OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Montserrat García-Closas

Montserrat García-Closas (Barcelona, 1967) és una investigadora i acadèmica catalana especialitzada en epidemiologia del càncer i en càncers de mama i de bufeta urinària.
Es va llicenciar en medicina per la Universitat de Barcelona, va fer un màster en mètodes quantitatius de salut pública a la Universitat Harvard i obtingué un doctorat en epidemiologia i salut pública també a la Universitat Harvard.
El 1996, un cop finalitzat el doctorat, va començar a treballar com a investigadora post-doctoral a l'Insitut Nacional del Càncer dels Estats Units (National Cancer Institute, NCI) en l'àrea d'epidemiologia i genètica del càncer (Division of Cancer Epidemiology and Genetics, DCEG). Va ser en aquest moment que es va interessar pel càncer de mama, en el qual es va especialitzar. El 2010 va tornar a Europa, a l'Institut d'Investigació del Càncer de la Universitat de Londres (Institute of Cancer Research, ICR), on va esdevenir professora d'epidemiologia. El 2015 però, va tornar de nou al NCI, aquest cop com a directora adjunta i investigadora sénior al DCEG. El 2023 tenia previst tornar a Europa de nou per liderar la creació d'un centre dedicat a l'epidemiologia i la prevenció del càncer en el que participen l'ICR i l'Imperial College London.
El 2001 va ser guardonada amb un NIH Merit Award, un NCI Intramural Research Award el 2004 i un DCEG Women Scientist Advisory Award el 2007. L'any 2022 va rebre el premi Jeanne E. Griffith Mentoring Award per la seva tasca excepcional en el mentoratge de joves científics en el camp de l'estadística. A data de 2022, era la tercera investigadora catalana més citada a Google Scholar i la quinzena a nivell espanyol.

## Referències

* 1 2 «Montserrat García-Closas: “Ya tenemos modelos para precisar de forma más exacta el riesgo de padecer cáncer de mama”» (en castellà). El País, 08-03-2023. [Consulta: 27 agost 2023].
* ↑ «Professor Montse Garcia-Closas» (en anglès). Insitute of Cancer Research. [Consulta: 27 agost 2023].
* ↑ «Frontiers in Population Genomics Research Meeting - Participants» (en anglès). National Human Genome Research Institute Home, 03-11-2010. [Consulta: 2 setembre 2023].
* ↑ «Two Honored with 2022 Jeanne E. Griffith Mentoring Award» (en anglès). American Statistical Association, 01-12-2022. [Consulta: 2 setembre 2023].
* ↑ «Investigadores catalanes en el Rànquing d’investigadores espanyoles i estrangeres que treballen a Espanya segons Google Scholar (CSIC 2022)». Generalitat de Catalunya - Departament de Recerca i Universitats, 01-11-2022. [Consulta: 27 agost 2023].
# Palera (Beuda)

Palera és un dels quatre pobles que conformen el municipi de Beuda, a l'Alta Garrotxa. El poble està situat a la part de migdia del terme municipal, al vessant meridional de la muntanya del Mont. L'antic terme d'aquest poble limita els de Besalú, Lligordà, Sant Ferriol, Sales i l'antic de Beuda.
Aquest poble va ser incorporat al municipi de Beuda el 1846, juntament amb Segueró i Lligordà, fruit de la política de reducció de municipis amb poca població.
En aquest terme cal destacar-hi l'església parroquial de Santa Maria de Palera i el monestir del Sant Sepulcre de Palera.
La denominació del lloc es convertí en "Paleria" al segle XII, així consta igualment anotada, l'any 1362, en el "Llibre Verd" del Capítol de Girona.

