OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Àcid tiònic

Els àcids tiònics o àcids politiònics (en anglès:Polythionic acid) són oxoàcids que tenen una cadena d'àtoms de sofre i tenen la fórmula química H₂S$_n$O₆ (n > 2). L'àcid tritiònic (H₂S₃O₆), àcid tetratiònic (H₂S₄O₆) en són exemples. Els compostos de n < 80 es creu que existeixen, i els de n < 20 s'han sintetitzat. L'àcid ditiònic (H₂S₂O₆) no pertany als àcids politiònics per la diferència en les seves propietats.

## Història

Nombrosos àcids i sals d'aquest grup tenen una llarga història i sistemes químics daten de l'època de John Dalton dedicat al comportament del H2S en solucions aquoses SO2 À808).

## Preparació

Hi ha molts mètodes coneguts per a la síntesi d'aquests àcids, però el mecanisme de la reacció no resta clar per les moltes reaccions simultànies com són les redox, de transferència de cadena, i de desprotonació. Un exemple típic és:
* Interacció de sulfur d'hidrogen i un diòxid de sofre. Això dona una mescla complexa de diveroso oxoàcids de sofre de diferents estructures, anomenada Solució de Wackenroder.
       H₂S + H₂SO₃ → H₂S₂O₂ + H₂O
       H₂S₂O₂ + 2H₂SO₃ → H₂S₄O₆ + 2H₂O
       H₂S₄O₆ + H₂SO₃ → H₂S₃O₆ + H₂S₂O₃

## Presentació

Els àcids poliotònics sovint es troben en llacs de cràter. La seva disminució abans d'una erupció serveix per predir l'activitat volcànica.

## Referències

* ↑ Takano, B. «Correlation of Volcanic Activity with Sulfur Oxyanion Speciation in a Crater Lake». Science, 235, 4796, 1987, pàg. 1633–1635. doi.
* Волынский Н. П., Тиосерная кислота. Политионаты. Реакция Вакенродера. - М.: Наука, 1971. - 80 с.
* Бусев А. И., Симонова Л. Н. Аналитическая химия серы. - М.: Наука, 1975. - 272 с.
* Реми Г. Курс неорганической химии, т.1. М.: Издательство иностранной литературы, 1963. - 921 с.
* Гринвуд Н. Химия элементов: в 2 томах. М.: БИНОМ, 2008. 2 т. - 670 с.
# West Columbia (Carolina del Sud)

West Columbia és una població dels Estats Units a l'estat de Carolina del Sud. Segons el cens del 2000 tenia 13.064 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, West Columbia tenia 13.064 habitants, 5.968 habitatges i 3.300 famílies. La densitat de població era de 831 habitants/km².
Dels 5.968 habitatges en un 22% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 37,5% hi vivien parelles casades, en un 14,3% dones solteres, i en un 44,7% no eren unitats familiars. En el 36,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 13% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,13 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,76.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 18,8% tenia menys de 18 anys, un 10,1% entre 18 i 24, un 30% entre 25 i 44, un 22,1% de 45 a 60 i un 19% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 86,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 30.999$ i la renda mediana per família de 40.253$. Els homes tenien una renda mediana de 30.033$ mentre que les dones 24.637$. La renda per capita de la població era de 18.135$. Entorn del 12,8% de les famílies i el 16,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- West Columbia». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 11 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- West Columbia». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# West Concord (Minnesota)

West Concord és una població dels Estats Units a l'estat de Minnesota. Segons el cens del 2000 tenia 836 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, West Concord tenia 836 habitants, 334 habitatges, i 230 famílies. La densitat de població era de 301,7 habitants per km².
Dels 334 habitatges en un 35,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 56,6% hi vivien parelles casades, en un 8,7% dones solteres, i en un 31,1% no eren unitats familiars. En el 26,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 15% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,49 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,01.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 27,8% tenia menys de 18 anys, un 8,1% entre 18 i 24, un 27,6% entre 25 i 44, un 17,9% de 45 a 60 i un 18,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 93,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 39.453 $ i la renda mediana per família de 48.438 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.797 $ mentre que les dones 22.368 $. La renda per capita de la població era de 16.958 $. Entorn del 6% de les famílies i el 7,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- West Concord». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- West Concord». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 7 agost 2010].
# X.400

