OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fusell de forrellat

Un fusell de forrellat és un fusell que es carrega manualment mitjançant l'accionament d'una palanca incorporada al forrellat del fusell o carrabina. Va rebre aquest nom per la seva similitud amb el forrellat emprat a les portes de les cases.
Per a carregar l'arma, s'obre el forrellat, s'introdueix el cartutx i es torna a tancar el forrellat. Un cop disparada l'arma, es torna a obrir el forrellat i s'extreu la beina.
Encara que en el segle xxi, el fusell de forrellat ha estat substituït pels fusells semiautomàtics i el fusell d'assalt, el de forrellat segueix sent preferit per les armes de precisió, com els fusell de franctirador i les usades en el tir esportiu i la caça, a causa que són comparativament més fàcils de produir, desarmar i rearmar. El mecanisme també es troba en algunes escopetes i en pistoles de tir esportiu.

## Història

Les primeres armes a incorporar el mecanisme de forrellat daten de principis del segle xix. El primer model, el Fusell Dreyse, fou fabricat l'any 1824 per Johann Nikolaus Dreyse. Aquest va ser perfeccionat i adoptat com a arma militar per l'exèrcit prussià l'any 1841. Durant la segona meitat del segle xix sorgiren diversos dissenys, incorporant millores tècniques i esdevenint les armes estàndard dels exèrcit d'arreu del món. Per exemple l'exèrcit francès va adoptar un fusell de forrellat Chassepot el 1866, suposant una gran millora sobre els fusells d'avantcàrrega anteriors.
A partir de finals del segle, i durant les dues Guerres Mundials, el fusell de forrellat ja s'havia convertit en l'arma convencional d'infanteria per a la majoria dels exèrcits del món.

## Principals fusells de forrellat

Els tres mecanismes de forrellat principals són els de Mauser, Lee-Enfield i Mosin-Nagant.

### Mauser

El Mauser 98 original, utilitzat durant la Primera Guerra Mundial per les tropes alemanyes, amb un canó massa llarg, va ser modificat i fabricat com el Mauser K98, considerat com un dels millors fusells de la història.

### Lee-Enfield

El forrellat del C-Enfield, introduït el 1889, va permetre nombroses adaptacions i va ser usat abans de la Segona Guerra Mundial principalment per al tir esportiu i la caça. Després de la guerra, els SMLE Mk III, sobretot, es van convertir en fusells econòmics de caça.

### Mosin-Nagant

Creat el 1891, el forrellat del Mosin-Nagant difereix significativament dels dissenys de Mauser i Lee-Enfield.

## Vegeu també

* Carcano (fusell)
* Remington 700
* Springfield M1903

## Referències

* ↑ Origen de la denominació "arma de cerrojo", 1935 [Consulta: 29 juny 2011].
* ↑ php Armes emprades pels franctiradors durant la Segona Guerra Mundial Consultat el 14 maig 2011
* ↑ Dupuy, Trevor N., Colonel, US Army (RTD). Evolution of Weapons and Warfare (Indianapolis: Bobbs-Merrill, 1980), p.293.
* ↑ «Rifle Mauser K98: el pare dels fusells de forrellat » Consultat el 14 maig 2011

## Enllaços externs

* The Lee-Enfield Rifle No.7 (British)
# Gilbert Drengot

Gilbert Drengot conegut també com a Gilbert Buatère (c. 985 – octubre 1018) va ser un dels primers aventurers normands al Mezzogiorno. Era el fill gran d'un petit, però ric, senyor de Carreaux, a prop d'Avesnes-en-Bray a la regió de Rouen. Carreaux dona a la seva família, els Drengot, el nom alternatiu de Quarrel.
El 1016, el seu germà Osmond, segons algunes fonts, o el propi Gilbert, segons d'altres, va matar Guillem Repostel, parent del duc Ricard II de Normandia per venjança. El duc va perdonar la seva vida, però el va exiliar. Osmond i els seus quatre germans, Gilbert, Ascletí, Rodolf i Rainulf, van viatjar al Mediterrani per ajudar Melus de Bari i Guaimar III de Salern, llombards en revolta contra les pretensions romanes d'Orient. El 1018, 250 cavallers normands sota el comandament de Gilbert van lluitar contra el general grec Basili Boiannes a la batalla de Cannes, que fou una gran derrota normanda. El propi Gilbert, juntament amb Osmond, van morir en la batalla i només deu cavallers van sobreviure.

