OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cascades Blencoe

Les cascades Blencoe són unes cascades segmentades al Blencoe Creek, situades a la regió del Far North de Queensland, Austràlia.

## Localització i característiques

Les cascades es troben al Parc nacional Girringun, prop de Tully, a uns 2 km al nord d'una confluència amb el rierol Blencoe i el riu Herbert. Des d'una elevació de 517 metres sobre el nivell del mar, l'aigua cau 320 metres d'altura, en una cascada inicial d'aproximadament 90 metres i després en una cascada de 230 metres, fins a la base de la gorga.
Es pot arribar fins a les cascades per carretera cap al mont Garnet per la Kennedy Highway. També es pot accedir per la carretera de la serralada Kirrama Range, que surt de Kennedy per la Bruce Higway. El mirador de les cascades Blencoe Falls es troba a uns 62 km a l'oest de Kennedy.
Els custodis tradicionals del terreny que envolta les cascades Blencoe són els aborígens australians Warungnu, alguns dels quals guien per sobre de les crestes de les cascades Blencoe fins a la part baixa de la gorga.
La segona temporada de Survivor: The Australian Outback es va filmar en una zona propera a les cascades.

## Referències

* ↑ «Blencoe Falls, QLD». Bonzle Digital Atlas of Australia. [Consulta: 18 maig 2014].
* ↑ «Blencoe Falls». World of Waterfalls. Johnny T. Cheng, 09-05-2008. [Consulta: 18 maig 2014].
* 1 2 «Blencoe Falls, Girringun National Park». Department of National Parks, Recreation, Sport and Racing. Government of Queensland, 04-07-2012. Arxivat de l'original el 3 de desembre 2012. [Consulta: 29 agost 2009].
* ↑ «Places and Drives - The Southern Tropics - Blencoe Falls 4WD Route». Wet Tropics Management Authority. Arxivat de l'original el 12 de setembre 2009. [Consulta: 17 setembre 2009].
* ↑ «Warrungnu - Dry Tropics Wiki» (en anglès). Arxivat de l'original el 2 de febrer 2017.
* ↑ «Blencoe Falls». World of Waterfalls. Johnny T. Cheng, 19-05-2008. [Consulta: 18 maig 2014].

## Vegeu també

* Llista de cascades
* Llista de cascades d'Austràlia

## Enllaços externs

* «Blencoe Falls, Girringun National Park». Department of National Parks, Recreation, Sport and Racing. Government of Queensland, 04-07-2012. Arxivat de l'original el 19 de setembre 2016. [Consulta: 10 novembre 2018].
* Queensland Parks and Wildlife Service, Government of Queensland. Blencoe Falls [mapa]. (juny 2012) Arxivat 2014-11-27 a Wayback Machine.
# Carpegna

Carpegna és un municipi d'Itàlia, a la província de Pesaro i Urbino, les Marques. Situat al sud de San Marino i sud-oest de Pesaro, i té uns 1600 habitants.
Antigament fou un castell capital des d'almenys el segle ix fins al segle xix d'un comtat sobirà que va pertànyer a una branca dels Montefeltro (els Carpegna) i a la segona meitat del segle xviii i més endavant a la família Gabrielli (Carpegna-Gabrielli).

## Vegeu

Comtat de Carpegna
# Castanet lo Naut

Castanet lo Naut (en francès Castanet-le-Haut) és un municipi occità del Llenguadoc, situat a la part septentrional del departament de l'Erau i a la regió d'Occitània. L'any 1999 tenia 167 habitants.

