# Batalla de Bressuire (1794)

La batalla de Bressuire va tenir lloc el 24 de febrer de 1794 durant la Revolta de La Vendée. Acaba amb la victòria dels Vendéans que capturen la ciutat de Bressuire.

## Preludi

El gener de 1794, les columnes infernals del general Turreau van començar a assolar la Vendée. Aleshores, la regió de Bressuire va ser travessada per la columna del general Grignon que va massacrar tots els habitants que trobava, homes, dones i nens, sense cap distinció. Uns mesos més tard, citat en un informe del representant en missió Joseph Lequinio, Auguste Chauvin, membre del comitè de vigilància de la comuna de Bressuire, va qualificar la columna Grignon d'«exèrcit d'exterminadors». El 21 de març, Jarry, administrador de Bressuire, escrivia:
   "Els oficials municipals en faixa i al capdavant de les seves comunas, havent anat a trobar aquesta columna, foren afusellats per ella. Diverses dones, després d'haver servit per satisfer la brutalitat dels soldats, van ser massacrades per ells; fins i tot els nens no es van salvar.
A les seves memòries, l'oficial de Vendée Bertrand Poirier de Beauvais va escriure que
   "les viles, els pobles, els camps, els prats, què dic?... no hi ha cap lloc a la Vendée que estigués lliure de crims... cap lloc que no hagi donat l'espectacle d'alguna barbaritat..., ni un ressò que no hagi repetit cent vegades els crits de dolor dels vells, de les mares i dels seus fills, esquinçats i caducats sota els cops de baioneta!".
La ciutat de Bressuire va ser, però, estalviada per ordre del general Turreau, per tal de servir de base a les forces republicanes i aixoplugar els subministraments saquejats. També es mantenen guàrdies nacionals a Cerizay, La Forêt-sur-Sèvre, Moncoutant i La Chapelle-Saint-Laurent.
A principis de febrer de 1794, Bressuire només tenia 500 homes de guarnició sota les ordres del comandant Augé. Els dies 13 i 14 de febrer, els habitants i les tropes de Bressuire van ser evacuats per ordre del general Turreau i es van retirar a Doué. No obstant això, els republicans es van oblidar de treure les provisions emmagatzemades a les botigues, de manera que la guarnició i els habitants van reinvertir la ciutat pocs dies després. El 23 de febrer, el general Carpantier, comandant a Saumur i Doué, va enviar una columna per dirigir una expedició a Bressuire per "treure els grans i després cremar-ho tot".
Les massacres comeses pels republicans també van provocar nous aixecaments6. L'administrador Jarry escriu:
   "Dos terços de les comunes del districte de Bressuire havent estat devastades i cremades, la majoria dels habitants piratejats amb sabres, els que van escapar de les massacres es van revoltar."
A Bressuirais, els rebels van prendre com a líder un comerciant de vaques anomenat Louis Richard. El 10 de febrer van capturar la ciutat de Cerizay, a uns deu quilòmetres a l'oest de Bressuire. Tres dies després, els guàrdies nacionals locals van reprendre Cersizay, abans d'abandonar-lo de nou en conèixer l'evacuació de Bressuire i retirar-se a Moncoutant. El 20 de febrer, 250 patriotes van atacar 300 insurgents a La Forêt-sur-Sèvre, prop de Cerizay: segons Jarry, van matar 64 homes, davant només dos morts a les seves files, però, tanmateix, es van retirar a la ciutat de Largeasse. El 22 de febrer, les forces de Richard es van unir a Cerizay per l'Exèrcit d'Anjou, dirigit per Stofflet. Dos dies més tard, els Vendéans van llançar un atac a la ciutat de Bressuire.

