 (traducció: Idil·li al canal del Goldbek), (alemany)
# Rumyana Kaisheva

Rumyana Kaisheva (búlgar: Румяна Каишева) (26 de desembre de 1955) és una exjugadora de voleibol de Bulgària. Va ser internacional amb la Selecció femenina de voleibol de Bulgària. Va competir en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1980 a Moscou en els quals va guanyar la medalla de bronze i va jugar els cinc partits.

## Referències

* ↑ «Rumyana Kaisheva Bio, Stats, and Results» (en anglès). Arxivat de l'original el 2020-04-18. [Consulta: 2 desembre 2017].
# Tina Maze

Tina Maze (2 de maig de 1983, Slovenj Gradec, Eslovènia) és una esquiadora, ja retirada, que ha guanyat 2 medalles d'or olímpiques (4 medalles en total), 4 Campionats del Món (9 medalles en total), 1 General de la Copa del Món (i 3 Copes del Món en diferents disciplines) i 26 victòries a la Copa del Món d'Esquí Alpí (amb un total de 81 podis). També ha treballat com a model i cantant.

## Referències

* 1 2 3 «Se va Tina Maze: campeona, modelo, cantante, polémica...». Diario As, 12-01-2017 [Consulta: 28 febrer 2021].
* ↑ «Tina Maze se despide como leyenda». EFE, 07-01-2017 [Consulta: 28 febrer 2021].
# Bobsleigh als Jocs Olímpics d'hivern de 1932 - Quatre homes

Als Jocs Olímpics d'Hivern de 1932 celebrats a la ciutat de Lake Placid (Estats Units d'Amèrica) es disputà una prova de bobsleigh a quatre persones, que unida a la prova de 2 persones formà part del programa oficial de bobsleigh als Jocs Olímpics d'hivern de 1932.
La prova es disputà entre elss dies 14 i 15 de febrer de 1932 a les instal·lacions de Lake Placid.

## Comitès participants

Participaren un total de 28 competidors de 5 comitès nacionals diferents:
* Alemanya (8)
* Estats Units (8)
* Itàlia (4)
* Romania (4)
* Suïssa (4)

## Resum de medalles

| Or | Argent | Bronze |
| Estats Units USA IBilly Fiske Edward Eagan Clifford Gray Jay O'Brien | Estats Units USA IIHenry Homburger Percy Bryant Paul Stevens Edmund Horton | Alemanya Alemanya IHanns Kilian Max Ludwig Hans Mehlhorn Sebastian Huber |

## Resultats

| Lloc | Equip | Participants | Ronda 1 | Ronda 2 | Ronda 3 | Ronda 4 | Final |
| 1 | Estats Units USA I | Billy Fiske Eddie Eagan Clifford Gray Jay O'Brien | 2:00.52 | 1:59.16 | 1:57.41 | 1:56.59 | 7:53.68 |
| 2 | Estats Units USA II | Henry Homburger Percy Bryant Paul Stevens Edmund Horton | 2:01.77 | 2:01.09 | 1:58.56 | 1:54.28 | 7:55.70 |
| 3 | Alemanya Alemanya I | Hanns Kilian Max Ludwig Hans Mehlhorn Sebastian Huber | 2:03.11 | 2:01.34 | 1:58.19 | 1:57.40 | 8:00.04 |
| 4 | Suïssa Suïssa II | Reto Capadrutt Hans Eisenhut Charles Jenny Oscar Geier | 2:06.81 | 2:03.40 | 2:01.47 | 2:00.50 | 8:12.18 |
| 5 | Itàlia Itàlia I | Teofilo Rossi Agostini Lanfranchi Gaetano Lanfranchi Italo Casini | 2:07.87 | 2:06.62 | 2:07.94 | 2:01.78 | 8:24.21 |
| 6 | Romania Romania I | Alexandru Papană Alexandru Ionescu Ulise Petrescu Dumitru Hubert | 2:09.09 | 2:14.32 | 2:02.00 | 1:58.81 | 8:24.21 |
| 7 | Alemanya Alemanya II | Walther von Mumm Hasso von Bismarck Gerhard Hessert Georg Gyssling | 2:11.59 | 2:11.72 | 2:07.89 | 2:04.25 | 8:35.45 |

