OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eero Mäntyranta

Eero Mäntyranta (Pello, 20 de novembre de 1937 - Oulu, 30 de desembre de 2013) fou un esquiador de fons finlandès que va destacar al llarg de la dècada del 1960.

## Biografia

Va néixer el 20 de novembre de 1937 a la població de Turtola, que avui en dia és anomenada Pello, situada a la província de Lapònia. Morí a Oulu el 30 de desembre de 2013.

## Carrera esportiva

Especialista en mitges distàncies en l'esquí de fons, l'any 1960 va participar en els Jocs Olímpics d'hivern disputats a Squaw Valley (Estats Units), on aconseguí guanyar la medalla d'or en la prova de relleus 4x10 quilòmetres amb l'equip finlandès, a més de finalitzar sisè en la prova de 15 quilòmetres. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 1964 realitzats a Innsbruck (Àustria) participà en les quatre proves masculines i aconseguí tres medalles: dos ors en les proves de 15 km. i 30 quilòmetres a més d'una medalla de plata en la prova de relleus 4x10 quilòmetres. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 1968 realitzats a Grenoble (França) tornà a participar en les quatre proves olímpiques d'esquí de fons, si bé el seu èxit no fou tant reeixit. Amb tot, aconseguí la medalla de plata en la prova de 15 km., i la medalla de bronze en les proves de 30 km. i relleus 4x10 quilòmetres. Als 34 anys participà en els Jocs Olímpics d'Hivern de 1972 realitzats a Sapporo (Japó), si bé no realitzà cap actuació destacada.
Al llarg de la seva carrera aconseguí dues victòries en el Campionat del Món d'esquí de fons els anys 1962 i 1966 en la prova de 30 quilòmetres, a les quals sumà dues medalles de plata en la prova de relleus i un bronze en els 50 quilòmetres.
Mäntyranta fou el primer atleta finlandès en donar positiu en una proves antidopatge l'any 1972 en el Campionat Finlandès d'esquí de fons. El resultat fou amagat per les autoritats i no fou donat a conèixer a l'opinió pública fins després de la realització dels Jocs Olímpics d'hivern de 1972 a Sapporo. Inicialment Mäntyranta negà el seu dopatge però posteriorment va admetre haver usat hormones, un fet que en aquell moment no estava prohibit.

## Referències

* ↑ «Skiing legend Eero Mäntyranta dead at 76» (en anglès). [Consulta: 27 febrer 2021].
* ↑ Eero Mäntyranta a Sports Reference (arxivat)
* 1 2 3 «Olympedia – Eero Mäntyranta». [Consulta: 27 febrer 2021].
* ↑ «MAENTYRANTA Eero - Athlete Information». [Consulta: 27 febrer 2021].
# Mateu Cabot Ramis

Mateu Cabot Ramis (Palma, Mallorca, 1961). Doctor en Filosofia i professor titular d'Estètica i Teoria de les Arts a la Universitat de les Illes Balears.
Llicenciat en filosofia i lletres (1985) amb la tesi "Habermas i el concepte de treball en Marx". Doctor en Filosofia (1990), amb la tesi "Th. W. Adorno i la Modernitat. Una interpretació de la dialèctica negativa d'Adorno en la perspectiva de la crítica de la modernitat". Professor titular de la UIB (2002). Dirigí la col·lecció Pensamiento/Clásicos de l'editorial Alba (Barcelona), en la qual es publicaren textos de Kant, Scheler, Nietzsche, Descartes, Pater i Hazlitt, entre d'altres. El seu treball de recerca se centra en la qüestió de l'experiència estètica en la societat de mitjans audiovisuals de masses, des de la teoria estètica inspirada en l'obra de T. W. Adorno. Des d'aquesta perspectiva, igualment, dirigeix la revista Constelaciones. Revista de Teoria Crítica, editada per la Universidad de Salamanca.
Ha publicat els llibres El penós camí de la raó. Th. W. Adorno i la crisi de la modernitat (1997), Imatges i conceptes. Introducció a l'estètica (2001) i Más que palabras. Estética en tiempos de cultura audiovisual (2007). Ha editat Th. W. Adorno: balance y perspectivas (2007), Ruptura de la tradición. Estudios sobre Walter Benjamin y Martin Heidegger (2008), Estètica i noves tecnologies (2009) i "L'ànima romàntica. Claus interpretatives per atendre el romanticisme" (2009).