X.400 és un estàndard del model de referència d'Interconnexió de Sistemes Oberts OSI, per a l'intercanvi de correu electrònic (aleshores se'n deia Missatge Interpersonal o IPMs) desenvolupat pel Sector de Normalització de les Telecomunicacions de la UIT (aleshores anomenat CCITT) amb el beneplàcit de l'ISO des de l'any 1984.
Com va passar amb la majoria dels estàndards OSI del Nivell d'aplicació no va suportar la competència amb el protocol similar Internet, en aquest cas el SMTP. El correu X.400 va arribar a tenir una base d'usuaris relativament àmplia, especialment a Europa, sobretot en entorns corporatius i d'investigació. El model de correu era més robust i complet que l'equivalent d'Internet. El seu sistema d'adreces de correu, basat en X.500, era massa complicat per a l'època, encara que molt més potent. Com tots els estàndards OSI, aquest era el recomanat/suportat per les companyies telefòniques (a l'època i a Europa gairebé totes eren monopolis estatals) que oferien unes tarifes de connexió excessives. Una mica per tot això l'estàndard OSI no va tenir gran acceptació. No obstant això encara es fa servir el correu X.400 en algunes aplicacions sectorials que requereixin major seguretat i integritat (com aplicacions militars), i és el model que hi ha per sota d'aplicacions relativament populars com Lotus Notes.
La primera versió d'X.400 és del 1984 (el Llibre Vermell ), es va revisar en profunditat en 1988 (Llibre Blau). Se li van afegir noves funcions en 1992 (Llibre Blanc), i en successives actualitzacions. Els principals protocols de X.400 eren: P1 per a comunicació entre MTA's (els servidors de correu), P3 entre agents d'usuari (UA, el programa de correu electrònic de l'usuari final) i MTA, i P7 entre UA i magatzems de missatges.
Es van definir protocols conceptuals per a la comunicació entre UAs, malgrat que no podia donar-se directament, fent servir P1 i P3 com a canal fiable. Aquest protocol es va dir P2 en Llibre Vermell i P22 al Llibre Blau.
Algunes característiques excel·lents de X.400 eren la separació entre contingut i sobre, les adreces estructurades, la possibilitat de contingut multimèdia (a MIME) i el tractament integral del xifrat i autenticació. Ja que les operadores de X.400 eren les operadores incumbents, es van descriure passarel·les cap a altres serveis com el tèlex, el fax o el correu ordinari. El fet que requerís control centralitzat, pot tenir a veure amb el poc èxit.

## Productes X.400

* AddOnMail Arxivat 2009-01-29 a Wayback Machine. - Agent d'usuari X.400
* Boldon James Arxivat 2009-06-25 a Wayback Machine. - Agent d'usuari X.400
* Isode Ltd Arxivat 2012-12-24 a Wayback Machine. - M-Switch X.400 (P1/P3) & M-Store X.400 (P7)
* NET-TEL Arxivat 2007-10-10 a Wayback Machine. - Agent d'usuari X.400 i Servidors (MTA i P7 MS)
* Atos Origin - Servidor MXMS X.400

## Enllaços externs

* (anglès) FAQ de Harard Alvestrand sobre x.400
* X.400 segons Microsoft
# Àngel de Monteverde

L'Àngel de Monteverde o Àngel de la Resurrecció és una escultura que representa un àngel i que es troba al Cementiri monumental de Staglieno de Gènova. És una de les obres més populars de l'escultor italià Giulio Monteverde i decora la tomba de la familia Oneto, realitzada l'any 1882. Aquesta tomba es troba a la porxada superior del cementiri, prop del Panteó, i es deu a la iniciativa del banquer Francesco Oneto,
Es tracta d'una escultura realitzada en marbre blanc. L'àngel és representat dempeus, però lleugerament recolzat en la tomba. A un costat hi té, apartada, la trompeta que hauria de sonar per anunciar el Judici Final. La gran força expressiva d'aquesta figura resideix en el seu aspecte misteriós i en la seva ambigüitat, en tots els sentits. Tan pel seu acusat aspecte andrògin, com per la seva expressió freda combinada amb una mirada fixa i penetrant, les pupil·les dilatades, i fins i tot pel seu gest, que no és el propi d'un àngel protector si no que més aviat suggereix temor o esglai davant la mort. Totes aquestes característiques permeten considerar aquesta obra com una peça molt representativa del simbolisme.
La popularitat d'aquesta obra es fa patent en les nombroses rèpliques i imitacions que ha generat.
Altres obres de Giulio Monteverde al cementiri de Staglieno son la tomba Pratolongo (1868) i la tomba de la familia Celle (1893)