## Referències

* ↑ Joranson, Einar. The Inception of the Career of the Normans in Italy -- Legend and History. Chicago: Chicago University Press, 1948.

## Bibliografia

* John Julius Norwich. The Normans in the South 1016-1130. Longmans: Londres, 1967.
* Mario D'Onofrio, I Normanni. Popolo d'Europa 1030-1200. Roma, 1994, p. 177, ISBN 88-317-5855-1.
* Giuseppe De Blasiis, L'insurrezione pugliese e la conquista normanna nel secolo XI, 3 vol. Nàpols 1869-73.
* Ferdinand Chalandon, Histoire de la domination normande en Italie et en Sicile, París 1907
# Ielena Gortxakova

Ielena Gortxakova (Moscou, 17 de maig de 1933 - Moscou, 27 de gener de 2002) fou una atleta russa, especialista en el llançament de javelina, que va competir sota bandera de la Unió Soviètica durant les dècades de 1950 i 1960.
El 1952 va prendre part en els Jocs Olímpics de Hèlsinki, on guanyà la medalla de bronze en la prova del llançament de javelina del programa d'atletisme. El 1964, als Jocs de Tòquio, tornà a guanyar la medalla de bronze en la mateixa prova del programa d'atletisme. En les sèries d'aquesta prova va establir un nou rècord mundial de la prova amb 62,40 metres, el qual no fou millorat fins a 1972.
En el seu palmarès també destaquen una medalla d'or en les Universíades de 1961 i dos campionats nacionals, el 1963 i el 1965. La forta competència interna dins l'URSS va fer que rarament participés en proves internacionals.

## Millors marques

* Llançament de pes. 14.47 metres (1956)
* Llançament de javelina. 62,40 metres (1964)

## Referències

* 1 2 3 Ielena Gortxakova a Sports Reference (arxivat)
* ↑ «Горчакова Елена Егоровна | Спорт-страна.ру» (en rus). [Consulta: 23 agost 2020].
* ↑ Fitxa a trackfield.brinkster.net
# Aparell fonador

Rep el nom d'aparell fonador el sistema del cos humà capaç de produir o reproduir el so i amplificar-lo.
L'aparell fonador el componen 3 grups d'òrgans diferenciats:
* Els òrgans de la respiració, que són: els pulmons, els bronquis i la tràquea.
* Els òrgans de la fonació, que són: la laringe, les cordes vocals, els ressonadors-nasals, els bucals i la faringe.
* Els òrgans de l'articulació, que són: el paladar, la llengua, les dents, els llavis i la glotis.

## Producció de veu

Hi ha dos mecanismes bàsics de producció de veu: la vibració de les cordes vocals, que dona lloc a sons "sonors" (vocals, semivocals, nasals, etc.)i les interrupcions (totals o parcials) en el flux d'aire que surt dels pulmons, que donen lloc als sons "sords" (fricatives, plosives, etc.). Addicionalment hi ha combinacions d'ambdós mecanismes, com les oclusives sonores.
Els sons així produïts després es matisen per la configuració de la resta del tracte vocal.

## Referències

* ↑ Coriveu, Espai. «Tot sobre l'aparell fonador (Primera part)», 13-09-2016. [Consulta: 18 octubre 2024].
* ↑ Llisterri, Joaquim. «L’aparell fonador». [Consulta: 18 octubre 2024].
# Periquito front-rogenc

El periquito front-rogenc (Bolborhynchus ferrugineifrons) és una espècie d'ocell de la família dels psitàcids que habita zones de matoll dels Andes de l'oest de Colòmbia.

## Descripció

Aquest periquito arriba a créixer fins a uns 18 cm de longitud i els sexes són similars. Es tracta d'una espècie petita i robusta, amb un plomatge verd apagat per sobre i unes ales de color verd blavós. Les galtes, la gola, el pit i el ventre són de color verd groguenc. La cua, curta i punxeguda, és verda per sobre i verd blavós per sota.