## Referències

* ↑ «Dr. Mateu Cabot Ramis». UIB. [Consulta: 20 març 2020].
* ↑ «Mateu Cabot». Lleonard Muntaner Editor. [Consulta: 20 març 2020].
* ↑ «Constelaciones. Revista de teoria crítica.» (en castellà). [Consulta: 20/3)2020].
* ↑ «Mateu Cabot Ramis». Dialnet, 20-03-2020.
# Gracià (fill de Teodosi I)

Gracià (en llatí: Gratianus) va ser un fill de Teodosi el Gran, nascut de la seva segona dona, Gal·la. Va morir abans que el seu pare. És esmentat per Ambròs de Milà

## Referències

* ↑ Ambròs de Milà. De obitu Theodosii, 40
* ↑ Smith, William (ed.). «Gratianus». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 8 desembre 2023].
# David Carstens

David Carstens (Cap Occidental, setembre 1914 - Johannesburg, 6 d'agost de 1955) va ser un boxejador sud-africà que va competir durant la dècada de 1930.
El 1932 va prendre part en els Jocs Olímpics de Los Angeles, on guanyà la medalla d'or de la categoria del pes semipesant del programa de boxa, en guanyar la final a Gino Rossi.
Posteriorment, entre 1932 i 1939, fou professional, amb un balanç d'11 victòries, 12 derrotes i 2 combats nuls.

## Referències

* ↑ «David Carstens Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2 de març 2012. [Consulta: 19 gener 2019].
* ↑ Dave Carstens a boxrec.com
# Nørvøya

Nørvøya (o Nørve) és una illa situada al municipi d'Ålesund, al comtat de Møre og Romsdal, Noruega. És la més gran de les illes que contenen el centre de la ciutat d'Ålesund, sent les altres Aspøy i Hessa, situades a l'oest. La seva superfície és de 5 quilòmetres quadrats. L'illa es troba al sud d'Ellingsøya, al nord de Sula, i a l'oest d'Oksenøya.
El Col·legi Universitari d'Ålesund, l'ajuntament, l'església de Volsdalen i l'estadi de l'equip local de futbol d'Ålesund estan situats a l'illa. El punt més alt del municipi és el turó d'Aksla, de 135 msnm. Aquesta muntanya és un lloc popular des d'on fotografiar la ciutat i es troba a la part occidental de l'illa. La carretera europea E136 discorre pel costat sud de l'illa, que connecta amb les altres illes d'Oksenøya (a l'est) i Aspøya (a l'oest).

## Referències

* ↑ Store norske leksikon. «Nørvøya» (en noruec). [Consulta: 2 octubre 2010].
# Janusz Olejniczak

Janusz Olejniczak (Breslau, 2 d'octubre de 1952 - 20 d'octubre de 2024) va ser un pianista polonès. Els seus mestres de piano van ser Ryszard Bakst i Zbigniew Drzewiecki. L'any 1970 va ser premiat al Concurs Internacional de Piano Frédéric Chopin, a Varsòvia, i dos anys més tard en el Concurs de Piano Alfredo Caselli a Nàpols. Durant els anys 1971 i 1973 va realitzar els seus estudis a París amb els seus tutors Konstanty Schmaeling i Witold Malcuzynski.
Va ser membre d'una orquestra de càmera, i el seu repertori cobria a compositors com Beethoven, Schumann, Franz Schubert, Chopin, Ravel i Prokófiev. Va realitzar nombrosos enregistraments en la ràdio, televisió i discogràfiques, per als segells Polskie Nagrania, Selene, Pony Canyion, Opus 111 i CD Acord. Entre alguns dels seus premis hi figuren: el Disc d'Or, el Premi de la Indústria Discogràfica Polonesa i el Disc de l'Any de la Revista Studio pels concerts de Chopin amb l'Orquestra Simfònica de Varsòvia, dirigida per Grzegorz Nowak.
Va actuar com a Frédéric Chopin a la pel·lícula La nota blava, de Andrzej Zulawski i, malgrat que Adrien Brody va fer el paper de Władysław Szpilman a El pianista de Roman Polanski, van ser les mans Olejniczak les quals van tocar en les escenes de piano.

