OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jacksonville Beach

Jacksonville Beach és una població dels Estats Units a l'estat de Florida. Segons el cens del 2000 tenia 20.992 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Jacksonville Beach tenia 20.990 habitants, 9.715 habitatges, i 5.207 famílies. La densitat de població era de 1.055,2 habitants/km².
Dels 9.715 habitatges en un 21,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 40,5% hi vivien parelles casades, en un 9,4% dones solteres, i en un 46,4% no eren unitats familiars. En el 34,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,13 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,78.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 18% tenia menys de 18 anys, un 8,7% entre 18 i 24, un 35,6% entre 25 i 44, un 24,7% de 45 a 60 i un 13% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 99,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 46.922 $ i la renda mediana per família de 58.388 $. Els homes tenien una renda mediana de 36.385 $ mentre que les dones 30.055 $. La renda per capita de la població era de 27.467 $. Entorn del 4,2% de les famílies i el 7,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Jacksonville Beach». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 2 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Jacksonville Beach». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Inval-Boiron

Inval-Boiron és un municipi francès situat al departament del Somme i a la regió dels Alts de França. L'any 2007 tenia 78 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet d'Inval-Boiron era de 78 persones. Hi havia 27 famílies de les quals 3 eren unipersonals (3 dones vivint soles i 3 dones vivint soles), 10 parelles sense fills i 14 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 40 habitatges, 29 eren l'habitatge principal de la família, 5 eren segones residències i 6 estaven desocupats. Tots els 39 habitatges eren cases. Dels 29 habitatges principals, 24 estaven ocupats pels seus propietaris i 5 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 1 tenia una cambra, 6 en tenien tres, 7 en tenien quatre i 15 en tenien cinc o més. 17 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 17 habitatges hi havia un automòbil i a 9 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Inval-Boiron el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 4 |
| 4 | 85 a 89 | 0 |
| 4 | 80 a 84 | 4 |
| 0 | 75 a 79 | 8 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 4 |
| 8 | 55 a 59 | 8 |
| 0 | 50 a 54 | 12 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 4 | 35 a 39 | 0 |
| 8 | 30 a 34 | 4 |
| 0 | 25 a 29 | 8 |
| 4 | 20 a 24 | 0 |
| 4 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 8 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 4 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 45 persones, 24 eren actives i 21 eren inactives. De les 24 persones actives 23 estaven ocupades (14 homes i 9 dones) i 2 estaven aturades (2 dones i 2 dones). De les 21 persones inactives 9 estaven jubilades, 3 estaven estudiant i 9 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 3 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa d'informació i comunicació, 1 d'una empresa de serveis i 1 d'una entitat de l'administració pública.
L'any 2000 a Inval-Boiron hi havia 7 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques d'Inval-Boiron a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades d'Inval-Boiron a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Jacint Béjar i Salvadó

Jacint Béjar i Salvadó, també conegut pel seu nom de ploma J. B. Salvadó, (Alp, 27 d'agost de 1935) és un escriptor català que ha conreat la narrativa. També ha publicat algunes obres sobre la sardana.

## Obra publicada

La totalitat de l'obra de Jacint Béjar és la següent:

### Narrativa

* Contes de la baralla roja (2002)
* Metapsi... què? (2003)
* Quatre paràboles heterodoxes (2004)
* La cua de l'esquirol (2007)
* Una vida empaperada (2007)
* Les mans de santa Clovídia (2007)
* Voliaines i galindaines (2007)
* Contes de la Residència (2010)

### Novel·la

* L'infant i la mort (2003)
* Retorn a tramunt: apunts per a una novel·la (2004)
* El desertor (2006)
* Cel brut (2007)
* Berengarius, El Fratricida (2014)

### Descripció i viatges

* Divagacions sobre la sardana (2005)
* Simbologia sardanística (2008)

## Referències

* 1 2 Jacint Béjar i Salvadó al Qui és Qui de les Lletres Catalanes
# Jacint Codina i Pujols

Jacint Codina i Pujols va ser un polític i pastisser català. Va ser tinent d'alcalde de Vic des de l'any 1979 fins al 1991, President del Consell Comarcal d'Osona des del 1991 fins al 1995 i alcalde de la ciutat de Vic entre 1995 i 2007, amb Unió Democràtica de Catalunya. Al capdavant de l'ajuntament va impulsar la recuperació de la Universitat de Vic, la integració urbana del ferrocarril amb el soterrament de la línia de Renfe R3 i l’anomenat Model Vic d’educació. Després d'apartar-se de la política l'any 2007 va tornar de manera simbòlica l'any 2015 a les eleccions plesbicitàries del 27-S a l'última posició de la llista d'Unió per Barcelona encapçalada per Ramon Espadaler. Democristià, reconeixia públicament la influència que en ell havia causat Miquel Coll i Alentorn. També regentava el forn de Sant Miquel, una pastisseria de la Plaça Major de Vic, fins al 2014 quan va traspassar el negoci a PaVic.