## Referències

* ↑ «The IUCN Red List of Threatened Species» (en anglès). International Union for Conservation of Nature and Natural Resources. [Consulta: 26 abril 2009].
* ↑ Parr, Mike. Parrots: A Guide to Parrots of the World. Bloomsbury Publishing, 2010, p. 480–481. ISBN 978-1-4081-3575-4.
# Ball del ciri de Castellterçol

El Ball del ciri de Castellterçol és una dansa tradicional que es balla al municipi de Castellterçol. Es balla tradicionalment a la Plaça Vella de la vila durant la festa major, que comença el quart cap de setmana d'agost. Concretament és balla el dilluns. Té la consideració de ball ancestral del patrimoni de Catalunya i té una tradició secular.
Es tracta d'un ball cerimoniós que solemnitzava el canvi d'administradors de l'altar dels sants màrtirs copatrons de Castellterçol. La dansa la ballen sis parelles (home i dona). Tres de les quals ja ballaren el ball del ciri l'any anterior, mentre que les altres tres són parelles novelles. Les parelles veteranes tenen la missió de cuidar durant l'any les flors de l'altar major de l'església. Tasca que assumiran les parelles novelles l'any següent. El ritual consisteix que, en un moment del Ball, les tres parelles veteranes fan entrega dels objectes que simbolitzen el càrrec a les altres tres parelles que representen ser els administradors nous. Els objectes simbòlics que s'entreguen són: el ciri ornat amb flors i l'almorratxa. Els balladors ruixen els espectadors que hi acosten mocadors, esperant obtenir una mica de la fragància. Els tres nois veterans, a més a més, llencen l'ampolla de colònia per sobre de l'ajuntament durant els últims compassos del ball, simbolitzant així el final de la seva tasca. L'últim dels nois, abans de llançar-la definitivament, farà algunes fintes.
El vestuari que s'utilitza en aquest ball és el mateix que s'utilitza per a la Dansa de Castellterçol. Les noies vesteixen faldilla o vestit i mantellina, mentre que els nois duen jaqueta i pantaló llarg, camisa blanca, corbata o llacet i barret de copa alta.
El ball té una estructura rítmica binaria en els dos temes principals i després les pavanes i la sardana.

## Vegeu també

* Ball del ciri
* Ball del ciri (Moià)

## Referències

* ↑ Castellterçol, Ajuntament de. «La Festa Major». [Consulta: 8 febrer 2024].
* ↑ «Ball del Ciri. Castellterçol | Mapes de Patrimoni Cultural», 10-12-2019. [Consulta: 8 febrer 2024].
* ↑ «La dansa de Castellterçol i el ball del Ciri tornen a tenir protagonisme a la festa major». [Consulta: 9 febrer 2024].
* 1 2 «Ball del Ciri (Balls de Festa Major - La Dansa i el Ball del Ciri de Castellterçol, 03/22)». [Consulta: 8 febrer 2024].
* ↑ «El ball del ciri», 21-06-2013. [Consulta: 10 febrer 2024].
* ↑ «La Dansa i el Ball del Ciri de Castellterçol, a La Casa dels Entremesos», 05-07-2022. [Consulta: 9 febrer 2024].
* ↑ «La dansa i el ball del ciri de Castellterçol». [Consulta: 8 febrer 2024].
* ↑ «La Dansa i el Ball del Ciri de Castellterçol» (en català). [Consulta: 8 febrer 2024].
* ↑ «ball del ciri | enciclopedia.cat». [Consulta: 9 febrer 2024].
* ↑ «La música», 21-06-2013. [Consulta: 10 febrer 2024].
# Galvanòmetre de vibració