## Referències

* ↑ Topònims occitans de l'Erau
# Castell de Méan

El Castell de Méan és un castell construït al segle xvii a Saive, un nucli de la vila de Blegny, actualment a la província de Lieja de Bèlgica.
Al segle xvii, Pere de Méan, escabí de la ciutat de Lieja va construir un primer pavelló i una torre. El seu fill, Carles de Mean, burgmestre de Lieja el 1641 va rebre el títol de comte de l'emperador Ferran III del Sacre Imperi Romanogermànic per als servicis rendits a l'imperi. El 1641, Joan Ernest de Mean, canonge a la catedral de Sant Lambert de Lieja va adquirir la senyoria de Saive i el Castell. El seu nebot, també anomenat Pere, va rebre'l en herència. Aquest darrer va reconstruir el pavelló per donar-li el seu aspecte actual.
Durant la Guerra dels Set Anys (1756-1763), un general anglès va sojornar al castell. El darrere príncep-bisbe del principat de Lieja, Francesc Antoni Maria de Méan hi va néixer el 1756. El 1794, la família de Méan va fugir a Alemanya i tant les tropes reals com les tropes revolucionàries van pillardejar el castell.
El 1800, la família Pirquet va adquirir-lo. De 1904 a 1912 va esdevenir una residència per a monges grans. Durant la Primera Guerra Mundial les tropes prussianes van requisar-lo. Entre les dues guerres els propietaris van llogar-lo. Durant la Segona Guerra Mundial l'exèrcit belga i després l'exèrcit americà van requisar-lo. Després de la guerra servira per a acollir persones desplaçades fins al 1961.
Després els propietaris que no reïxen pas de sortir d'indivisió, van descurar-lo el que explica el seu estat de ruïna. Els masovers de la masia castral fan el que poden per a mantenir-lo. El 1977, el govern belga va llistar el monument (les façanes, els teulats i la sala de ball), però la indivisió dels propietaris va impedir tota acció per a restaurar-lo. El 1986, el teulat de la torre occidental va esfondrar-se. A la desesperança dels aficionats del patrimoni, el govern való va desllistar el castell el 2002.
* Detall de la porta vers el pati
* Frontó de la façana principal amb els escuts de Pere de Méan i de Helena Joana de Waha
* Els escuts de Pere de Méan i d'Helena Joana de Waha a la façana de darrere
* El pati
* Entrada del pati
* Masia castral

## Referències

* ↑ «El castell dels comtes de Méan (Ferme Rassenfosse)». Arxivat de l'original el 2009-12-10. [Consulta: 9 novembre 2008].
# Castell de Nalec

Del Castell de Nalec se'n coneix la ubicació en un petit turó a la vall mitjana del Riu Corb al poble del mateix nom, amb una bona visió de la vall, encarat vers Rocafort i Ciutadilla. És un monument declarat Bé Cultural d'Interès Nacional.

## Història

L'origen del poble de Nalec, com el de la majoria dels pobles de la vall del riu Corb, començà amb la construcció d'una torre de defensa que més endavant es convertí en un castell, que fou el centre de la formació d'una senyoria, esmentat ja en la documentació de l'any 1082. Consta que aquest any la fortalesa de Nalec fou assignada com a dotació del monestir de Sant Pere el Gros de Cervera, antic priorat filial de Santa Maria de Ripoll. Posteriorment, el 1164, el terme del «castri de Analech» apareix mencionat com a afrontació territorial del castell de Verdú, el qual es llegà aquest any per testament de Berenguer Arnau d'Anglesola a la seva filla Berenguera. Al segle xii, mitjançant una permuta amb el monestir de Ripoll, el castell de Nalec passà a mans de la mitra vigatana. Els bisbes de Vic l'infeudaren a diversos nobles. Quan el canonge Ramon d'Anglesola fou elegit bisbe de Vic el 1265, Berenguer de Jorba li reté homenatge pel terme i castell de Nalec que tenia en feu. També en temps del bisbe Anglesola es produïren diversos conflictes entre els homes del castell de Nalec i els del veí castell de Ciutadilla per l'aprofitament de les aigües del Riu Corb. El 1433 el lloc de Nalec ingressà en el veïnatge de Cervera, però continuà en possessió senyorial dels bisbes de Vic fins a l'abolició dels senyorius jurisdiccionals al segle xix.

## Arquitectura

De l'antic castell termenat de Nalec es coneix la ubicació però gairebé no en queden restes; actualment romanen en antigues cases amb arcs en els baixos, com també uns relleus zoomòrfics.

## Referències

* ↑ Duch i Mas, Joan. «Castell de Nalec». A: El Segrià Les Garrigues El Pla d'Urgell La Segarra L'Urgell. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1997, p. 348 (Catalunya romànica, XXIV). ISBN 84-412-2513-3.
* ↑ «Castell de Nalec». Patrimoni.gencat: Arquitectura. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 juliol 2016].
# Castell de la Solana

El Castell de la Solana (també conegut com a Castell d'Aixa) està situat al cim Beniquasi, el més elevat de la serra de la Costera de la Solana (Marina Alta), a una altura de 606 m sobre el nivell del mar. El seu terme castral comprenia els municipis d'Alcalalí, Xaló i Llíber. Com a únic vestigi de la fortalesa resta el basament d'una torre rectangular de 12 x 4,50 m. Està catalogat com a Bé d'Interés Cultural número 03.30.006-008 en la tipologia d'edificis militars, castells.