## Referències

* ↑ «L'alcalde de Vic, Jacint Codina, confirma que no optarà a la reelecció». Vilaweb, 16-03-2007. [Consulta: 13 maig 2015].
* ↑ Giudici, J,. «Entrevista a Jacint Codina i Pujols». Relleu.cat. [Consulta: 13 maig 2015].
* ↑ «El ex alcalde de Vic Jacint Codina (CiU) impidió, durante años, homenajear a las víctimas del atentado de ETA». web. vozbcn.com. [Consulta: 13 maig 2015].
* ↑ «Mor l’exalcalde de Vic Jacint Codina». [Consulta: 22 març 2023].
* ↑ Osona.com. «Mor l'exalcalde de Vic Jacint Codina als 78 anys». [Consulta: 22 març 2023].
* ↑ «El pastisser que va pilotar Vic amb mà democristiana». Diari Ara, 13-05-2015, pàg. 9.
# Jaime Oliver Asín

Jaime Oliver Asín (Saragossa, 25 de juliol de 1905 - Madrid, 6 de febrer de 1980) fou un arabista, historiador, cronista i literat espanyol, membre de la Reial Acadèmia de la Història.

## Biografia

El 1910, amb 4 anys, fou enviat a Madrid i es quedà a cura del seu oncle, Miguel Asín Palacios. El 1927 va entrar a treballar com a professor a l'Institut-Escola de Madrid. El 1930 fou catedràtic de llengua i literatura a l'Institut de Calatayud i el 1934 novament de l'Institut Escola (Institut Ramiro de Maeztu després de la guerra civil espanyola.
El 1958 fou nomenat director de l'Institut Miguel Asín (Escola d'Estudis Àrabs) del Centre Superior d'Investigacions Científiques. El 1963 fou escollit acadèmic numerari de la Reial Acadèmia de la Història, tot i que no va ocupar efectivament el seu càrrec fins a 1972. El 1966 fou nomenat cronista oficial de la vila de Madrid. Ha escrit nombrosos estudis de literatura espanyola, etimologies, toponímia, geografia històrica i sobre el Madrid medieval.

## Obres

* "La Celestina" en el teatro de Lope (1933)
* Un morisco de Túnez, admirador de Lope (1933)
* Introducción al estudio de la historia de la lengua española (1939)
* El Quijote de 1604 (1948)
* "La Salmedina" y "Vaciamadrid": estudios de toponimia madrileña (1950)
* El ambiente cultural y militar del Madrid musulmán (1951)
* El hispano-árabe "al-jarnat" (los molinos harineros) en la toponimia peninsular (1958)
* Historia del nombre "Madrid" (1952)
* Vida de don Felipe de África, príncipe de Fez y de Marruecos (1955)
* Orígenes de "Tudela" (1971)
* En torno a los orígenes de Castilla: su toponimia en relación con los árabes y los bereberes (1974)

## Referències

* ↑ Necrológica
* ↑ Boletin de la Real Academia de la Historia. TOMO CLXXVII. NUMERO I. AÑO 1980 p. 607-612
# Jacinto Alonso Maluenda

Jacinto Alonso Maluenda (València, darreries del segle XVI - ca. 1656) fou un poeta i dramaturg valencià del Barroc, oriünd de Burgos. El 1622 succeí el seu pare com a alcaid de la Casa de les Comèdies coneguda com «l'Olivera». Contemporani i amic de Marc Antoni Ortí i de Pere Jacint Morlà, participà amb aquest i altres poetes valencians de l'època en els nombrosos certàmens parroquials en què es representaven en públic poesies i col·loquis, generalment de crítica jocosa dels costums populars. És autor també de comèdies a l'estil de les de Lope de Vega, anticulteranes i moderadament conceptistes. En valencià només se li coneix una composició en endetxes.

## Obres

* Cozquilla del gusto, València, Silvestre Esparsa, 1629
* Bureo de las musas del Turia, València, Miquel Sorolla, 1631
* Tropezón de la risa, València, Silvestre Esparsa, s.a.