Un galvanòmetre de vibració és un tipus de galvanòmetre de mirall, normalment amb una bobina suspesa a l'interior d'un imant fix o al revés amb un imant permanent suspès dins del camp d'un electroimant. La freqüència d'oscil·lació natural de les parts mòbils s'ajusta acuradament a una freqüència específica; normalment 50 o 60 Hz. Es poden fer freqüències més altes de fins a 1 kHz. Com que la freqüència depèn de la massa dels elements en moviment, els galvanòmetres de vibració d'una freqüència més alta (del rang d'1 kHz) són molt petits amb les espires molt lleugeres. La seva calibració es fa ajustant la tensió de la molla de suspensió. El galvanòmetre de vibració s'utilitza per detectar corrents alterns en la freqüència de la seva ressonància natural. L'aplicació més comuna és com a instrument indicador de zero en circuits pont d'AC i en circuits comparadors.
La ressonància crítica del galvanòmetre de vibració el fa molt sensible als canvis en la freqüència que se està mesurant i pot ser utilitzat com a dispositiu per ajustaments de precisió.
El comportament sensible a la freqüència del galvanòmetre permet el seu ús com a mesurador de freqüència natiu, utilitzat habitualment per ajustar la velocitat dels motors dels grups electrògens d'AC. El galvanòmetre es construeix com la majoria de galvanòmetres d'imant mòbil que comparteixen la mateixa bobina d'excitació. A mesura que cadascú està sintonitzat amb una freqüència lleugerament diferent, un d'ells ressonarà a la vegada, segons la freqüència d'entrada. Els imants es construeixen convenientment com una "pinta" de ferro iamb làmines individuals, de longitud diferent. El seu abast és generalment entre 45-55 Hz (per a una freqüència base de 50 Hz), amb uns 2 Hz de resolució entre cadascuna de les làmines. Atès que cada làmina té una freqüència de ressonància pròpia, que no depèn de la seva amplitud, no es calibren.

## Referències

* ↑ J. M. Moore P. N. Miljanic El Comparador actual IET, 1988 ISBN 0863411126 pàg. 41-42

## Vegeu també

* Galvanòmetre
* Galvanòmetre tèrmic
# Orovnica

Orovnica és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Banská Bystrica. La primera menció escrita de la vila es remunta al 1209.

## Referències

* ↑ «Banskobystrický kraj (Slovakia): Towns and Municipalities in Districts - Population Statistics, Charts and Map». [Consulta: 10 novembre 2024].
* ↑ Mestská a obecná štatistika SR
# Ďurkov

Ďurkov és un poble i municipi d'Eslovàquia a la regió de Košice. La primera referència escrita de la vila data del 1323.

## Referències

* ↑ «Košický kraj (Slovakia): Towns and Municipalities in Districts - Population Statistics, Charts and Map». [Consulta: 10 novembre 2024].
* ↑ «História - Oficiálna stránka obce Ďurkov». [Consulta: 10 novembre 2024].
# Gruzovce

Gruzovce és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Prešov, al nord del país. La primera referència escrita de la vila data del 1568.

## Referències

* ↑ «Prešovský kraj (Slovakia): Towns and Municipalities in Districts - Population Statistics, Charts and Map». [Consulta: 10 novembre 2024].
* ↑ info@dobraobec.sk, Dobraobec s r o , www dobraobec sk. «Oficiálna webová stránka obce Gruzovce» (en eslovac). [Consulta: 10 novembre 2024].
# Gebara

Gebara (en castellà, Guevara) és un poble i antic municipi, fins 1885. Ara dins el municipi de Barrundia, a la província de Àlaba. Té 59 habitanta (2017).

## Història

Probablement es correspon amb l'antiga ciutat de Gebala de la tribu dels vàrduls, que és mencionada pel geograf grec Claudi Ptolemeu

### Fundació

Se suposa que va ser fundada al segle xi. A finals del segle xii hi resideix la família navarresa Vela-Ladrón. El llinatge dels Guevara varen ser el cap del bàndol dels gamboïns en les guerres de bàndols que assolarem el País Basc als segles xiv i xv.
En dissoldre's la Confraria d'Arriaga i passar Àlaba al domini realeng del rei Alfons XI el 1332, se'n va excloure expressament a la vila de Gebara
| « | Otrosí nos pidiéron por merced que les otorgásemos que la aldea de Guevara onde D. Beltran lleva la voz, que sea excusada de pecho y de semoyo y de buey de marzo, segun que fue puesto y otorgado por la Junta en otro tiempo. Tenémoslo por bien, por le facer merced, y otorgamos que la dicha aldea sea quita de pecho, segun dicho es, pero que retenemos para nos el señorío real y la justicia,. | » |
Va comptar amb un call jueu citat el 1485 i un castell restablert durant el carlisme (1837).

## Referències

* ↑ Joaquín José de Landázuri: Compendios Históricos de la Ciudad y Villas de Álava. Vitoria, 1928, p. 96
* ↑ Diccionario Geográfico-Histórico de la Real Academia, t. I, p. 320
* ↑ Marichalar y Manrique: Historia de la legislación, 1868, p. 500
* ↑ Becerro de Bengoa: Libro de Álava.