## Forces presents

Les xifres republicanes i reialistes implicades en els combats no es coneixen amb precisió. El 23 de febrer, el general Carpantier va escriure al general Huché que havia enviat 1.800 homes a Bressuire. Tanmateix, el 26 de febrer, Carpantier afirmava en una nova carta a Huché que només 400 soldats es trobaven a Bressuire en el moment de l'atac dels Vendéans. En una memòria escrita el 21 de març de 1794, {nota A 1}, l'administrador Jarry va escriure que l'elit de la guarnició va ser evacuada de Bressuire el matí del 24 de febrer, i que només 300 homes de "la nova leva" estaven presents a l'interior de la ciutat. en el moment de l'atac.
A les seves memòries {nota, A 2,} l'oficial de Vendée Louis Monnier estimava els republicans en 1.000 infants, acompanyats per «nombrosa cavalleria». Al costat dels Vendéans, Carpantier va augmentar la força de l'exèrcit de Stofflet a 3.000. A les seves memòries {nota, A 3,} l'oficial reialista Bertrand Poirier de Beauvais indica que l'exèrcit de Richard comptava amb més de 2.000 homes. Segons Louis Monnier, els Vendéans no tenien munició, cada soldat tenia «amb prou feines sis trets per disparar».

## Procés

El 24 de febrer, els Vendéans van abandonar Cerizay i van llançar l'atac a Bressuire. Segons Louis Monnier, el mateix Stofflet va tallar el coll al sentinella a la porta de la ciutat i els Vendéans es van precipitar a la petita ciutat.
Els republicans es van sorprendre i van oferir poca resistència.Chassin, t. IV, 1895, p. 309-310. Segons Bertrand Poirier de Beauvais, la guarnició sorpresa, es va defensar malament i aviat va ser derrotada.
Segons el relat de Monnier, alguns dels soldats republicans van formar una barricada a l'interior de l'església. Aleshores, els Vendéans van trencar les portes i en mitja hora van exterminar tots els patriotes presents a dins: No els van demanar que es rendissin; A més, ja no vam fer presoners.

## Pèrdues

El 26 de febrer, el general Carpantier, comandant de la plaça de Doué, va escriure al general Huché que les pèrdues no eren importants:
   "Segons el relat que em van donar de la invasió de Bressuire pels bandolers, sembla que la pèrdua no va ser considerable; perquè, de quatre-cents homes, tres-cents són retirats a Parthenay, seixanta a Thouars i Airvault, sense comptar els que són a Argenton i que tornaran".
A les seves memòries, Louis Monnier afirma que la guarnició republicana va quedar totalment destruïda:
   "Aquell dia no va ser una guerra, va ser una massacre; els carrers estaven plens de morts. Els que fugien fora de la ciutat foren assassinats pels pagesos del país, de manera que aquesta guarnició fou destruïda".
Segons ell, 300 soldats republicans atrinxerats a l'església de Bressuire fins al darrer hi van ser assassinats.
Tanmateix, aquestes afirmacions es contradiuen amb les de Bertrand Poirier de Beauvais que indica a les seves memòries que els republicans van perdre «gent» durant aquesta lluita «però no considerablement», havent fugit els soldats «amb vivacitat».
L'única valoració real la fa l'administrador Jarry, que afirma que una cinquantena de voluntaris i una vintena d'habitants de Bressuire van ser massacrats durant la presa de la població per part dels Vendéans. Segons ell, alguns voluntaris, que romanien malalts a l'hospital, van ser "arrancats dels seus llits i assassinats".
Els Vendéans també van capturar diversos barrils de pólvora. Monnier informa que una dona gran li va oferir 1.200 cartutxos que els republicans havien amagat al seu celler. Jarry esmenta un botí de 4.000 cartutxos i una caixa de sílex.
Amos de Bressuire, els oficials de Vendée es plantejaren cremar la ciutat perquè ja no pogués servir de base als republicans, però aquesta opinió no fou acceptada. Aleshores es va reorganitzar el consell de l'exèrcit d'Anjou per tenir només set membres. Stofflet és elegit general en cap pels oficials. Els altres sis membres del consell són de Bruc, La Bouëre, Beaurepaire, Baugé, Berrard i Poirier de Beauvais.
El 26 de febrer, els Vendéans van atacar Argenton i van posar en fuga la seva feble guarnició. L'exèrcit d'Anjou es va separar aleshores de l'exèrcit de Ricard i es va traslladar a Saint-Aubin-de-Baubigné.
El 28 de febrer, a Doué, el general Carpantier va escriure a Huché que els "brigants" encara estaven a Bressuire però que no disposava de forces suficients per llançar un contraatac, ja que només tenia 1.200 homes al seu comandament, entre ells 400 que anaven a ajudar. de Thouars, amenaçat, i 300 enviats a Vihiers.
Considerat indefensable, Bressuire fou definitivament evacuat el 14 de març, després incendiat per la columna del general Grignon. Els habitants es van establir llavors al sud del departament de Deux-Sèvres, principalment a Parthenay, Airvault, Niort i fins i tot Poitiers. La vila, quasi totalment destruïda, va romandre abandonada des del març de 1794 fins al juny de 1795. Alguns habitants van reinvertir als ravals els mesos de maig i juny de 1795, però no va ser fins al febrer de 1796 que els refugiats van tornar. De 2.000 habitants el 1790, Bressuire només en tenia de 630 a 700 el 1800.