## Notes

* ↑ Juliá, Eduardo. «Nota bibliográfica». A: Jacinto Alonso Maluenda. Vol. I: Cozquilla del gusto (en castellà). Madrid: Consejo Superior de Investigaciones Científicas, 1951, p. xv (Biblioteca de Antiguos Libros Hispánicos). ISBN 9788400005313.
* ↑ Arellano, Ignacio. Jacinto Alonso Maluenda y su poesía jocosa (en castellà). Pamplona: EUNSA, 1987.

## Enllaços externs

* «Filis llauradora», composició en valencià de Jacinto Alonso Maluenda Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* Reproducció digital de Bureo de las musas del Turia
* Reproducció digital de Tropezón de la risa en la Biblioteca Digital Hispánica
# Joan Patzí

Joan Patzí fou un mestre de capella de la segona meitat del segle xviii. Havia nascut a Berga i va ocupar aquest càrrec a la Seu de Manresa des del 8 d'octubre de 1763 fins a la seva mort, el 3 de febrer de 1809. Només se li coneix un Inter mulieribus conservat a l'Arxiu de Manuscrits Musicals de la Seu de Manresa.

## Referències

* VILAR, Josep M. (1990): La música a la Seu de Manresa en el segle xviii. Manresa.
* Diccionario de la música española e iberoamericana. Madrid, SGAE.
# Jasper (Alabama)

Jasper és una població del comtat de Walker a l'estat d'Alabama (Estats Units). Segons el cens del 2000 tenia 14.052 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Jasper tenia 14.052 habitants, 5.728 habitatges, i 3.809 famílies. La densitat de població era de 201,9 habitants/km².
Dels 5.728 habitatges en un 27,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 49,2% hi vivien parelles casades, en un 13,9% dones solteres, i en un 33,5% no eren unitats familiars. En el 31,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 14,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,33 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,91.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21,9% tenia menys de 18 anys, un 8,6% entre 18 i 24, un 25,8% entre 25 i 44, un 24% de 45 a 60 i un 19,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 41 anys. Per cada 100 dones hi havia 86,6 homes. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 82,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 33.044 $ i la renda mediana per família de 43.674 $. Els homes tenien una renda mediana de 35.182 $ mentre que les dones 22.868 $. La renda per capita de la població era de 19.491 $. Aproximadament el 10,2% de les famílies i el 13,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Jasper (Alabama)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Annual Estimates of the Population for Incorporated Places in Alabama». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
# Jaume Pedrós

Jaume Pedrós (La Fuliola, 1958/59 - 26 de febrer de 2017) va ser un dibuixant català.

## Biografia

Pedrós va ser el creador de l'emblema de la Transició espanyola «Llibertat d’expressió», la coneguda imatge d'una careta blanca amb la boca ratllada per una línia roja, dissenyada l'any 1977, quan era estudiant de Belles Arts i membre del col·lectiu artístic «L'art per a tothom».
La idea va sorgir arran de la presentació de l'obra de teatre La Torna, una peça que representava de forma metafòrica els últims dies i l'execució de l'anarquista Salvador Puig i Antich el 1974. La representació teatral del 1977 mostrava una farsa en la qual tots els personatges, excepte la víctima, Georg Michael Welzel, actuaven amb el rostre tapat amb caretes.
Es tractava d'una obra de teatre compromès políticament, del moviment artístic conegut amb el nom de teatre independent i sorgit en els primers moments de la democràcia, quan la censura feia els seus últims cops de cua. Després de la presentació de obra, primer a Barbastre i després a Reus, alguns membres de la companyia teatral d'Els Joglars van ser empresonats. Aquest fet va donar peu a una campanya ciutadana en defensa de la llibertat d'expressió i en suport al grup de teatre, que s'enfrontava a un consell de guerra, que va tenir com a símbol la màscara dissenyada per Pedrós. Arran de l'empresonament dels presos polític l'octubre de 2017, es va recuperar el traç de tinta que li tapa la boca en xapes i domassos.
Posteriorment, Pedrós publicà tires còmiques per a diferents diaris, entre els quals Segre l'any 1985, amb el seu personatge Irene. Va treballar també per a l'Editorial Bruguera. Va morir a l'edat de 59 anys.