## Evolució històrica
### Època antiga

A finals del segle xix, a l'alt de Beniquasi, uns veïns de Xaló van trobar restes de ceràmica que fan pensar en la possibilitat que hi haguera existit un assentament ibèric. Els ibers solien instal·lar-se en llocs elevats que els permeteren controlar visualment els accessos als seus poblats. En eixe sentit, des de l'alt de Beniquasi es poden contemplar, a més d'Alcalalí, Xaló i Llíber, les poblacions de la Llosa de Camatxo, Benissa, Gata de Gorgos i la línia costanera que va des del Castell de Cullera fins a Altea. És probable que, acabades les lluites entre romans i ibers, la població s'establira definitivament al pla, on la terra fou dividida en parcel·les dites "quintae" o "pagi" (una d'elles fou el "Pagus Salonii", origen de Xaló).

### Època àrab

La importància estratègica del lloc també la van saber valorar els musulmans, a qui es deu la construcció del castell i el topònim amb què és conegut: Aixa. Van escollir el nom en memòria d'Aixa, l'esposa del profeta Mahoma, que era venerada per dos virtuts que va posseir en vida: la saviesa i el coratge. Abans de ser incorporat als dominis de Jaume I, el castell d'Aixa va pertànyer al valí Hudäyl Al-Sähuir fins a l'any 1230, en què va morir i el castell el va heretar el seu fill, Habu Abdala Ibn Hudäyl, dit també "Al-Azraq".

### Època moderna

L'any 1561 el rei Felip II va encomanar a l'enginyer italià Giovanni Battista Antonelli la inspecció de tots els castells de la Marina, però en l'informe que va elaborar no hi cap referència al castell de la Solana. La manca de menció podria respondre a un oblit, però és més raonable pensar que l'enginyer no el va incloure perquè aleshores ja era una ruïna.

## Alqueries i rahals d'Aixa a l'època medieval

* Albayrén
* Alquellelin (l'actual Alcalalí)
* Arahal
* Atrayello (la Traella del segle xv)
* Beniatia
* Benibéder
* Benibrahim (l'actual Benibrai)
* Benixaloní (=El Ràfol de Xaló?)
* Cotar (l'actual Cuta)
* El Ràfol de Famut
* Llíber
* Llosa
* Murta (o La Murta)
* Muscayra (l'actual Mosquera)

## Referències

* ↑ «Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià».
* ↑ «Dirección General de Patrimonio Cultural». eduwp.edu.gva.es. [Consulta: 27 desembre 2016].
* ↑ «Castillo de Aixa - CastillosNet». www.castillosnet.org. Arxivat de l'original el 2016-12-28. [Consulta: 27 desembre 2016].
* ↑ «Castillo Aixa (Alcalalí) - Turismo en La Marina - Costa Blanca - Alicante». laguiadelturista.es. [Consulta: 27 desembre 2016].
# Cassandre de Corint

Cassandre de Corint (en llatí Cassander, en grec antic Κάσσανδρος) fou un mercader corinti que amb el seu compatriota Agatí, al front de quatre vaixells que formaven part de l'esquadra de Taurió, va entrar al port de Lèucada on va ser traïdorament agafat per pirates il·liris i enviat al rei Escerdílides que es queixava de què el rei Filip V de Macedònia no li havia pagat la suma promesa pels seus serveis a la guerra social, i havia enviat 15 naus per dedicar-se a la pirateria i compensar, segons diu Polibi. La seva sort final és desconeguda.

## Referències

* ↑ 2.Cassander a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 621
# Cem Sinan Vergül

Cem Sinan Vergül (Günindi, Kars, 25 d'octubre de 1978) és un ex jugador i entrenador de futbol turc. Després de diversos equips, jugà pel club esportiu Kocaelispor entre 2011-2013. Va fer un curs d'entrenador l'any 2012, ja que una lesió el va fer abandonar del món de l'esport com a jugador. Primerament trebala com assistant entrenador a Derincespor fins al 2015. Actualment és entrenador del TED Koleji, un nou club de futbol d'Ankara.