## Notes

* {Note, nº 1}
   "Una ordre ordenava que l'elit de la guarnició marxés cap a les 9 del matí; només 300 homes de la nova lleva quedaven en aquesta desafortunada ciutat per a qualsevol tasca de guàrdia. El comandant del lloc no va prendre precaucions, ni llocs avançats ni patrulles per il·luminar el país. Va prohibir als habitants de Bressuire sortir de la ciutat sota pena de mort. El comandant, havent anat al municipi, es vesteix de casulla, estola, etc., i, en el moment que fa la mascarada, els bandolers sorprenen el guàrdia i tallen els colls dels pals. El general amb prou feines ha començat a tocar quan el tambor es talla a trossos, i la guarnició fuig desordenada, abandonant les bosses, i alguns soldats les armes. Una cinquantena de voluntaris van ser massacrats a Bressuire, així com aquells habitants que no van poder escapar, que són una vintena. Els desafortunats voluntaris, que havien quedat malalts a l'hospital, van ser trets dels seus llits i assassinats. 4.000 cartutxos, una caixa de pedernals, 2 peces de brandi es van convertir en el botí de l'enemic, així com diversos rifles. Les botigues de Cerizay i La Forêt estaven absolutament abandonades. Els bandolers es van quedar dos dies a Bressuire."
— Memòria de Jarry, administrador de Bressuire, llegida, en nom d'aquesta administració, el 1r Germinal any II (21 de març de 1794).
* {Note, nº 2}
   "D'allà vam anar a Bressuire, on hi havia una forta guarnició, composta principalment per nombrosa cavalleria, i 1.000 homes d'infanteria. Cada soldat tenia amb prou feines sis trets per disparar. Els blaus no ens esperaven; estaven en la màxima seguretat. Aquests genets tenien bata blanca. Els vam veure en un gran camp, al costat de la carretera principal, estaven repassant el seu líder. El general, que havia disposat l'exèrcit per envoltar la ciutat, em va donar el dret de manar, va agafar l'esquerra, va arribar prop d'aquesta cavalleria i hi va fer una descàrrega a cinquanta passos. Van tornar ràpidament a la ciutat. El mateix general va tallar el coll al sentinella que estava a la porta de la ciutat, afortunadament va creure que era un dels seus. La nostra columna va entrar a la pell. Jo estava llavors a l'altre extrem de la ciutat; Quan vaig entrar, vaig veure, en un carrer principal, una munió de blaus fugint. El foc va començar i estava calent. El general que els perseguia per tots els carrers no donava quarter, igual que els seus soldats. Els blaus, 300, van buscar, per un moment, la seva salvació a l'església, van tancar les portes i s'hi van creure segurs. Aquell dia no va ser una guerra, va ser una massacre; els carrers estaven plens de morts. Els que fugien fora de la ciutat foren assassinats pels camperols del país, de manera que aquesta guarnició fou destruïda. Els bons cavalls que quedaven, muntaven els nostres genets que els necessitaven. Vam tornar a l'església. Vam pensar que des del campanar que és altíssim, ens haurien apuntat a través de les obertures. Vam començar fent forats a la porta gran. No se'ls va demanar que es rendessin; A més, no es van fer més presoners. Tots estaven al cor de l'església. També es van trencar les altres portes i es va disparar durant gairebé mitja hora. N'hi havia que, per protegir-se, es van col·locar al llarg dels murs, però a través de les petites portes es veia clarament cada passadís de l'església. Al final, es va trencar la porta gran i vam entrar a l'església on la sang circulava lliurement. Diversos, per salvar-se, es van posar entre els morts, però els nostres soldats, que els escorcollaven, no en van deixar escapar ni un. Els nostres soldats, que ja no tenien cartutxos, se'n van equipar així com bons fusells."