## Referències

* ↑ Llobet, Àlvar. «Mor Jaume Pedrós, el creador de la màscara de la llibertat d'expressió». NacióDigital, 01-03-2017. [Consulta: 30 juliol 2021].
* 1 2 Santemasses, Xavier. «Un símbol per a la història». Segre, 28-02-2017. [Consulta: 30 juliol 2021].
* ↑ Difon la idea! Memòria gràfica de l'Esquerra Independentista. Adhesius 1969-2019. La Floresta: Pol·len Edicions, 2021, p. 204. ISBN 978-84-18580-15-4.
# Jaume Pastallé

Jaume Pastallé (Terrassa, 1924 - Castellbell i el Vilar, 28 d'abril de 2004) fou un empresari i gastrònom català, presentador del programa culinari de TV3 Bona Cuina.

## Biografia

Va néixer el 1924 a Terrassa i va ser empresari tèxtil fins que la crisi del sector va obligar-lo a tancar les seves tres empreses. Aleshores va decidir dedicar-se a l'hostaleria i va obrir un restaurant que el va acabar portant a la televisió, al programa culinari Bona Cuina, gràcies al qual més endavant va fer-se molt conegut. Va presentar aquest popular programa de Televisió de Catalunya durant la seva emissió entre el 1987 i el 1993. Es va destacar pel to irònic i divertit dels seus comentaris i, sobretot, perquè sempre acabava amb un simpàtic rodolí davant del plat cuinat durant el programa. També es va fer famosa la seva frase I que tinguin una bona cuina.
Arran de la seva col·laboració televisiva Pastallé va escriure uns quants llibres de gastronomia, com Fem Cuina Amb en Jaume Pastallé.
La seva última intervenció a Televisió de Catalunya va ser durant la primera edició del programa d'Albert Om Jo vull ser, que tenia com a protagonista el cuiner Ferran Adrià.
Va morir als 79 anys, el dimecres 28 d'abril de 2004, desprès d'una llarga malaltia, al seu domicili del barri de Sant Cristòfol de Castellbell i el Vilar.

## Referències

* 1 2 «Mor el gastrònom Jaume Pastallé, presentador del popular programa culinari de TV3 'Bona Cuina'». VilaWeb, 29-04-2024. Arxivat de l'original el 2024-04-29. [Consulta: 29 abril 2024].
* 1 2 «La Xarxa - Mor Jaume Pastallé», 29-04-2024. Arxivat de l'original el 2024-04-29. [Consulta: 29 abril 2024].
* ↑ Llibres de Jaume Pastallé (castellà)
* ↑ Mor el gastrònom Jaume Pastallé, popular per haver conduït el programa "Bona cuina" a TV3
* ↑ Porras, Dario. «La peculiar manera com TV3 ha recordat la mort d'un estimat presentador de la casa». El Nacional, 29-04-2024. Arxivat de l'original el 2024-04-29. [Consulta: 29 abril 2024].

## Enllaços externs

* Receptes d'en Jaume Pastallé a Clubdecuines Arxivat 2009-03-04 a Wayback Machine.
* Fitxa a IMDb (Internet Movie Database) (anglès)
# Jaume Pellicer

«Jaume Pellicer» té aquests significats:
* Jaume Pellicer (biòleg)
* Jaume Pellicer (arpista)
# Molí de la Torre (la Bisbal d'Empordà)

El Molí de la Torre és un monument del municipi de la Bisbal d'Empordà (Baix Empordà) declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

L'element està situat vora la carretera de Girona, entre la Bisbal i Corçà. Es tracta d'una torre de defensa de pedra que sobresurt del conjunt d'edificis que l'han amagada parcialment, principalment en la part baixa. Forma part d'un antic molí fariner, molt modificat en l'actualitat. La torre és de planta quadrada, i conserva la corsera en gairebé tot el seu perímetre.

## Història

Fins als anys trenta del segle actual el molí de la torre va ser utilitzat com a molí fariner. Funcionava amb l'aigua del Rec del Molí, provinent del riu Daró. El molí té un interès històric, ja que va ser la primera indústria de la Bisbal. Hi ha documentació relativa als molins des d'època medieval. La torre defensiva pot ser datada cap als segles XII-XIII.
L'element es conserva en bon estat, però necessitaria una restauració, ja que part de la corsera, a la banda posterior, es troba malmesa.