## Referències

* ↑ «Adiós a un Maestro: Muere Janusz Olejniczak, el pianista polaco que encantó al mundo con Chopin».
* ↑ «Celebrated musician Janusz Olejniczak, who played piano parts in The Pianist film, dies at 72» (en anglès). The Guardian, 22-10-2024. ISSN: 0261-3077.
# Lluís Coromina Isern

Lluís Coromina Isern és un empresari i filantrop català. Forma part de la nissaga vinculada a la Farinera Coromina de Banyoles, i a l'empresa Teisa de transports.
Impulsa, des del 2007, una fundació privada que canalitza aquestes activitats mitjançant la promoció i el patrocini de diverses iniciatives a Catalunya, el Brasil i la República de Guinea. El 2015 li fou concedida la Creu de Sant Jordi "pel conjunt d'una trajectòria compromesa amb les comarques gironines, amb especial dedicació al món de l'art i la cultura, l'atenció a les persones i la preservació de la fauna i el medi natural".

## Referències

* 1 2 «El Govern distingeix amb la Creu de Sant Jordi 27 personalitats i 15 entitats». Gencat, 14-04-2015 [Consulta: 15 abril 2015]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-04-14. [Consulta: 15 abril 2015].
# Vincent Kompany

Vincent Jean Mpoy Kompany (Uccle, 10 d'abril de 1986) és un exfutbolista professional belga i poseriorment entrenador de futbol. Actualment és l'entrenador del FC Bayern de Múnic.
Ha estat internacional amb la selecció belga i pel que fa a clubs, ha destacat al Manchester City FC.

## Palmarès
### De jugador
#### RSC Anderlecht

* 2 Lligues belgues: 2003-04, 2005-06

#### Hamburg SV

* 1 Copa Intertoto: 2007

#### Manchester City FC

* 4 Lligues angleses: 2011-12, 2013-14, 2017-18, 2018-19
* 2 Copes angleses: 2010-11, 2018-19
* 4 Copes de la lliga anglesa: 2013-14, 2015-16, 2017-18, 2018-19
* 2 Community Shield: 2012, 2018

### D'entrenador
#### Burnley FC

* 1 Segona divisió anglesa: 2022-23

## Referències

* ↑ «Vincent Kompany». Barry Hugman's Footballers.
* ↑ «FIFA World Cup Russia 2018: List of players: Belgium» p. 3. FIFA, 15-07-2018. Arxivat de l'original el 30 de juliol 2018. [Consulta: 11 juny 2019].
* ↑ Ashenden, Mark «Wigan 2–1 Man City». BBC Sport, 28-09-2008 [Consulta: 27 maig 2010].