## Enllaços externs

* (anglès) www.todor66.com - Bobs a 4
# Rudolf Viertl

Rudolf Viertl (Schwechat, 12 de novembre de 1902 - Viena, 9 de desembre de 1981) fou un futbolista austríac de la dècada de 1930.
Fou internacional amb Àustria, amb la qual participà en la Copa del Món de 1934. Pel que fa a clubs, fou jugador de FK Austria Wien.

## Referències

* ↑ Copa do Mundo da FIFA Itália 1934 Arxivat 2011-08-08 a Wayback Machine.
* ↑ Perfil a austria-archiv.at
# Grècia sobre les ruïnes de Mesolongi

Grècia sobre les ruïnes de Mesolongi (en francès, La Grèce sur les ruines de Mesolongi) és una obra del pintor romàntic francès Eugène Delacroix. El quadre va servir d'inspiració al mateix Delacroix per a la seva posterior al·legoria La llibertat guiant el poble. Actualment, es troba al Museu de Belles Arts de Bordeus.

## Motivació i tema

Com altres pintures de Delacroix (per exemple, La llibertat guiant el poble, on el símbol és també una dona), es tracta d'una al·legoria inspirada en un succés d'actualitat. En aquest cas, es tracta de l'assetjament de la vil·la portuària de Mesolongi (Grècia) per part dels turcs el 1826. Una part de la població preferí morir, fent saltar l'arsenal, abans que caure en mans dels turcs. El quadre vol retre homenatge als 4.000 resistents grecs.

## Descripció

L'estructura del quadre és triangular, de costats els braços de la dona i base horitzontal.
El quadre representa una figura femenina central vestida amb el vestit grec tradicional, agenollada sobre unes runes inestables, de les quals surt el braç d'un mort. El vestit està molt escotat i l'actitud no és completament de derrota sinó de voluntat de sobreviure. Representa simbòlicament el poble grec sencer.
En segon pla, a la dreta, un soldat turc -en realitat negre, vestit de manera oriental i amb turbant- representa l'opressor que es mira el seu nou territori conquerit.

## Estil

La llum és irreal i cau sobre la dona protagonista. Els colors són pastels i negres, amb contrastos de llum grans, però amb taques de colors primaris, vermell, blau, groc i blanc. Això, amb l'estructura triangular, la base inestable sobre runes i morts i l'al·legoria femenina, són característiques presents també en La llibertat guiant el poble del mateix autor.
Delacroix fa un canvi en la utilització de la llum, transformant-la en real, en el quadre Les dones d'Alger.

## Notes i referències

* 1 2 «Comentari d'un croquis del quadre». Arxivat de l'original el 2010-02-05. [Consulta: 27 octubre 2009].

## Enllaços externs

* Estudis per a aquest quadre: foto i comentaris Arxivat 2010-02-05 a Wayback Machine. a la web del Museu Nacional d'Eugène Delacroix (anglès) (francès).
* Comentari del quadre al Museu de Belles Arts de Bordeus (francès).
# Anna Genover i Mas

Anna Genover i Mas (Girona, 1963) és una novel·lista catalana. Escriu llibres per a infants, un dels quals, El broc màgic, va guanyar el IV premi Vila de Paterna de Literatura Infantil "Vicenta Ferrer Escrivà" de l'any 2007.
Es llicencià en Ciències de la Informació a la UAB, es diplomà en fotografia i treballà per a TVE-Catalunya. Posteriorment estudià cinematografia a la Universitat de Nova York i guionatge cinematogràfic a la UCLA. A banda de les novel·les infantils, ha estat autora de guions televisius. Actualment combina la Literatura Infantil i Juvenil amb la novel·la històrica.
El seu avi, Francesc Mas i Ros, i el seu oncle, Antoni Mas i Bou han estat músics i compositors, especialment de sardanes.