## Referències

* ↑ Madoz, Pascual. Articles sobre el Principat de Catalunya, Andorra i zona de parla catalana del Regne d'Aragó al Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar. I. Barcelona: Curial, 1985. ISBN 84-7256-255-7.
* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
* ↑ «Santa Maria de Palera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 setembre 2013].
# Pantaleu (Palau-sator)

Pantaleu és un veïnat del municipi de Palau-sator (Baix Empordà), format per un conjunt de masies als replans dels contraforts de les Gavarres. El 1019 la canònica de Girona posseïa un alou a Pantaliu. La masia més gran és Can Figueres o Mas Ventós, de pla basilical, amb un portal adovellat i finestres goticorenaixentistes. Altres masies destacables són Can Xumac i Can Florenci, prop de la qual hi ha la torre cilíndrica d'un antic molí de vent (Torre de Pantaleu).
Pantaleu tenia regidor propi de la Batllia de Palau-Sator, conjuntament amb Fontclara, a l'inici del Segle XIX. La seva adscripció parroquial, en canvi, era amb Sant Feliu de Boada. Amb la fi de l'Antic Règim Senyorial, va passar a formar part del municipi constitucional de Palau-Sator.

## Referències

* ↑ «Pantaleu (Palau-sator)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
# Cènabum

Cènabum o Gènabum (en llatí Cenabum o Genabum, en grec antic Κἡναβον) era una ciutat del poble celta dels carnuts. Claudi Ptolemeu els situa a la regió del Sena. Estrabó diu que vivien prop del Liger (Loira)
Dels carnuts es coneixen dues ciutats: Autricum (Chartres) i Cènabum (Orleans), que és anomenat l'empori dels carnuts. Una ruta l'unia a Nevirnum (Nevers) a l'est del Loira, i seguia fins a Lutècia. Així ho expliquen tany l'Itinerari d'Antoní com la Taula de Peutinger. Juli Cèsar diu que va ser el lloc on va començar la gran insurrecció de l'any 52 aC, i parla d'un pont al Loira, que va usar per arribar a Cènabum. Cèsar va ocupar la ciutat i la va incendiar, i després va assetjar Avàricum; a l'hivern Cèsar va acampar les seves tropes a les ruïnes de la ciutat.
Durant l'Imperi va agafar el nom d'Aureliani (Civitas Aurelianorum) del que en va derivar Orleans. Al segle vi encara un suburbi de la ciutat es deia Gènabus i després Génabie. Queden unes petites restes de muralles segurament del temps de l'emperador Lluci Domici Aurelià.

## Referències

* ↑ Juli Cèsar, De bello gallico VII, 10-12
* ↑ Smith, William (ed.). «Genabum». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 5 agost 2021].
# Pasqual Sanz Barrera

Pasqual Sanz Barrera va ser un arquitecte notable nascut a València el 1870. Va completar els seus estudis d'arquitectura a Barcelona el 1899 i va exercir com a arquitecte municipal a la mateixa ciutat. Sanz Barrera va participar en la reforma del nucli antic de la ciutat i va contribuir a projectes d'urbanisme. Va ser reconegut pel seu treball en la restauració de la Catedral de la Seu d'Urgell junt amb Puig i Cadafalch, que li va valer el títol de "Soci de Mèrit" i li valgué la segona medalla a l’Exposición Nacional de Madrid del 1904. Entre les seves obres hi ha la reforma del Cercle Mallorquí de Palma (1899), feta en col·laboració, la reconstrucció del Teatre de Terrassa (1908) i la Casa Martínez, Maldonado y Compañía a Buenos Aires (1912). Sanz Barrera va morir a Buenos Aires, Argentina, el 25 d'agost de 1918.

## Referències

* ↑ «Pasqual Sanz i Barrera a l'Enciclopèdia Catalana», 12-08-2024. [Consulta: 12 agost 2024].
* ↑ «Pasqual Sanz Barrera a Arquitectura Modernista», 12-08-2024. [Consulta: 12 agost 2024].
* ↑ «Catedral de Santa Maria de la Seu d'Urgell», 12-08-2024. [Consulta: 12 agost 2024].
* ↑ «Arquitectos Españoles en Argentina y España - Catálogo On-Line de Obras y Proyectos» (en castellà), 12-08-2024. [Consulta: 12 agost 2024].
# Pau Montserrat

Pau Montserrat (Barcelona ? - 1759) fou mestre de capella de la Basílica de Santa Maria del Mar de Barcelona des de l'any 1745, quan succeí a Salvador Figueres Va mantenir aquest càrrec fins a la seva mort el 1759. Durant el temps que va treballar de mestre de capella a la Basílica de Santa Maria del Mar ocupà un lloc d'importància en la vida musical catalana. Compongué música religiosa en llatí i en llengua vernacla.