## Enllaços externs

* Fitxa al web del FC Bayern Munich
* Vincent Kompany – Fitxa i estadístiques a la UEFA
* Vincent Kompany Fitxa i estadístiques a la FIFA
Vincent Kompany amb Bèlgica - Plantilles de navegació :
Selecció de futbol de Bèlgica – Jocs Olímpics de 2008
1 Bailly •
2 De Roover •
3 Kompany •
4 Vermaelen •
5 Pocognoli •
6 Fellaini •
7 De Mul •
8 Haroun •
9 Mirallas •
10 Vertonghen •
11 Martens •
12 Makabu-Makalambay •
13 Ciman •
14 Mulemo •
15 Simaeys •
16 Vanden Borre •
17 De Smet •
18 Dembélé •
19 Odjidja-Ofoe •
Entrenador: De Sart
Selecció de futbol de Bèlgica – Copa del Món de futbol 2014
1 Courtois •
2 Alderweireld •
3 Vermaelen •
4 Kompany  •
5 Vertonghen •
6 Witsel •
7 De Bruyne •
8 Fellaini •
9 Lukaku •
10 Hazard •
11 Mirallas •
12 Mignolet •
13 Bossut •
14 Mertens •
15 Van Buyten •
16 Defour •
17 Origi •
18 Lombaerts •
19 Dembélé •
20 Januzaj •
21 Vanden Borre •
22 Chadli •
23 Ciman •
Entrenador: Wilmots
Selecció de futbol de Bèlgica – Copa del Món de futbol 2018
1 Courtois •
2 Alderweireld •
3 Vermaelen •
4 Kompany •
5 Vertonghen •
6 Witsel •
7 De Bruyne •
8 Fellaini •
9 Lukaku •
10 Eden Hazard  •
11 Carrasco •
12 Mignolet •
13 Casteels •
14 Mertens •
15 Meunier •
16 Thorgan Hazard •
17 Tielemans •
18 Januzaj •
19 Dembélé •
20 Boyata •
21 Batshuayi •
22 Chadli •
23 Dendoncker •
Entrenador: Robert Martínez :
# Mercè Caso Señal

Mercè Caso Señal (Barcelona, 1964) és una magistrada de família, jutge degana de Barcelona des de l'any 2013.
Va estudiar Dret a la Universitat de Barcelona i va ingressar a la carrera judicial l'any 1989, sent el seu primer Jutjat el mixt número 1 de Vilafranca del Penedès. Va ascendir a Magistrada el 1992 i va exercir al Jutjat número 6 de Mataró, al jutjat penal número 12 de Barcelona i al jutjat de primera instància número 19 de Barcelona, especialitzat en família. Des del 2007 fins al 2012, va formar part de l'equip de professors de l'Escola Judicial de Barcelona. El 2009, el Col·legi d'Advocats de Barcelona li va atorgar el premi Felip Portabella. És membre de l'associació Jutges per la Democràcia.
El 2019, va afirmar que li hauria agradat que el Tribunal Suprem d'Espanya hagués utilitzat altres alternatives existents a la decisió de dictar presó provisional per als nou líders independentistes investigats pel procés sobiranista català per garantir la seva presència en el judici.
L'octubre del 2024 va dir que optaria a la plaça de Presidenta del TSJC, actualment ocupada amb mandat caducat per Jesús María Barrientos.

## Referències

* ↑ «La magistrada Mercè Caso, reelegida degana dels jutjats de Barcelona». Nació Digital, 28-04-2017 [Consulta: 5 gener 2019].
* ↑ «La juez de familia Mercè Caso, nueva Decana de los Juzgados de Barcelona». Diario Jurídico, 26-02-2013.
* ↑ «La jutge degana de Barcelona sobre la presó preventiva als líders sobiranistes: «Hi havia altres possibilitats»». El Periódico, 05-01-2019.
* ↑ Muñoz, Toni, "La magistrada catalana i progressista Mercè Caso optarà a presidir el TSJC", La Vanguardia 24 d'octubre de 2024.
# Mamostong Kangri