## Referències

* ↑ https://web.archive.org/web/20121225205652/http://www.ozgurkocaeli.com.tr/haber/cem-sinan-euro-b-antrenor-kursunda-110530.html
* ↑ http://www.mavikocaeli.com.tr/derincespor-da-yuzler-guluyor/131475/ Arxivat 2016-05-09 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.kocaeligazetesi.com.tr/derincespora-yesil-bursa-maci-oncesi-prim-dopingi-630408h.htm
* ↑ http://www.bizimkocaeli.com/haber/derincespor/cem-sinan-vergulden-yenilik/113409.html Arxivat 2016-04-28 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.ozgurkocaeli.com.tr/derincede-bir-deprem-daha-275258h.htm
* ↑ http://www.ozgurkocaeli.com.tr/cem-sinan-vergule-cok-onemli-gorev-279069h.htm

## Enllaços externs

* Fitxa de futbolista de Cem Sinan Vergül
# Castell de la Cirera (Llorac)

Castell de la Cirera és un monument del municipi de Llorac (Conca de Barberà) declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

En el punt més alt del petit poble de la Cirera hi ha un gran casalot modern conegut pel castell. Malgrat el nom, no es conserva cap vestigi del castell de la Cirera.

## Història

La primera referència documental del castell de Cirera data de l'any 1174, quan Pere de Colomers va fer definició de totes les terres que tenia a Albió, sota el domini de Berenguer de Montargull, comandador de Barberà. Del llinatge dels Cirera es té notícies documentals des del segle xii.
Al segle xiv el castell era propietat del rei, ja que l'any 1342 el rei Pere III el va vendre a Francesc Alenyà, juntament amb el castell de Llorac.
En un memorial de principis del segle xvii adreçat al rei Felip II, es diu que l'indret de Cirera era de Dalmau Ivorra, i restava inclòs dins la vegueria de Montblanc.

## Referències

* 1 2 3 4 «Castell de la Cirera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 maig 2012].

## Enllaços externs

* «Castell de la Cirera». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Castell de la Barcella

El castell de la Barcella, també conegut localment com el Castellet, és un castell situat en la part nord-est de la serra del Benicadell, a 760 m. d'altitud, en el terme de l'Orxa (el Comtat), entre la Vall d'Albaida i la sub-comarca de la Vall de Perputxent.
Situat sobre un tossal amb forma completament cònica, d'ací el seu nom, car té forma de barcella.

## Història

No s'ha conservat cap document escrit sobre l'existència d'aquest castell. És per això que es creu que fou construït els darrers anys d'ocupació musulmana i posteriorment abandonat. Les diferents troballes ceràmiques de la zona daten la construcció entre els segles XII i xiii. També s'hi han trobat algunes restes de l'edat del bronze.

## Estat actual

El castell presenta un aspecte completament arrasat, amb una planta poligonal de 65 m de perímetre i amb cinc bastions de planta quadrangular. Els murs tenen una grossària d'1,20 m i una altura màxima de 3 m
L'escarp existent en el vessant sud i sud-oest fa innecessària la presència d'elements defensius. Però, a la part oest, fora del recinte, hi ha restes d'un mur que podria ser una barbacana.

## Bibliografia

* El Comtat, una terra de castells. Editat pel Centre d'Estudis Contestans. 1996.
* ↑ «Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià».
# Castell de la Cirera

«Castell de la Cirera» té aquests significats:
* Castell de la Cirera (Llorac), a la Conca de Barberà
* Castell de la Cirera (Sant Feliu Sasserra), al Bages
# Cavtat

Cavtat (també coneguda en italià com a Ragusavecchia) és una ciutat de Croàcia, a 18 km a l'est de Dubrovnik, a la zupània de Dubrovnik-Neretva, amb 2.000 habitants, situat a la badia de Zupa.
La seva activitat principal és el turisme. El port està tancat per dues penínsules, al sud-oest Sustjepan (amb els illots de Bobara i Mrkan) i a l'est la de Rat, a l'est de la qual hi ha la badia de Tiha. Té platges fins al cap Prahhljevac. L'aeroport proper a la ciutat es diu Cilipi i serveix per Dubrovnik.