## Referències

* ↑ «ONETO | Staglieno» (en italià). Arxivat de l'original el 2018-10-05. [Consulta: 20 juny 2018].
* ↑ «Percorsi d'Arte a Staglieno» (en anglès). Issuu.
* ↑ «CELLE | Staglieno» (en italià). Arxivat de l'original el 2014-07-20. [Consulta: 20 juny 2018].

## Vegeu també

* L'àngel exterminador (Josep llimona)
* L'àngel ferit
# Ángel Ferrari Núñez

Ángel Ferrari Núñez (Puebla del Río, 2 de desembre de 1906 - 25 de gener de 1986) va ser un historiador espanyol, membre de la Reial Acadèmia de la Història.

## Biografia

Encara que de cognom italià, els avantpassats immediats d'Ángel Ferrari eren andalusos. El 1932 va llicenciar amb premi extraordinari en la Facultat de Filosofia i Lletres (secció d'Història) de la Universitat de Sevilla, on fou deixeble de Ramón Carande Thovar.
Després va començar a treballar com a professor de l'Institut-Escola de Sevilla dirigit per Juan de Mata Carriazo. Va estar tres mesos a la Universitat de Frankfurt amb Kantorowicz, Foerster i altres gràcies a una beca de la Junta d'Ampliació d'Estudis. És considerat com un dels introductors de la història intel·lectual alemanya (Geistesgeschichte).
Va romandre fins a 1934 i al tornar fou nomenat professor d'Història de la Cultura en la Facultat de Filosofia i Lletres de la Universitat Central de Madrid en el curs 1935-1936. Poc abans d'esclatar la guerra civil espanyola es va doctorar amb la tesi "El Poder en las Partidas", dirigit per Claudio Sánchez Albornoz. Es va casar amb la filla del marquès d'Aledo i va tenir cinc fills.
Després de la guerra civil, el 6 de novembre de 1940 va obtenir per oposició la càtedra d'Història Universal de l'Edat Mitjana de la Facultat de Filosofia i Lletres a la Universitat de Santiago de Compostel·la. Entre 1941 i 1944 va ser col·laborador de la secció de "Dret Internacional" de l'Institut Francisco de Vitoria del CSIC. El 1948 va obtenir la mateixa càtedra a la Universitat de Madrid, on s'hi va jubilar. El 1956 va ser nomenat acadèmic de la Reial Acadèmia de la Història.

## Obres

* "La secularización de la teoría del Estado en las Partidas", AHDE, XI (1934)
* Fernando el Católico en Baltasar Gracián (1945; reeditat 2006)
* Castilla dividida en dominios según el libro de las Behetrías (1958)
«Obra de Ángel Ferrari Núñez» a Dialnet.

## Referències

* ↑ Biografia al web del CSIC
* ↑ Gonzalo Pasamar Alzuria, Ignacio Peiró Martín. Diccionario Akal de Historiadores españoles contemporáneos. Editorial Akal, 2002, p.252.
# XX edició dels Premis Ariel

La XX edició dels Premis Ariel, organitzada per l'Acadèmia Mexicana d'Arts i Ciències Cinematogràfiques (AMACC), es va celebrar el 29 de juny 1978 a Ciutat de Mèxic per celebrar el millor del cinema durant l'any anterior. Durant la cerimònia, l’AMACC va lliurar el premi Ariel a 17 categories en honor de les pel·lícules estrenades el 1977.