   "Vam estar dos dies a Bressuire per descansar. Vaig caminar per un carrer amb alguns dels nostres oficials; una vella que estava a la porta d'una casa força maca va pensar que la matarem; ella em va dir: "Ah! els meus bons amics, no em feu mal, us diré una cosa. Vine amb mi.» Vam armar els nostres rifles i vam entrar a casa. Després d'això, em va dir: "Aquí, treu aquest armari; hi ha una porta darrere, i "trobareu grans caixes; No sé què hi ha dins.» Era en un celler, on hi havia un excel·lent vi negre en ampolla. El celler era fosc, la dona ens va donar llum. Vam veure cinc caixes, cadascuna de les quals contenia més de 200 cartutxos. Vaig dir als meus oficials: "Quedeu-vos allà, vaig a informar al general." El general, que estava a dinar, em va dir: "No et prens la teva part? T'he esperat molt de temps. Vaig començar a menjar, després vaig anar a revisar l'exèrcit i vaig marxar.» Li vaig dir: "Ahir vam tenir molt. Però el que vam agafar a l'enemic al camp de batalla no val el que acabo de descobrir i que ens causarà altres víctimes. Gràcies al coratge dels nostres soldats, espero que tornem al nostre país.» Vaig instar el general a venir a veure el meu descobriment, sense dir-li positivament què era. Hi va arribar, i mai va estar més content que amb aquesta troballa de 1.200 cartutxos. Va donar un Lluís d'or a aquesta dona."
- Memòries de Louis Monnier
* {Note, nº 3}-
   "Sabíem que Ricard, un simple pagès, valent i honest, havia aconseguit formar un petit exèrcit de dos mil o uns quants centenars d'homes, als voltants de Cerisais; ja havia tingut diversos èxits. Vam anar a unir-nos a ell per agafar uns quants llocs de l'enemic d'aquest bàndol, que, augmentant les nostres conquestes, elevarien el coratge del nostre poble, que l'afer Beaupréau havia abatut una mica. El 22 de febrer estàvem a Cerisais, on era Richard amb la seva tropa; acabava de capturar aquesta vila, en la qual hi havia una quantitat considerable de blat, que de seguida havíem retirat per part dels parcers de les parròquies veïnes, prenent els seus noms i la quantitat del que se'ls donava. Aquest blat era fruit d'una de les operacions del pla de Turreau, i encara no s'havia pogut traslladar a l'interior de la República.
   L'exèrcit de Richard estava de bon humor i amb ganes de lluitar. Sortim tots de Cerisais, dos dies després del dia (vers el 24 de febrer) en què hi vam arribar, i ens dirigim cap a Bressuire. La guarnició sorpresa es va defensar malament i aviat va ser derrotada, perdent alguns homes, però no de manera considerable, així que ràpidament van fugir els soldats. Entre les coses que vam trobar a Bressuire i que ens van donar més plaer van ser uns quants barrils de pólvora. Com que aquest poble va ser el primer punt de suport que van agafar els republicans quan van venir a atacar-nos des d'aquest costat, es va inquietar si el cremaríem...Aquest avís no va passar, però els nostres mateixos enemics el van cremar un temps després, no sé per què. Pel mateix raonament, crec, que el que els va fer matar dones i nens.
   Durant la nostra estada a Bressuire, ens vam ocupar de l'organització de l'exèrcit. El primer va ser reduir el nombre dels que formaven el Consell, cosa que dificultava el secret. Com que estàvem reunits sobre aquest tema, Berrard va dir que calia una qüestió essencial per als membres que d'ara endavant formarien el Consell: era el nomenament d'un general en cap, i que pensava que nosaltres no podria fer millor que triar Stofflet. Aquest darrer i Berrard eren molt bons amics. Berrard, al no poder afirmar-se com a general, hauria estat molt feliç si Stofflet ho fos; Creient-se més intel·ligent que ell, esperava dirigir-lo en totes les coses.
   Li vaig respondre "que la seva observació era correcta i que ens agradaria veure a Stofflet com a general en cap, però que per tal de complir les seves funcions amb utilitat i ser perfectament obeït, vaig proposar, a fi que l'elecció fos més lliure, que cadascú vam escriure en papers d'igual mida el nom del que va escollir; qui de nosaltres tingui la majoria seria reconegut com a general en cap".
   La meva proposta va ser aprovada. Stofflet, que tenia por de no ser nomenat, i les seves pors estaven ben fundades, llavors va parlar: No, no, senyors, això no cal, i si em voleu creure, ens quedarem amb el Consell que anem a nomenar, els membres del qual seran també els caps de l'exèrcit. Com que aquest manera satisfà més persones alhora, va passar. El Consell, format per set membres, va quedar constituït de la següent manera: Stofflet, de Bruc, La Bouëre, Beaurepaire, Baugé, Berrard i jo.
   Sortim de Bressuire amb la intenció de marxar cap a Argenton-le-Château, però agafant un camí que ens podria portar a sospitar d'altres plans. Un destacament de la guarnició va venir a atacar-nos al poble on estàvem; els republicans van ser apallissats i retrocedits a Argenton, on vam entrar a la pell amb ells.
— Memòries de Bertrand Poirier de Beauvais.