## Història

Epidaure d'Il·líria (en grec antic Ἐπίδαυρος, en llatí Epidaurus i també Epidaurum, il·liri Zaptal, croat Cavcat) era una ciutat marítima d'Il·líria fundada pels grecs el segle iv aC. Es menciona per primera vegada durant la segona guerra civil entre Juli Cèsar i Pompeu, quan es va declarar a favor del primer. Va ser assetjada per Marc Octavi però es va salvar per l'arribada del tribú Publi Vatini. Segons Plini el Vell va ser una colònia romana. Com les ciutats anomenades Epidaure del Peloponès, aquesta ciutat tenia com a déu principal a Asclepi.
A la guerra gòtica va ser ocupada per la flota manada per Constancià, general de Justinià I. Després, en algun moment desconegut proper al 614, va ser destruïda per la invasió dels eslaus, i els habitants es van refugiar a una illa i, units a un assentament eslau, van formar el nucli de Ragusa Vecchia (o Ragusavecchia) que es va dir Civitas vetus i va originar la ciutat de Ragusa (Dubrovnik).

## Referències

* ↑ Dario, Alberi. Dalmazia: storia, arte, cultura. Trieste: Lint, 2008, p. 1474-1478. ISBN 9788881902446.
* ↑ Smith, William (ed.). «Epidaurus». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 29 gener 2021].
# Channa ornatipinnis

Channa ornatipinnis és una espècie de peix de la família dels cànnids i de l'ordre dels perciformes.

## Etimologia

Channa deriva del grec channe, -es (anxova) i ornatipinnis dels mots llatins ornatus, -a, -um (ornat, adornat) i pinna (aleta), en referència a la coloració cridanera de les seues aletes pectorals (les quals també s'assemblen a les de Polypterus ornatipinnis).

## Descripció

* Fa 20,5 cm de llargària màxima i presenta entre 10 i 20 taques negres i grans a les galtes (si fa no fa de la mida de la pupil·la), llavis ataronjats daurats, una vora vermella posterior a l'opercle, 5-7 franges estretes i semicirculars alternant els colors blanc i marró fosc a negre a les aletes pectorals, 3 taques a l'aleta dorsal i escates de color vermell i gris blavós amb nombrosos punts negres.
* Cap espina i 34-37 radis tous a l'aleta dorsal i cap espina i 23-24 radis tous a l'anal.
* 44-45 vèrtebres.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix d'aigua dolça, demersal i de clima tropical, el qual viu a un petit rierol de ribes ombrejades i boscoses, i d'aigües clares i molt oxigenades del nord de l'estat d'Arakan (Myanmar).

## Estat de conservació

Podria estar afectat per un excés de captures amb destinació al comerç de peixos ornamentals, però no n'hi ha gaire informació.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ «Entrada a uBio» (en anglès). [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ Scopoli J. A., 1777. Introductio ad historiam naturalem, sistens genera lapidum, plantarum et animalium hactenus detecta, caracteribus essentialibus donata, in tribus divisa, subinde ad leges naturae. Praga. Introd. Hist. Nat.. i-x + 1-506. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 12 desembre 2012].
* ↑ «Entrada a uBio» (en anglès). [Consulta: 8 abril 2020].
* 1 2 3 Britz, R., 2007. Channa ornatipinnis and Channa pulchra, two new species of dwarf snakeheads from Myanmar (Teleostei: Channidae). Ichthyological Exploration of Freshwaters, 18 (4): 335-344. «PDF». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 12 desembre 2012].
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Romero, P., 2002. An etymological dictionary of taxonomy. Madrid (Espanya).
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* 1 2 UICN (anglès)
* ↑ Myanmar Endemic Freshwater Fish Checklist (anglès)
* ↑ List of Freshwater Fishes for Myanmar (anglès)

## Enllaços externs

* AQUATAB (txec)
* BioLib (anglès)
* ION (anglès)
# Chiloglanis macropterus

Chiloglanis macropterus és una espècie de peix de la família dels mochòkids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 9,8 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: Zàmbia.