## Premis i nominacions

Nota: Els guanyadors estan llistats primer i destacats en negreta. ⭐
| Millor pel·lícula El lugar sin límites ⭐ Naufragio Los pequeños privilegios | Millor direcció Jaime Humberto Hermosillo – Naufragio ⭐ Julián Pastor – Los pequeños privilegios Arturo Ripstein – El lugar sin límites |
| Millor actor Roberto Cobo – El lugar sin límites ⭐ Pedro Armendáriz Jr. – Los pequeños privilegios Héctor Bonilla – Matinée | Millor actriu María Rojo – Naufragio ⭐ María Elena Marqués – El jardín de los cerezos Ana Ofelia Murguía – Naufragio |
| Millor coactuació masculina Gonzalo Vega – El lugar sin límites ⭐ Ramón Menendez – Cananea José Carlos Ruiz – Cascabel | Millor coactuació femenina Lucha Villa – El lugar sin límites ⭐ Ana Martín – El lugar sin límites Yara Patricia – Los pequeños privilegios |
| Millor argument original Alberto Bojórquez – Lo mejor de Teresa ⭐ Gerardo Fulgueria i Julián Pastor – Los pequeños privilegios Jesús Salvador Treviño – Raíces de sangre | Millor guió adaptat Jaime Humberto Hermosillo – Naufragio ⭐ Adolfo Martínez Solares - Lo mejor de Teresa Arturo Ripstein – El lugar sin límites |
| Millor fotografia Gabriel Figueroa – Divinas palabras ⭐ José Ortiz Ramos – La casta divina Jorge Stahl Jr. – Matinée | Millor edició Reynaldo Portillo – Cascabel ⭐ Jorge Bustos – Los pequeños privilegios Rafael Ceballos – Naufragio |
| Millor escenografia Enrique Estévez – La casta divina ⭐ Julio Alejandro – La güera Rodríguez Enrique Estévez – Cananea | Millor banda sonora Joaquín Gutiérrez Heras – Naufragio ⭐ Lucía Álvarez Vázquez – Pasajeros en tránsito Joaquín Gutiérrez Heras – La casta divina' |
| Millor curtmetratge Mario Luna – Preferencias ⭐ Liskulla Moltke-Hoff – Iscuracha Javier Ortiz Tirado – Alegoría de la ciega y el sordomudo | Millor curtmetratge documental Beatriz Mira – Vicios en la cocina ⭐ Antonio del Rivero – Apaciencias 1,2 y 3 Carlos Ortiz Tejada – Nivel 550 0 comunidades mineras |
| Millor opera prima Raúl Araiza – Cascabel ⭐ Jesús Salvador Treviño – Raíces de sangre | Millor curtmetratge educatiu Paul Leduc, Rafael Castanedo i Ángel Goded – Estudio para un retrato ⭐ Eduardo Carrasco Zanini – Bonampak Manuel Michel – Museo de la resistencia chilena |
| Premi especial Luis Buñuel ⭐ Eduardo Maldonado ⭐ |

## Referències

* ↑ «Premios Ariel - Histórico de nominados y ganadores» (en espanyol de Mèxic). [Consulta: 27 juny 2019].

## Enllaços externs

* XX Premis Ariel a Filmaffinity
# XX Premis Turia

Els XX Premis Turia foren concedits el 2 de juliol de 2011 per la revista valenciana Cartelera Turia amb la intenció de guardonar les persones i col·lectius que haguessen destacat l'any anterior en qualsevol de les categories i seccions que cobria la revista: cinema (pel·lícula espanyola i estrangera, actor i actriu), teatre, arts plàstiques, literatura, gastronomia, mitjans de comunicació, esports, música i literatura. La llista de guanyadors era escollida per l'equip de redactors i col·laboradors de la revista. Va ser l'última edició en la qual es va concedir el premi a l'actriu porno.
L'entrega es va dur a terme a l'Auditori Casa de Cultura de Burjassot i fou presentada novament per Tonino i Juanjo de la Iglesia, amb l'actuació especial de JuJa Teatre.
El premi consisteix en una estàtua que imitava la que sortia a la mítica pel·lícula El falcó maltès (1950) de John Huston.