## Obra

* La jardinera rondinaire. Barcelona: Dèria, 2008
** The grumpy gardener (traducció a l'anglès). Victòria (Canadà): Trafford Publishing, 2008. http://www.thegrumpygardener.com Arxivat 2012-05-31 a Wayback Machine.
* El broc màgic. València: Tàndem Edicions, 2008. Segona edició 2011.
* El tresor perdut de Pakamotu. Barcelona: Ànimallibres, 2016.
* La predicció del mussol. Barcelona: Ànimallibres, 2024

## Referències

* ↑ «Anna Genover presenta avui a La 22 el conte «El broc màgic»». El Punt, 26-05-2008, pàg. 44.
* ↑ «Premis literatura infantil». Cornabou - Revista de Literatura Infantil i Juvenil, 2024. [Consulta: 28 abril 2024].
* ↑ Rodríguez, Ana «Un llibre narra les aventures d’un nen gironí al cor d’Àfrica». Diari de Girona, 23-04-2008, pàg. 49.

## Enllaços externs

* «Anna Genover i Mas». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana.
* Anna Genover i Mas, pàgina oficial: https://annagenover.cat/
# Ardian Đokaj

Ardian Đokaj (variacions en serbi: Ардијан Ђокај, Adrijan Đokaj o Ardijan Djokaj) (Titograd, 23 de maig de 1979) és un exfutbolista de Montenegro, que ocupava la posició de migcampista.
Al llarg de la seua carrera va militar en diversos equips de l'antiga Iugoslàvia, com el Budocnost, l'Obilic o l'Estrella Roja, així com de la nova lliga de Montenegro (amb el Budocnost, de nou). També va militar en equips d'Espanya (RCD Mallorca, UE Lleida), Turquia (Trabzonspor, Ankaraspor) i Alemanya (TuS Koblenz, TSV 1860 München).

## Referències

* ↑ «Zweitliga-Profis in neuem Gewand» (en alemany). Rhein-Zeitung, 06-06-2009.
* ↑ «1860 München verpflichtet Offensivkraft Djokaj». Arxivat de l'original el 2009-10-04. [Consulta: 25 febrer 2010].
* ↑ «Djokaj und 1860 München gehen getrennte Wege». Arxivat de l'original el 2010-03-25. [Consulta: 25 febrer 2010].

## Enllaços externs

* Ardian Đokaj a BDFutbol
* Ardian Đokaj Fitxa a Fussballdaten
* Ardian Đokaj a worldfootball.net
* Ardian Đokaj a la TFF
# Eugenio Baturone Ribas

Eugenio Baturone Ribas (Màlaga, 23 de febrer de 1941), conegut com a Geni Baturone, és un antic pilot d'automobilisme català d'origen andalús. Fou campió d'Espanya de muntanya (1974 i 1976), de Catalunya de velocitat (1974) i de Catalunya de muntanya (1975). Juntament amb Paco Torredemer fundà la revista especialitzada Fórmula l'estiu de 1966. Es retirà de la competició el 1977.
Alguns dels seus èxits esportius foren dos subcampionats d'Espanya de muntanya (1975, 1977); el segon lloc en el I Trofeu Montjuïc-Juan Pinyol (1966) del Reial Automòbil Club de Catalunya; el tercer en el Gran Premi de Madrid de Fórmula 3 (1968) i en el Campionat de Catalunya de velocitat (1969). Guanyà consecutivament la Pujada a Montserrat del 1973 al 1976.
El 1968 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de Grenoble, on disputà les dues proves del programa de bob.

## Referències

* ↑ Del Arco, Javier; Arderiu, Miquel; Montero, Xavier; Camp, Jordi. «Paper, llapis, objectiu, pel·lícula...». A: Història de l'automobilisme a Catalunya. Barcelona: Planeta, 1990, p. 277-278. ISBN 84-320-6249-9.
* ↑ «Eugenio Baturone Olympic Results». Sports-Reference.com. Sports Reference LLC. [Consulta: 9 abril 2018]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2020-04-18. [Consulta: 10 febrer 2020].