## Obra

A l'arxiu de l'Església de Sant Pere i Sant Pau, Canet de Mar
* I Càntic per a 6 veus i Ac / i b M. I Cor: Ti 1/2; II Cor: Ti, A, T, B; Ac (x) (Nunc dimittis...) Segon quart s. XVIII. Incomplet
* II Càntic per a 6 veus i Ac / Si b M. I Cor: Ti 1/2; II Cor: Ti, A, T, B; Ac (x) (Nunc dimittis...) Segon quart s. XVIII. Complet
* III Càntic per a 8 veus i instruments / Si b M. I Cor: Ti 1/2, A, T; II Cor: Ti, A, T, B; Vl 1/2, B als Vl, Ac (x) (Nunc dimittis...) Segon quart s. XVIII. Complet
* IV Completes per a 8 veus i instruments / Fa M. I Cor: Ti 1/2, A, T; II Cor: Ti, A, T, B; Vl 1/2, B als Vl, Ac (x) (Fratres sobrii es tote...) Segon quart s. XVIII. Complet
* V Duo al Ntº del Señor / Aladas inteligensias amb Ac / Fa M. Ti 1/2; Ac (x) (Aladas inteligensias...) 1736 Complet
* VI Gradual per a 4 violins i instruments / A Stª Cecilia / Do M. Ti, A, T, B; Vl 1/2, Ac als Vl, Ac Cº (x) (Audi filia...) 1736. Complet
* VII Motet Benedictus qui venit / per a 1 violí i instruments / Do m. A; Vl 1/2, Baxo, Ac (x) Complet
* VIII Motet (Cantantibus organis...) (Benedictus qui venit...) per a 1 violí i instruments / Sol M. Ti; Fl ó Vl 1/2, Baxo, Ac (x) Segon quart s. XVIII. Complet
* IX Motet (A Stª Cecilia / Cantantibus organis) per a 1 violí i instruments / Fa M. Ti; Vl 1/2, Ac "A los Vl", Ac Cº (x) 1736. Complet
* X Motet per a 1 violí i instruments / Sol M. A; Fl 1/2 o Vl 1/2, B als Vl, Ac (x) (Cenantibus illis...) Segon quart s. XVIII. Complet
A l'Arxiu Històric de l'Arxidiòcesi de Tarragona
* Antífona Domine ad adjuvandum...) per a 8 violins i instruments / Fa M. I Cor: Ti, C, T, Baxo; II Cor: Ti, A, T, B; Vl 1/2, Tpa 1/2, Ac-Vó (x), Ac-C (x), Org (x) (1741. Complet)

## Bibliografia

* Anna Cazurra «Montserrat, Pau» Història de la Música Catalana, Valencia i Balear, pàg.81. Edicions 62, vol.X.

## Referències

* ↑ https://www.elargonauta.com/libros/comentar/89979/
* ↑ Cazurra, Anna. Història de la Música Catalana, Valencia i Balear. Barcelona: Edicions 62, p.81.
* 1 2 https://ifmuc.uab.cat/search?f=author&p=Montserrat,%20Pau&sc=1
# Ramon Galceran de Pinós i Montcada

Ramon Galceran de Pinós i Montcada (?-1342), noble, senyor de Torà, Cellers i Ardèvol.
Fill de Galceran V de Pinós el Jove i de Berenguera de Montcada, com el seu germà Pere Galceran I de Pinós, va iniciar una política d'aproximació amb el Regne de Mallorca, arribant-se a casar amb Saura de Mallorca, filla il·legítima del rei Sanç I de Mallorca.
Va tenir amb ella dos fills:
* Ramonet de Pinós i Mallorca (circa 1320 - 1379), hereu a les baronies de Torà, Cellers i Ardèvol.
* Asbert de Pinós i Mallorca.