## Guardons

Els guanyadors de l'edició foren:
| Categoria | Premiat | Labor premiada |
| Millor Pel·lícula Espanyola | Pa negre | Agustí Villaronga |
| Millor Pel·lícula Estrangera | Das weiße Band | Michael Haneke |
| Millor Opera Prima | Planes para mañana | Juana Macías Alba |
| Millor Opera Prima | Herois | Pau Freixas |
| Premi Especial Turia | Entrelobos | Gerardo Olivares |
| Millor Actor | Antonio de la Torre Martín | Balada triste de trompeta |
| Millor Actriu Revelació | Natasha Yarovenko | Habitación en Roma |
| Millor contribució teatral | Una jornada particular | la Pavana Teatre (Rodolf Sirera) |
| Millor contribució gastronòmica | Bodega Montaña (València) | - |
| Millor contribució cultura del vi | Celler la Muntanya (Muro) | - |
| Millor contribució mitjans de comunicació | Ana Pastor García | Los desayunos de TVE |
| Millor contribució cultural del còmic | Javier Mariscal | |
| Millor contribució social | Ca Revolta | 10è Aniversari |
| Millor contribució periodística | JJ Pérez Benlloch | |
| Premi "La Turia te pone verde" | Rafa Cebrián | |
| Millor programa de televisió | Informe semanal | TVE |
| Millor Actriu Porno Europea | Dunia Montenegro | |
| Premi Huevo de Colón | Mònica Oltra | Diputada |

## Premi per votació dels lectors

| Categoria | Pel·lícula | Director |
| Millor pel·lícula espanyola | Pa negre | Agustí Villaronga |
| Millor pel·lícula estrangera | Das weiße Band | Michael Haneke |

## Referències

* ↑ Manuel Salvador i Jardí 50 anys de Cartelera Turia. Una publicació insòlita en el sistema comunicatiu valencià, p. 42
* ↑ XX Premis Turia, octubre.cat
* ↑ Agustí Villaronga, Natasha Yarovenko, Javier Mariscal, Ana Pastor y Mónica Oltra, Premios Turia 2011
* ↑ El Auditorio de la Casa de Cultura de Burjassot vibrará en la gala de entrega de los XX Premis Turia 2011, elperiodic.com, 23 de juny de 2011
* ↑ Web de Bodegas Vinetur, guanyadores d'un premi a la XXI Edició, amb una foto de l'estatueta
* ↑ Guardonats als XX Premis Turia al web de Cartelera Turia

## Vegeu també

* Fotogramas de Plata 2010
* Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 2010
* XXV Premis Goya
* XX Premis de la Unión de Actores
* 55a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia
* Premis Gaudí de 2011
# Isabel (sèrie de televisió)

Isabel és una sèrie de televisió espanyola produïda per Diagonal TV per a Televisió Espanyola basada en el regnat d'Isabel I de Castella, amb Michelle Jenner en el paper principal.

## Actors

| Personaje | Actor |
| Isabel I de Castella | Michelle Jenner |
| Ferran II d'Aragó | Rodolfo Sancho |
| Enric IV de Castella | Pablo Derqui |
| Joana de Portugal | Bárbara Lennie |
| Juan Pacheco | Ginés García Millán |
| Alfonso Carrillo de Acuña | Pedro Casablanc |
| Gonzalo Chacón | Ramon Madaula |
| Gutierre de Cárdenas | Daniel Grao |
| Isabel de Portugal i de Bragança | Clara Sanchís |
| Alfonso de Castilla | Victor Elías |
| Gonzalo Fernández de Córdoba | Sergio Peris-Mencheta |
| Joan II d'Aragó | Jordi Banacolocha |
| Diego Pacheco | Javier Rey |

## Enllaços externs

* «Así es 'Isabel', la gran apuesta de ficción de TVE para la próxima temporada» (en castellà). Formulatv.com.
Viccionari
# Eddy Seigneur

Eddy Seigneur (Beauvais, 15 de febrer de 1969) és un ciclista francès, ja retirat, que fou professional entre 1992 i 2005. Bon radador, amb el temps s'especialitzà en la contrarellotge.
Entre les seves principals victòries destaquen quatre Campionats de França de contrarellotge, un en ruta i una etapa al Tour de França de 1994.