## Referències

* 1 2 Delahaye et Gaborit 1995, p. 104-105.
* 1 2 3 Chassin, t. IV, 1895, p. 312.
* 1 2 Poirier de Beauvais 1893, p. 268.
* ↑ Delahaye et Gaborit 1995, p. 33.
* ↑ Chassin, t. IV, 1895, p. 311.
* ↑ Savary, t. III, 1825, p. 138.
* ↑ Chassin, t. IV, 1895, p. 313.
* ↑ Savary, t. III, 1825, p. 189.
* ↑ Savary, t. III, 1825, p. 198.
* ↑ Savary, t. III, 1825, p. 179.
* 1 2 3 4 5 Hussenet 2007, p. 292-294.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 Chassin, t. IV, 1895, p. 314-315.
* 1 2 3 4 5 6 Gabory 2009, p. 388-389.
* 1 2 Savary, t. III, 1825, p. 225.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 Poirier de Beauvais 1893, p. 265-267.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 Chassin, t. IV, 1895, p. 309-310.
* 1 2 Savary, t. III, 1825, p. 230.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 Monnier 1894, p. 73-75.
* 1 2 Savary, t. III, 1825, p. 232.
* ↑ Delahaye et Gaborit 1995, p. 54.
* ↑ Savary, t. III, 1825, p. 235.
* ↑ Savary, t. III, 1825, p. 290.
* 1 2 Hussenet 2007, p. 494.

## Bibliografia

* Renée Bordereau, Mémoires de Renée Bordereau, dite Langevin, touchant sa vie militaire dans la Vendée rédigés par elle-même, Paris, L. G. Michaud, imprimeur, 1814, 64 p.
* Charles-Louis Chassin, La Vendée Patriote 1793-1795, t. IV, Paris, Paul Dupont, éditeur, 1895, 699 p.
* Nicolas Delahaye i Pierre-Marie Gaborit, Les 12 Colonnes infernales de Turreau, Éditions Pays et Terroirs, 1995, 159 p. (ISBN 978-2908048209).
* Émile Gabory, Les Guerres de Vendée, Éditions Robert Laffont, coll. «Bouquins», 2009, 1504 p. (ISBN 978-2221113097).
* Jacques Hussenet (dir.), «Détruisez la Vendée !» Regards croisés sur les victimes et destructions de la guerre de Vendée, La Roche-sur-Yon, Centre vendéen de recherches historiques, 2007, 634 p.
* Louis Monnier, Mémoires sur la guerre de Vendée, Germain et G. Grassin, Imprimeurs-libraires, 1894, 124 p.
* Bertrand Poirier de Beauvais, Mémoires inédits de Bertrand Poirier de Beauvais, Plon, 1893, 420 p.
* Jean Julien Michel Savary, Guerres des Vendéens et des Chouans contre la République française, t. III, Baudoin frères, Libraires-éditeurs, 1825, 588 p.