Mamostong Kangri o Mamostang Kangri és, amb 7.516 msnm, la muntanya més alta de la remota Rimo Muztagh, una serra que forma part e la gran serralada del Karakoram, a l'estat de Jammu i Caixmir de l'Índia, prop de la frontera amb la Xina. És a uns 30 km a l'est sud-est de la glacera de Siachen. És la 48a muntanya més alta del món, amb una prominència de 500 metres.
Les glaceres de South Chong Kumdan, Kichik Kumdan (Thangman), Mamostong i South Terong tenen la seva capçalera als peus del Mamostong Kangri.
Mamostong Kangri no ha estat mai una muntanya gaire visitada per culpa de la seva remota situació i, sobretot, per la inestabilitat política de la zona. La primera exploració europea del cim fou el 1907 per part d'Arthur Neve i D. G. Oliver. La primera ascensió no va arribar fins al 1984, i va anar a càrrec d'una expedició indo-japonesa per l'aresta nord-est després d'una difícil aproximació. La cordada que va fer cim estava composta per N. Yamada, K. Yoshida, R. Sharma, P. Das i H. Chauhan.
L'Himalayan Index enumera quatre altre ascensions, però dues d'aquestes poden fer referència a la mateixa expedició.

## Referències

* ↑ «Mamostong Kangri - I». peakware.com [Consulta: 22 novembre 2016]. Arxivat 22 de novembre 2016 a Wayback Machine.

## Bibliografia

* Jerzy Wala, Orographical Sketch Map of the Karakoram, Swiss Foundation for Alpine Research, Zurich, 1990.
* Jill Neate, High Asia: an illustrated history of the 7,000 metre peaks, The Mountaineers, 1989.
# Matamala (Ivars de Noguera)

Matamala és una serra situada entre els municipis d'Ivars de Noguera i d'Os de Balaguer a la comarca de la Noguera, amb una elevació màxima de 772 metres.
# Mont Moffett

* Aquest article tracta sobre un volcà d'Alaska. Si cerqueu el poble d'Oklahoma, vegeu «Moffett».
El Mont Moffett (en anglès Mount Moffett) és un estratovolcà que amb els seus 1.196 metres és el cim més elevat de l'illa Adak a les illes Aleutianes a l'estat d'Alaska, Estats Units. És un volcà que es troba cobert majoritàriament per gel, en què predomina el basalt i l'andesita. No ha tingut cap erupció en temps històrics. Se suposa que el vessant sud del volcà és el més jove. En comparació amb altres estratovolcans Aleutians, el mont Moffett és un petit respirador, característic de la seva composició mixta.
Va rebre aquest nom el 1936 en record al contraalmirall William Adger Moffett.

## Referències

* 1 2 Charles Arthur Wood, Jürgen Kienle, Volcanoes of North America: United States and Canada, Cambridge University Press, 1992, ISBN 0-521-43811-X, page 25.
* ↑ Traveler T. Terpening, Alaska, Bradt Travel Guides, 2010, ISBN 1-84162-298-2, pàg. 393.
* ↑ «Mount Moffett». Geographic Names Information System, Servei Geològic dels Estats Units. [Consulta: 9 febrer 2009].
# Les Moles (Tivissa)

Les Moles és una muntanya de 498 metres que es troba al municipi de Tivissa, a la comarca catalana de la Ribera d'Ebre.
# Mont Craig (Yukon)

El Mont Craig (en anglès Mount Craig) és una muntanya de les Muntanyes Saint Elias que es troba al territori del Yukon, al Canadà, molt a prop de la frontera amb Alaska. El cim s'alça fins als 4.050 msnm i té una prominència prop de 500 m.
La seva situació remota i dificultat tècnica ha fet que la primera ascensió del cim no fos fins al 1969.

## Referències

* ↑ «Mount Craig, Yukon Territory». peakbagger.com. [Consulta: 2 gener 2017].
* 1 2 «Mount Craig». Bivouac.com. [Consulta: 2 gener 2017].
# Mont Katahdin

Mont Katahdin és la muntanya més alta de l'estat de Maine al nord-est dels Estats Units. Els amerindis Penobscot li van donar el nom de Katahdin que significa "La muntanya més grossa". El mont Katahdin és al Parc Estatal de Baxter i està format per magma volcànic. Ha estat molt escalat des del 1804 i ha inspirat obres d'artistes. Els Penobscot creien que s'hi el pujaves, et convertides en un home de veritat i el veneraben.