## Referències

* «Molí de la Torre». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 maig 2012].
# Mercedes de Azúa

Mercedes de Azúa (Barcelona, 1947 - gener de 2023) és una dissenyadora gràfica. Va iniciar la seva trajectòria professional en l'Estudi d'Enric Satué i es va establir com a freelance. Compaginà la seva carrera professional amb la docència a l'escola EINA de Barcelona des de l'any 1987, en les especialitats de Tipografia i Disseny per ordinador. Entre els seus treballs destaquen el disseny de la imatge corporativa i la Direcció d'art de les Publicacions i Exposicions de la Biblioteca de Catalunya. També és autora de la imatge corporativa del Museu Arqueològic de Catalunya i del redisseny de la revista Serra d'Or.
El Museu del Disseny de Barcelona conserva exemplars d'alguns dels seus dissenys. Així mateix, Mercedes de Azúa va ser una de les creadores presents a l'exposició Som aquí. Les dones en el disseny 1900-Avui que aquest museu va organitzar l'any 2023.

## Referències

* ↑ «El diseño gráfico de la "A" a la "Z"». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 1r juny 2014].
* ↑ «Festa i cultura d’arrel al segle XXI i 60 anys d’«Al vent» de Raimon. Mercedes Azúa, in memoriam». Núvol, digital de cultura, 01-03-2023. [Consulta: 5 gener 2024].
* ↑ «Resultat de la cerca | Museu del Disseny de Barcelona». [Consulta: 4 juliol 2022].
* ↑ Bastardes, Cendoya, Fernández del Moral, Teresa, Isabel, Isabel. Dones X Disseny X Dones. Barcelona: Disseny Hub Barcelona, 2023, p. 132-133. ISBN 978-84-9156-559-8.
# Montjuïc (Girona)

Montjuïc és una entitat de població, barri i districte de la ciutat de Girona. Està situada al mont del mateix nom, entre els rius Onyar i Galligants, al costat del barri vell de la ciutat. El mont té al seu punt més alt una alçada de 219 m.
Antigament, aquesta muntanya (anomenada Barufa) es trobava deshabitada i solament hi havia el bastió defensiu de Montjuïc i el cementiri jueu de la ciutat. El bastió defensiu fou construït en època moderna (segles xvii i xviii) per assegurar la seguretat dels accessos al Pla de Girona des del nord.
Aquest bastió és conegut amb el nom de castell de Montjuïc, i va ser construït per ordre de Felip IV el 1653, conjuntament amb quatre torres de defensa: Sant Joan, Sant Daniel, Sant Narcís i Sant Lluís. La planta general del castell era quadrada, amb un recinte construït per quatre baluards, enllaçats amb murs de 150 metres de longitud mitjana.
Va ser de gran utilitat a l'anomenada Guerra del Francès, fins que finalment va ser abandonat l'onze de juny de 1811, essent inutilitzat el 1814, al final de la guerra, per ordre del mariscal Louis-Gabriel Suchet, després d'haver construït el 1812 la torre Suchet. El 1843, un bombardeig del general Prim la va destruir.
El cementiri jueu d'època medieval de la ciutat, que donà el nom al mont (Montjuïc significa mont jueu) es conservà intacte fins a la seva destrucció física als anys 60 del segle xx. Com que els jueus no podien ésser enterrats als cementiris cristians, les autoritats de la Girona medieval habilitaren un indret especial allunyat de la ciutat però proper a les seves muralles per als enterraments jueus.
Als anys 30 del segle xx l'Ajuntament de Girona planificà la primera urbanització de la muntanya, amb una escola i una ciutat-jardí per a la classe obrera. Sota els ajuntaments franquistes el projecte fou abandonat i, per bé que la muntanya fou declarada zona verda el 1955, el consistori gironí no pogué obtenir la cessió dels terrenys del castell –que eren una propietat militar–, ni evitar que el 1966 Ferran de Vilallonga comprés els terrenys del castell i preparés la seva urbanització definitiva. Entre 1967 i 1971 es començà a construir una urbanització de xalets per a la classe mitjana-alta que, a la fi, han acabat cobrint tot el mont. Per fer-la s'expulsaren les gairebé 3000 persones immigrants que s'havien instal·lat al mont en barraques quan arribaren de la resta de paratges de la península Ibèrica a la fi dels anys 50 del segle xx. El 1986 aquesta entitat de població tenia 1381 habitants.

## Vegeu també

* Castell de Montjuïc

## Enllaços externs

* Associació de veïns del barri de Montjuïc

## Referències

* ↑ Botet i Sisó, Joaquim. Geografia General de Catalunya. Província de Gerona., 1915-1918, p. 41.