## Referències

* ↑ «Els Pinós». Enciclopedia Catalana. [Consulta: 7 abril 2023].
* ↑ Isamat, Aurelio Jose Miguel. Casa de Berga-Pinós-Mataplana, 1974, p. 43.
# Sant Miquel de Pera

Sant Miquel de Pera (o simplement Pera) és un llogarret del municipi de Montagut i Oix (Garrotxa), dins l'antic terme d'Oix, a l'esquerra de la riera d'Oix, als contraforts sud-occidentals de la serra de Bestracà. L'església parroquial de Sant Miquel de Pera tenia com a sufragània la de Sant Andreu de Bestracà.
L'antiga jurisdicció senyorial d'aquest poble va incorporar-se al municipi de Oix el 1846. Llavors aquest municipi, el 1972, es va incorporar a Montagut i més endavant va agafar el nom municipal actual.

## Referències

* ↑ «Sant Miquel de Pera». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
* ↑ Burgueño, Jesús; Lasso de la Vega, Ferran. Història del Mapa Municipal de Catalunya. Barcelona: Generalitat de Catalunya, Dir. Gral. Admin. Local, 2002. ISBN 84-393-5954-3.
# Societat de treballadors agrícoles de Vila-rodona

La Societat de treballadors agrícoles de Vila-rodona fou la primera associació de caràcter cooperatiu constituida a Vila-rodona.
Va ser legalitzada el 1893, si bé no es descarta que comencés la seva activitat amb anterioritat.

### L'escola

D'entre les activitats que promogué la Societat, hi trobem una escola que començà a funcionar a partir del curs 1906-07 amb la participació, entre d'altres, del professor J. Ferreté Tous.
Una de les línies de treball era la Escuela Preparatoria de Agricultura y Comercio.
Les classes eren mixtes i la formació laica, cosa que escandalitzava part dels vilatans.
Malgrat les bones intencions, l'escola funcionà de forma interrompuda per falta de recursos, o mestres.
Havent-se obert altres escoles a Vila-rodona, el 1932, la Societat decidí deixar d'oferir els serveis educatius que ja eren absorbits pels nous centres educatius.

### El teatre

L'any 1922 s'obrí una secció de teatre amateur.

### La coral

Si bé consten actuacions d'un cor propi de la societat, els anys 1886 i 1897, el 1926 es va fundar una coral mixta.

### Presidents

* 1907 Pau Robert i Rabadà
* 1912 Pau Robert Rabadà
* 1916-17 Pau Barril Bellmunt
* 1918 Pau Robert Rabadà
* 1919 Josep Pie Ferran
* 1920 Andreu Barril Baldrich
* 1921 Jaume Jauset
* 1922-Pau Güell i Vives
* 1926 Joan Miquel i Pons
* 1927 Anton Ricart
* 1928 Joan Batet i Ferré
* 1924 Pau Barril Bellmunt
* 1925 1929 Modest Robert i Camps

## Referències

* 1 2 Santesmases Ollé, Josep. Pau Robert i Rabadà Entre els moviments agraris i el republicanisme. 43800 Valls: 9 Grup Editorial Cossetània Edicions, 01-02-2022, p. 53 i següents. ISBN 978-84-1356-161-5.
* 1 2 3 4 Ollé, Josep Santesmases i «Els inicis de l'associacionisme agrari a Vila-rodona: la societat de treballadors agrícoles». Quaderns de Vilaniu, 11-01-1990, pàg. 3–3. ISSN: 2385-4537.
# Torre Sepulcral (Lloret de Mar)

La Torre Sepulcral de Lloret de Mar, també anomenada Torre Sepulcral dels Avellaners de can Sala o Torre dels Moros, és un monument funerari ubicat al nord-est de la vila de Lloret de Mar (Selva), actualment dins d'una urbanització. El 1891 va ser estudiat per en Joaquim Botet i Sisó, que casualment es trobava a Lloret de Mar. Aquest investigador va determinar que la seva construcció era anterior al Segle III d.C.
Molt més endavant, el 1971, s'hi van fer més excavacions, en una zona d'uns 400 metres quadrats. S'hi va trobar una àrea d'incineració.
Aquesta torre té una forma semblant a la Torre dels Escipions de Tarragona i a la Torre Sepulcral de Vilablareix (Gironès).
A finals de 1967 va ser destruïda per unes obres malgrat que ja estava prevista la seva restauració i reconstruïda posteriorment gràcies a les descripcions existents i a les fotografies preses.