## Vegeu també

* Guevara
# Teresa Arkel

Therese Blumenfeld (Lviv, Imperi Austrohongarès, actual Ucraïna, 1861 - Milà, juliol de 1929) va ser una soprano austríaca, coneguda amb el nom artístic de Teresa Arkel, que era el cognom del seu marit, Sigmund Arkel.

## Biografia

Va estudiar al conservatori de la seva ciutat natal i, posteriorment, a Viena, en aquesta ciutat amb Luise Dustmann. El 1883 va debutar a Lemberg, en concert. Va debutar en escena l'any següent com a Valentina de Les Huguenots de Giacomo Meyerbeer. El 1885 va aparèixer amb gran èxit en l'Òpera de Varsòvia a Aida, Il trovatore, aquestes dues de Giuseppe Verdi, i L'Africaine, de Meyerbeer. A partir de 1886 va aparèixer a Viena, París, Praga, Budapest i Hamburg. El 1890 va actuar a Madrid i Bilbao, i el 1892 al Gran Teatre del Liceu de Barcelona. El 1894 va cantar Otello de Verdi i Lohengrin de Richard Wagner al Teatre Colón de Buenos Aires.
Al Gran Teatre del Liceu de Barcelona va actuar entre la temporada 1890-1891 i la 1892-1893, en les òperes Lohengrin, Aida, Les Huguenots, Tannhäuser, La juive, Der fliegende Holländer i Los amantes de Teruel de Tomás Bretón, cantada en italià sota el títol de Gli amanti di Teruel.
Va actuar diverses temporades al Teatro Real de Madrid, on va actuar fins a l'any 1902, cantant, entre altres títols, l'estrena absoluta de Giovanna la pazza (Juana la Loca), d'Emilio Serrano, el 2 de març de 1890, i en una reposició de Los amantes de Teruel el 1894.
En 1891 va debutar a la Scala de Milà com a Venus a Tannhäuser, al costat de Hariclea Darclée (Elisabeth). En els anys següents va cantar a la Scala Otello i Norma.
El 1900 va cantar al paper de Brünnhilde de Götterdämmerung al Teatro Carlo Felice de Gènova. Poc després es va retirar dels escenaris, obrint una escola de cant a Milà. Entre les seves alumnes va tenir a Claire Dux, Lucette Korsoff, Eugenia Bronskaja i Irene Eden.
Entre 1903 i 1905 va realitzar alguns enregistraments discogràfics a Milán, amb fragments de Mefistofele, Il trovatore, Les pêcheurs de perles, L'Africaine i Norma.

## Referències

* ↑ «Teresa Arkel» (en (italià)). Archivio Storico Ricordi. [Consulta: 10 novembre 2024].
* ↑ «Teresa Arkel». Liceu de Barcelona. [Consulta: 10 novembre 2024].
* ↑ Peña y Goñi, Antonio «Teatro Real». La Correspondencia de España, 03-03-1890, pàg. 2.
* ↑ «Corriere Teatrale - Il cartelone della Scala» (subscripció) (en (italià)). Corriere della Sera, 24-25 novembre 1891, pàg. 3.
* ↑ «Corriere Teatrale - Il Tannhäuser alla Scala» (subscripció) (en (italià)). Corriere della Sera, 27-28 desembre 1891, pàg. 3.
* ↑ «Operatore: Teresa Arkel» (en (italià)). Università Ca' Foscari Venezia. [Consulta: 10 novembre 2024].
* ↑ Slonimsky, Nicolas. Baker's Biographical Dictionary Of Musicians (en (anglès)). 5a edició. Nova York: G. Schirmer, 1958, p. 415.
# Josep Grases i Riera

Josep Grases i Riera (Barcelona, 25 d'abril de 1850 - Madrid, 1919) fou un arquitecte català.

## Biografia

Era fill d'Antoni Grases Oriol, procurador causidic i de Margarida Riera, ambdós de Barcelona.
Es va llicenciar el 1878 a l'Escola d'Arquitectura de Barcelona, on va estudiar amb Antoni Gaudí. Tota la seva projecció professional es va dur a terme fora de terres catalanes, centrant gran part dels seus treballs a Madrid. Destaquen l'edifici La Equitativa o el Teatro Lírico, també el Balneari de Cestona a Zestoa, tot i que la seva obra més important fou el Palau Longoria. També va realitzar alguns monuments, com el d'Alfons XII de la plaça de Xile a Madrid.