### Font

* «Eugenio Baturone Ribas». enciclopedia.cat. GEC - Enciclopèdia de l'esport català. [Consulta: 9 febrer 2016].
# Àlex Gutiérrez i Margarit

Àlex Gutiérrez i Margarit (Barcelona, 1974) és un periodista català, que actualment treballa a l'Ara com a cap de la secció de «Mèdia». En els inicis del diari Ara, va ser-ne responsable de l'edició digital, càrrec que després ocuparia Sílvia Barroso. El gener de 2013 va començar a publicar la secció de l'Ara «Pareu màquines», on analitza humorísticament el tractament informatiu dels diaris catalans i espanyols. El 2015 va publicar el recull 111 Pareu màquines del procés, centrat en els seus articles d'aquesta secció dedicats al procés independentista català.
Anteriorment, va treballar al diari osonenc La Marxa i al setmanari El Triangle. Va ser director editorial del Grup Comunicació 21, amb el qual va impulsar els portals Comunicació21.cat i Cultura21.cat, la revista Benzina i els diaris gratuïts de proximitat Línia, a Barcelona i el Baix Vallès. També és president de la Fundació Escacc, entitat que analitza la indústria cultural i mediàtica de Catalunya. Paral·lelament, ha col·laborat a Catalunya Ràdio, Barcelona TV i La Xarxa.

## Obra publicada

* 111 Pareu màquines del procés (2015)
* Born in Catalonia (2016)
* Objectiu TV3 (2021)

## Referències

* 1 2 3 Gordillo, Saül. Sobirania.cat. Creat, 2014, p. 188.
* 1 2 Mas, Andreu ««La premsa no està en crisi, hi estan les empreses de comunicació»». El Punt Avui, 06-04-2010 [Consulta: 14 març 2013].
* ↑ «Àlex Gutiérrez és nomenat president de la Fundació Espai Català de Comunicació, i Jordi Roigé assumeix la direcció de Comunicació 21 i Cultura 21». Comunicació21, 10-06-2008. [Consulta: 14 març 2013].
* ↑ «El president de l'ESCACC defensa 'la precisió' del Baròmetre de la Comunicació davant 'les mancances' de l'EGM». 324.cat, 11-05-2009. [Consulta: 14 març 2013].
* ↑ Martí, Pep. «TV3 s'assembla massa a Televisió Espanyola». Nació Digital, 22-01-2022. [Consulta: 30 octubre 2023].

## Enllaços externs

* Articles d'Àlex Gutiérrez a l'Ara
# Georges Lecointe

Georges Lecointe (francès: Georges Marcel Lecointe) (Boulogne-sur-Mer, 6 d'agost de 1897 - Marquette-lez-Lille, 4 de gener de 1932) fou un remer francès que va competir durant la dècada de 1920.
El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on va guanyar la medalla de plata en la prova del quatre amb timoner del programa de rem.

## Referències

* ↑ «Georges Lecointe Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 6 de novembre 2012. [Consulta: 18 gener 2018].
# Lèmurs mico

Els lèmurs mico (Archaeolemuridae) són una família extinta de lèmurs que inclou tres espècies repartides en dos gèneres (Hadropithecus i Archaeolemur). Malgrat el seu nom comú, els arqueolemúrids no eren més pròxims als micos que no ho eren els altres lèmurs.
| Lemuriformes | Daubentoniidae  Megaladapidae †  Lemuridae  Cheirogaleidae Lepilemuridae  Archaeolemuridae † Archaeolemur † Hadropithecus † †Palaeopropithecidae  Indriidae |

## Referències

* ↑ Entrada «Archaeolemuridae (monkey lemur)» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 8 març 2024].
* ↑ McKenna, MC; Bell, SK. Classification of Mammals: Above the Species Level. Columbia University Press, 1997, p. 335. ISBN 0-231-11013-6.
* ↑ Mittermeier, Russell A., [et al]. Lemurs of Madagascar. 2a edició. Conservation International, 2006, p. 43. ISBN 1-881173-88-7.