## Palmarès

* 1989
** 1r a la Ronda de l'Oise
* 1990
** 1r al Gran Premi de la vila de Nogent-sur-Oise
** 1r al Gran Premi de la vila de Pérenchies
* 1991
** 1r a la Ronda de l'Oise
** Vencedor de 2 etapes del Tour du Poitou-Charentes et de la Vienne
* 1992
** Vencedor d'una etapa al Tour de l'Avenir
* 1993
** 1r al Gran Premi de la vila de Rennes
** Vencedor de 2 etapes al Tour de l'Avenir
** Vencedor d'una etapa als Quatre dies de Dunkerque
** Vencedor d'una etapa del Tour de l'Oise
* 1994
** 1r als Quatre dies de Dunkerque i vencedor d'una etapa
** Vencedor d'una etapa al Tour de França
** Vencedor d'una etapa al Tour de l'Avenir
* 1995
** Campionat de França en ruta
** Vencedor d'una etapa del Circuit de La Sarthe
* 1996
** Campionat de França de contrarellotge
** 1r al Tour du Poitou-Charentes et de la Vienne i vencedor d'una etapa
* 1997
** 1r al Circuit des Mines i vencedor d'una etapa
* 2001
** Vencedor d'una etapa del Circuit des Mines
* 2002
** Campionat de França de contrarellotge
* 2003
** Campionat de França de contrarellotge
** Vencedor de 2 etapes a la Volta ao Alentejo
* 2004
** Campionat de França de contrarellotge
** 1r al Duo Normand (amb Frédéric Finot)

### Resultats al Tour de França

* 1994. 51è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1995. Abandona (2a etapa)
* 1996. Abandona (6a etapa)
* 1998. Abandona (14a etapa)
* 2001. 95è de la classificació general
* 2002. 143è de la classificació general
* 2004. Abandona (4a etapa)

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1992. 112è de la classificació general
* 1993. Abandona

## Referències

* ↑ «SEIGNEUR Eddy». [Consulta: 3 desembre 2023].
* ↑ «Eddy Seigneur, ciclista al volante del taxi - High Cycling» (en castellà), 15-02-2021. Arxivat de l'original el 2023-12-03. [Consulta: 3 desembre 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa d'Eddy Seigneur a sitiodeciclismo.net
# Manonelles

Manonelles és una masia del municipi de Biosca (Solsonès) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici de quatre façanes i quatre plantes. A la façana est, a la part esquerra, hi ha l'entrada principal, amb arc escarser adovellat i porta de fusta de doble batent. A la planta següent hi ha un petit balcó amb barana de ferro, a la seva dreta hi ha una petita finestra. A la planta següent, hi ha una finestra a l'esquerra amb llinda de fusta, a la seva dreta una finestra més petita. Al darrer pis al centre hi ha una finestra. En aquesta façana hi ha un edifici adjunt que cobreix la façana.
A la façana nord, hi ha dues finestres amb ampit al segon pis, i una al següent. A l'extrem dret de la façana, hi ha un contrafort. A la façana oest, hi ha dues finestres amb llinda de pedra i ampit, i una de més petita amb llinda de pedra i ampit al darrer. A la façana sud, hi ha una finestra a la segona planta. Té un edifici annex adjunt a la façana. La coberta és de dos vessants (Nord-Sud), acabada amb teules.
Adjunt a la façana principal hi ha un altre edifici, a la seva façana sud, té una entrada a la planta baixa, i una finestreta a la següent. La façana est té una finestra a la segona planta. La façana nord, té una finestra a la segona planta, i una altra amb llinda de pedra i ampit al pis següent. La coberta és d'un vessant (Est), acabada amb teules.
Adjunt amb aquest darrer edifici, n'hi ha un de dimensions més petites, té una entrada a la façana sud, a la resta de façanes no hi ha obertures. La coberta és d'un vessant (Est) i acabada amb teules. Hi ha altres edificis que antigament tenien funció ramadera, i que actualment estant en desús, i a més han estat reconstruïts amb totxo.

## Referències

* ↑ «Manonelles». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 «Mas de Manonelles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 febrer 2015].