## Referències

* 1 2 «Naixements. Any 1850. Registre núm.1443. (pdf pàg.122)». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 25-04-1850.
* ↑ Maspoch, Mònica. Galeria d'autors : ruta del modernisme, Barcelona. 1a ed.. Barcelona: Institut del Paisatge Urbà i la Qualitat de Vida, 2008, p. 111. ISBN 978-84-96696-02-0 [Consulta: 14 agost 2013].
* ↑ «Josep Grases i Riera». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Ginkgo gardneri

Ginkgo gardneri és una espècie extinta de ginkgo de la família Ginkgoaceae que visqué durant el Paleocè d'Ardtun Head, Isle of Mull, Escòcia. Aquesta espècie està molt relacionada amb G. biloba, l'única espècie viva del gènere Ginkgo.

## Referències

* ↑ «Ginkgo gardneri, maidenhair tree» (en anglès). Science Source Images. [Consulta: 23 agost 2023].
# Tauró de grans dents

El tauró de grans dents o megalodont (Carcharodon megalodon) fou un tauró gegant prehistòric i, segons les estimacions que es donin per bones, el peix carnívor més gros de la història de la Terra. Visqué fa entre 20 i 1,6 milions d'anys, tot i que s'han suggerit dates d'extinció més tardanes.
Es coneix únicament per nombroses dents fòssils i algunes vèrtebres i esquelets parcials trobats al Carib. Les dents són, en molts aspectes, similars a les del tauró blanc actual, però amb una mida que pot superar els 17,5 cm de llargària, per la qual cosa se sol considerar l'existència d'un estret parentiu entre ambdues espècies. Tot i això, alguns investigadors opinen que les similituds entre les dents d'ambdós animals són producte d'un procés d'evolució convergent.
Alguns són del parer que el tauró de grans dents arribava a fer 17 o 18 metres, però alguns estudis i vídeos han revelat que la major part feia de 18 a 23 metres i el més gros aproximadament 30 metres.

## Enllaços externs

* Què era un megalodont? (vídeo, InfoK SX3)
* Assaig sobre aquesta espècie de tauró (anglès)

## Referències

* ↑ «Diccionari de la llengua catalana». [Consulta: 4 novembre 2024]. «[LC] Forma prefixada del mot gr. mégas megálou, ‘gran’. Ex.: megalocèfal, megalodont, megacèfal, megantrop.»
* ↑ «tauró de grans dents - Cercaterm | TERMCAT». [Consulta: 4 novembre 2024].
# Gran dodecicosidodecàedre

En geometria, el gran dodecicosidodecàedre és un políedre uniforme no convex indexat com a U$_{61}$. Té 44 cares (20 triangles, 12 pentagrames i 12 decagrams), 120 arestes i 60 vèrtexs.

## Referències

* ↑ Maeder, Roman. «61: great dodecicosidodecahedron». MathConsult.

## Vegeu també

* Llista de políedres uniformes
# Tais (hetera)

Tais (grec antic: Θαΐς; llatí: Thais) va ser una famosa hetera grega de gran bellesa que va acompanyar Alexandre el Gran en la seva expedició a Àsia o almenys va estar present en diversos moments d'aquest període.
El seu nom és conegut principalment perquè, durant el gran festival de Persèpolis, va incitar el rei a incendiar el palau dels reis perses. Aquesta circumstància fou immortalitzada en una famosa oda de John Dryden i deriva d'un relat de Clitarc, un dels menys fiables dels biògrafs d'Alexandre, i probablement no s'ajusta a la realitat.
A la mort d'Alexandre, Tais es va unir amb Ptolemeu I Soter i amb ell va ser mare de dos fills, Leontisc i Lagos, i d'una filla, Irene. Encara que Ateneu de Nàucratis diu que es va casar amb el rei egipci, probablement només era la seva concubina, però va gaudir de molta proximitat al rei, que la va tenir en alta consideració, i va criar els fills comuns com a prínceps. Es coneixen diverses anècdotes sobre la seva bellesa, la seva intel·ligència i la seva propensió a fer regals.

## Referències

* ↑ Curci, Quint. Història d'Alexandre el Gran, vol. II: llibres V-VII. Fundació Bernat Metge. ISBN 978-84-7225-918-8.
* ↑ Thais a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1015