## Referències

* ↑ «Alan Hovhaness, Sonata for piano, Op. 40». answers.com. [Consulta: 20 març 2009].
# Mont Taou Blanc

El Mont Taou Blanc és una muntanya de 3.438 metres dels Alps de Graies, que es troba a la regió de la Vall d'Aosta (Itàlia). La trobem al llarg de la línia de cresta que separa la vall de Valsavarenche i la de Val de Rhêmes.

## SOUISA

Segons la definició de la SOIUSA, el cim té la següent classificació:
* Gran part: Alps occidentals
* Gran sector: Alps del nord-oest
* Secció: Alps de Graies
* Subsecció: Alps de la Grande Sassière i del Rutor
* Supergrup: Cadena de la Grande Sassière-Tsanteleina
* Grup: Grup de la Sassière-Tsanteleina
* Subgrup: Costa Galisia-Entrelor-Bioula
* Codi: I/A-7.III-A.1

## Referències

* ↑ Marazzi, Sergio. Priuli & Verlucca. Atlante Orografico delle Alpi. SOIUSA (en italià), 2005.

## Enllaços externs

* «Mont Taou Blanc» (en anglès). SummitPost.org. [Consulta: 28 novembre 2014].
* «Mont Taou Blanc» (en anglès). CamptoCamp. [Consulta: 28 novembre 2014].
# Montcabrer (Mariola)

El Montcabrer és el cim més alt de la serra de Mariola. Situat al terme municipal de Cocentaina (el Comtat) i amb 1.390 metres d'altitud, és el tercer cim més alt de la província d'Alacant, per darrere de l'Aitana i el Puig Campana.
El seu nom prové del fet que antigament els ramaders duien a pasturar les cabres al Montcabrer. És per això que tota la zona considerada de penya encara és propietat d'una antiga associació de ramaders de Cocentaina.

## Ascensions

En cotxe, cal prendre el camí asfaltat que partix des de les proximitats de l'antiga estació del Nord de Cocentaina. Es va ascendint entre pinedes i cases de camp fins que es perd l'asfalt, sobre la cota dels 900 m. Des d'eixe punt es continua amb camí bo, però de terra, ja dins del Parc natural de la Serra de Mariola. El camí acaba a les ruïnes del mas de Llopis. Des d'allí, cal seguir una senda ben marcada que du, en uns 45 minuts, fins al cim del Montcabrer.

## Referències

* ↑ «Pujada al Montcabrer des de Sant Cristòfol». Arxivat de l'original el 2005-03-26. [Consulta: 9 setembre 2009].

## Vegeu també

* Llista de muntanyes del País Valencià.
# Muntanyes de Cervera

Les muntanyes de Cervera o Serra d'en Menor són una alineació muntanyosa del País Valencià. Es troben a l'interior de la província de Castelló, a la comarca del Baix Maestrat.

## Particularitats

Aquestes muntanyes d'altitud moderada s'alcen al nord del poble de Cervera del Maestrat i al sud del terme municipal de Traiguera. A l'oest de la serra es troba el terme municipal de la Jana.
Els seus pics més elevats són Revoltons (635), Perdiguera (516) i Mola (481). El terreny és de naturalesa rocosa i argilenca. El clima és de transició entre el mediterrani i el continental, més fred en hivern que a les serralades costaneres.
A la zona del vessant septentrional d'aquestes muntanyes es troba el Reial Santuari de Nostra Senyora de la Font de la Salut que va començar a edificar-se al segle xiv. Des dels cims hi ha molt bones vistes sobre la plana de Vinaròs i Benicarló amb el mar al fons en dies de temps clar.

## Referències

* ↑ «Benicarló: Terres Insospitades i Desconegudes del Maestrat». Arxivat de l'original el 2011-07-20. [Consulta: 1r febrer 2010].