## Referències

* ↑ Cervantes, Biblioteca Virtual Miguel de. «Monumento romano de Lloret de Mar, villa de la provincia de Gerona» (en castellà). [Consulta: 18 juliol 2023].
* ↑ Botet i Sisó, Joaquim. Geografia General de Catalunya. Província de Gerona., 1915-1918, p. 990.
* ↑ «Torre Sepulcral Romana» (en castellà), 1971. [Consulta: 18 juliol 2023].
* ↑ «Doloroso e Intolerable. Sitios de Gerona, Los. 6/12/1967.». [Consulta: 18 juliol 2023].
* ↑ «INSPAI. Centre de la Imatge | Diputació de Girona». [Consulta: 18 juliol 2023].
# Adilkhan Ierjanov

Adilkhan Ierjanov (en kazak Әділхан Ержанов, Jezqazğan, Província de Kharagandí, Kazakhstan, 7 d'agost de 1982) és un guionista i director de cinema kazakh.

## Biografia

Graduat a l'Acadèmia Nacional de les Arts del Kazakhstan el 2009, va continuar els seus estudis a Nova York gràcies a una beca.
El seu tercer llargmetratge, Ukkili kamshat, es va presentar al 67è Festival Internacional de Cinema de Canes i al Festival Internacional de Cinema de Toronto de 2014. Va guanyar l'Àmfora estudiantil al Festival du film grolandais el 2014.
Notat pels crítics a França per la seva bellesa formal així com pel seu tema, la seva pel·lícula Laskovoe bezrazlitxie mira (2018) es va presentar a diversos festivals importants (secció Un certain regard del 71è Festival Internacional de Cinema de Canes, Festival Internacional de Cinema de Bergen, Festival de Cinema Nou de Montreal, Festival Internacional de Cinema de Tòquio, etc).
Adilkhan Ierjanov és el tema d'un «Focus» durant el L'Étrange Festival 2018.

## Filmografia

* 2011: Rieltor
* 2013: Stroiteli
* 2014: Ukkili kamxat
* 2016: Txuma v aule Karatas
* 2018: Laskovoe bezrazlitxie mira
* 2018: Notxnoi Bog
* 2019: A Dark-Dark Man
* 2019: Boy Atbaya
* 2020: Sary mysyq
* 2020: Ulbolsyn
* 2021: Onbagandar
* 2022: Assault
* 2024: Steppenwolf

## Distincions

* Festival GoEast 2019: premi al millor director per Laskovoe bezrazlitxie mira.

## Referències

* ↑ Adilkhan Ierjanov a Internet Movie Database (anglès)
* ↑ «The Owners, by Adilkhan Yerzhanov - Biography» Arxivat 2018-11-13 a Wayback Machine., Detour - Festival del cinema di viaggio (anglès)
* ↑ «La tendre indifférence du monde d'Adilkhan Yerzhanov», Paris Match, 23 octobre 2018
* ↑ «Cannes 2018 : « La Tendre Indifférence du monde », l’éternité des amants», Le Monde, 19 mai 2018
* ↑ «goEast 2019 – Winners Announced at Festival of Central and Eastern European Film: Main Prize for ACID // Best Director Goes to THE GENTLE INDIFFERENCE OF THE WORLD». filmfestival-goeast.de. [Consulta: 17 abril 2019].
# Vall d'Aro

La Vall d'Aro és una subcomarca situada entre el massís de l'Ardenya i el Massís de les Gavarres, formada pels municipis de Santa Cristina d'Aro, Castell d'Aro, Platja d'Aro i s'Agaró i Sant Feliu de Guíxols. La part central de la vall està conformada pel Ridaura, riu que en delimita la forma.
Tot i que és de tradició selvatana, es troba oficialment a l'extrem meridional de la comarca catalana del Baix Empordà.

## Història
### Prehistòria

Els primers assentaments poblacionals dels que se'n té constància a la Vall d'Aro es situen a la zona del Pinell (turó que separa el pla de Fanals i el de Sant Pol) durant l'època neolítica entre els segles III aC i II aC. D'aquests primers pobladors se'n té constància gràcies a sepulcres i objectes trobats en excavacions fetes a la zona.
La concentració poblacional més important apareix al segle II aC, aquest grup s'assenta a les muntanyes de Vallvanera i Treumal. S'hi troben diversos monuments i construccions megalítiques de forma molt abundant a la banda meridional de les Gavarres.