## Estat de conservació

Les seues principals amenaces són la construcció de preses per produir hidroelectricitat i l'extracció d'aigua per a l'agricultura.

## Referències

* 1 2 «Chiloglanis macropterus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Moelants, T. (2010). "Chiloglanis macropterus." 2010 Llista Vermella de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, edició 2010. [Consulta: 7 abril 2023]
# Chiloglanis niloticus

Chiloglanis niloticus és una espècie de peix de la família dels mochòkids i de l'ordre dels siluriformes.
Els mascles poden assolir els 4,5 cm de llargària total.
Es troba a Àfrica: conques dels rius Níger i Nil.

## Referències

* 1 2 «Chiloglanis niloticus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
# Chota Nagpur (desambiguació)

«Chota (o Chotta) Nagpur» té aquests significats:
* Chhota Nagpur, divisió sota un comissionat, a la província de Bengala, Índia.
* Estats tributaris de Chota Nagpur, estats tributaris protegits situats a l'oest de Chhota Nagpur.
* Altiplà de Chhota Nagpur, sistema elevat de l'Índia oriental.
# Zandra Rhodes

Dame Zandra Lindsey Rhodes, RDI de DBE (nascuda el 19 setembre 1940), és una dissenyadora de moda anglesa.
Va néixer a Chatham (al nord de Kent), i es va introduir al món de moda gràcies a la seva mare, qui era modista a una casa de moda de París i mestre a la Medway Universitat d'Art, ara University for the Creative Arts. Rhodes va estudiar primer a Medway i després a la Universitat Reial d'Art de Londres. La seva àrea important d'estudi va ser la impressió en disseny tèxtil.
Va ser nomenada Comandant de l'Ordre de l'Imperi britànic (CBE) al 1997 i Dama Comandant de l'Ordre de l'Imperi britànic (DBE) en el 2014 amb Honors d'Aniversari pels seus serveis a la moda britànica i tèxtil, havent-hi estat investida al Palau de Buckingham per la Princesa Anna.

## Referències

* ↑ «The Gazette - Official Public Record».
# Antímac II

Antímac II Nicèfor (Nikephoros "el Victoriós") fou un rei Indogrec que va governar probablement als Paropamísades i Panjab vers 170 aC. Modernament es tendeix a pensar que fou la mateixa persona que Antímac I (que només és conegut per un rebut de taxes, i que es suposava que era el seu pare. Osmund Bopearachchi en canvi els fa dos governants diferents i data a Antímac II vers 175-165 aC (inicialment, abans de conèixer el rebut de taxes que estableix l'època del seu regnat al temps d'Antímac I, suggeria 160–155 aC) R. C. Senior no té dates per Antimac II però pensa que les seves monedes foren probablement les emissions índies d'Antímac I tot i el diferent malnom i el tipus de moneda. En les reconstruccions de Boperachchi, Antímac II fou succeït per Menandre I que va heretar tres dels seus quatre monogrames. Antímac II probablement va combatre contra Eucràtides I de Bactriana que havia destronat al seu pare Antímac I (si bé el pare podria ser Demetri I de Bactriana, si es donés la identitat dels dos Antímacs).

## Monedes

Com el seu predecessor o contemporani Apol·lodot I, Antímac II no mostre la seva imatge a les monedes, tal com era costum a l'Índia; tampoc va encunyar tetradracmes. Es coneixen molts dracmes bilingües del mateix model que Apol·lodot I, però rodons. A la cara del davant hi ha Nike i al darrere un rei a cavall; també va encunyar monedes de bronze bilingües; sempre amb la deessa Nice que al·ludeix al seu títol de "el Victoriós".

## Notes

* ↑ Rea, J. R., Senior, R. C. iHollis, A.S., “A tax receipt from Hellenistic Bactria”, Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik 104 (1994)
* ↑ Boperarachchi (1991) i (1998), respectivament.

## Fonts

* Rea, J. R.; R. C. Senior and A. S. Hollis «A Tax Receipt from Hellenistic Bactria» (PDF). Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik, 104, 1994, pàg. 261–280 [Consulta: 13 desembre 2006].
* Tarn, William Woodthorpe. The Greeks in Bactria and India. 3a edició. Cambridge: Cambridge University Press, 1966.
* Sylloge Nummorum Graecorum 9, American Numismatic Society, New York, 1997.