## Bibliografia

* Flora de la Província de Castelló (castellà)

## Enllaços externs

* El País Valencià poble a poble; comarca a comarca - El Baix Maestrat
* Traiguera Arxivat 2010-10-03 a Wayback Machine.
* Reial Santuari de Nostra Senyora de la Font de la Salut
* Toll Negre - Flora
* Ramaderia Arxivat 2011-07-20 a Wayback Machine.
# Noshaq

El Noshaq o Nowshak, amb 7.492 m, és la muntanya més alta de l'Afganistan i la segona més elevada de l'Hindu Kush després del Tirich Mir (7.708 m). El Nowshak està situat al nord-est del país, tot seguint la línia Durand que delimita la frontera amb el Pakistan.
El primer ascens de la muntanya es produí el 1960, realitzada per Toshiaki Sakai i Goro Iwatsuboa, membres d'una expedició japonesa. Van realitzar la seva ascensió per l'aresta sud-oest a partir de la glacera de Qadzi Deh. Actualment, la via normal segueix l'aresta oest.
El primer ascens hivernal es produí el 1973, per Tadeusz Piotrowski i Andrzej Zawada, membres d'una expedició polonesa, per la cara nord. Fou la primera ascensió hivernal d'un cim de més de 7.000 m.

## Vegeu també

* Hindu Kush

## Enllaços externs

* Noshaq a Summitpost
# Ocshapalca

Ocshapalca (possiblement del quítxua uqsha herba a alta altitud,pallqa bifurcació, divisió en dues parts) és una muntanya de la Serralada Blanca als Andes del Perú. S'alça fins als 5.888 m. Es troba a la Regió d'Ancash, a la província de Huaraz. L'Ocshapalca es troba entre les muntanyes Jatuncunca, a l'oest, i el Ranrapalca, a l'est.

## Referències

* 1 2 Alpenvereinskarte 0/3b. Cordillera Blanca Süd (Peru). 1:100 000. Oesterreichischer Alpenverein, 2005. ISBN 3-937530-05-3.
* ↑ Biggar, John. The Andes: A Guide for Climbers. Andes, 2005, p. 83. ISBN 9780953608720.
* ↑ Vocabulario-Comparativo-Quechua-Ecuator-Quechua-Ancash Vegeu castellà: Paja - quítxua d'Ancash paha, uqsha
* ↑ escale.minedu.gob.pe - UGEL map of the Huaraz Province (Ancash Region) (unnamed)
# Casa Jaume Sans Ribalta

La casa Jaume Sans Ribalta o edifici Sans està situat a la plaça de Molina, cantonada amb els carrers de Balmes i d'Alfons XII de Barcelona. Està catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història i descripció

Va ser un encàrrec de Jaume Sans Ribalta a l'arquitecte Jaume Mestres i Fossas del 1933. D'estil racionalista amb detalls d'art déco, consta de planta baixa, sis pisos i un àtic. La façana es resol amb un eix de simetria central, amb balcons semicirculars als xamfrans, que endolceixen i alhora emfatitzen la cantonada. Va ser un dels primers edificis de Barcelona on es va fer servir una estructura metàl·lica.
Va ser domicili habitual d'alguns membres de la família Sans, que s'havia enriquit gràcies a negocis a Cuba. També hi va viure l'escultor Eudald Serra.

## Referències

* ↑ «Edifici Sans». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 de Oleza i Roncal, 2023.

## Bibliografia

* de Oleza i Roncal, Jaume. Arquitectura a Sant Gervasi, Sarrià i Vallvidrera. Passejades pel patrimoni arquitectònic. Barcelona: Premsa Local El Jardí SCCL, 2023, p. 61. ISBN 978-84-09-55644-1.

## Enllaços externs

* «Edifici Sans». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* de Oleza, Jaume «La casa Jaume Sans, un edifici de grans dimensions a la plaça Molina». El Jardí, 01-05-2022.