### Època medieval

La primera documentació sobre la colonització del territori de la Vall d'Aro data del segle IX, es té constància de nuclis de població ja existents (Romanyà i Bell-lloc).
Un cop acabada la conquesta cristiana de la zona, es va començar a repoblar les terres conquerides, començant des de les terres muntanyenques, de l'interior, en direcció a la costa.
Durant el segle X i XI s'estableixen petits nuclis rurals conformat per masos dispersos a la vall, més majoritàriament al resguard de les Gavarres, des d'on s'hi construeixen esglésies que seran el nucli central de la comunitat pagesa. A partir d'aquí es reuneixen en universitats parroquials per a tractar temes religiosos o civils de la vida quotidiana, que s'aniran convertint en consells oberts de veïns amb la participació de tot el poble i els prohoms de cadascun dels pobles, aquest seria el precedent d'una organització futura més jerarquitzada que acabaria creant els municipis.
La majoria de nuclis eren nascuts de les parròquies (Solius, Romanyà, Bell-lloc i Fanals) i d'altres eren nascuts de la construcció d'una fortalesa (Castell d'Aro i Sant Feliu de Guíxols). A la primera part del Segle XIX es van anar configurant els tres municipis actuals. Precisament el primer nom que es va donar al municipi central (abans de la separació en Castell d'Aro i Santa Cristina d'Aro) va ser el de Vall d'Aro.

## Referències

* ↑ Barreda i Masó, Pere. Platja d'Aro - Quaderns de la Revista de Girona, p. 12. ISBN 84-86812-56-9.
* ↑ Barreda i Masó, Pere. Set segles de govern municipal a la Vall d'Aro. Castell-Platja d'Aro. Platja d'Aro: El Carrilet Edicions, 2007.
* ↑ Marquès, Josep Maria «Creació i extinció de parròquies al bisbat de Girona». Annals de l’Institut d’Estudis Gironins, 35, 1995, pàg. 405-446.
* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
# Veedor

Veedor és la persona encarregada a observar i inspeccionar activitats i proveïments. El mot veedor és un derivat del castellà «ver», del llatí VǏDĒRE. Aquest càrrec d'inspector públic va ser molt usual als municipis espanyols des de la baixa edat mitjana.
El veedor inspeccionava els obradors i magatzems per comprovar que els complissin les normes dels gremis. La seva implantació va tenir diferents característiques segons el lloc i l'època. En la Corona de Castella era un funcionari que tenia un caràcter fiscalitzador. Durant l'etapa dels Reis Catòlics es varen formalitzar els termes jurisdiccionals d'aquest càrrec com, per exemple, la periodicitat en fer les inspeccions com a mínim una vegada a l'any. Al País Basc va arribar a ser el representant de la monarquia. Existia un veedor que inspeccionava el menjar que es portava a la taula dels monarques. Al segle XVI es troba aquesta funció en l'arma d'artilleria de l'exèrcit espanyol i la funció l'exercia el capità general com a veedor que controlava el que ara es coneix com a cadena de subministrament respecte armes, municions, pólvora i personal d'artilleria.
A Andorra el «veedor d'aigües» controla les causes sobre els rius i té poder jurisdiccional. Pertany al departament de serveis públics.

## Referències

* ↑ Diversos autors. Diccionari de la llengua catalana. 2a. Barcelona: Edicions 62, 2007, p. 1707. ISBN 978-84-297-6842-2.
* ↑ Corominas, Joan. Breve diccionario etimológico de la lengua castellana (en castellà). 3a. Madrid: Gredos, 1990, p. 602. ISBN 84-249-1332-9.
* ↑ Diversos autors. Nueva Enciclopèdia Larousse. Traducció de l'original Francès (en castellà). 10. Barcelona: Planeta, 1982, p. 10158. ISBN 84-320-4250-1.
* ↑ «veedor d’aigües | enciclopèdia.cat». [Consulta: 12 novembre 2021].