OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Llacuna de Venècia

La Llacuna de Venècia (en venecià: Laguna Veneta i en italià: Laguna di Venezia) és una llacuna d'aigua salada formada pel tancament d'una badia tancada dins el mar Adriàtic on es troba la ciutat de Venècia.
La llacuna es va formar fa uns set mil anys després que la regressió marina, conseqüència de la darrera glaciació, va inundar la plana de l'Adriàtic. El dipòsit de sediments dels rius va compensar l'enfonsament de la plana costanera i el riu Po va tendir a tancar les entrades de la marea amb tómbols.
La llacuna està limitada pel riu Sile al nord i el riu Brenta al sud amb una superfície de 550 km². Un 8% de la superfície és terra ferma i inclou l'ocupada per la ciutat de Venècia i altres illes. Un 11% està coberta de forma permanent per aigua oberta anomenat canal. Aquesta llacuna és l'aiguamoll més gros de la conca del Mediterrani.
La llacuna està connectada amb la mar Adriàtica per tres entrades: el Lido, Malamocco i Chioggia. Pel fet que està situada en un mar molt tancat la llacuna està subjecta a grans variacions del nivell del mar, la més extrema ocorre a la marea de la primavera i és coneguda com a acqua alta (aigua alta), que inunda Venècia de forma regular.
Aquesta llacuna va donar seguretat als seus habitants durant la fi de l'Imperi romà (especialment contra la invasió dels huns) i després va donar bones codicions pel creixement de la República de Venècia. També dona lloc a un port (Arsenal de Venécia), a la caça i pesca i modernament a la piscicultura
L'aspecte actual de la llacuna es deu a la intervenció humana amb projectes hidràulics ja des del segle xv que frenaren l'evolució natural de la llacuna i posteriorment amb bombament d'aigua de l'aqüífer que incrementaren la subsiència. Originalment era un aiguamoll que es va anar fent habitable. Moltes de les illes petites són completament artificials.

## Illes més grosses de l'arxipèlag

* Venècia 5.17 km²
* Sant'Erasmo 3.26 km²
* Murano 1.17 km²
* Chioggia 0.67 km²
* Giudecca 0.59 km²
* Mazzorbo 0.52 km²
* Torcello 0.44 km²
* Sant'Elena 0.34 km²
* La Certosa 0.24 km²
* Burano 0.21 km²
* Tronchetto 0.18 km²
* Sacca Fisola 0.18 km²
* San Michele 0.16 km²
* Sacca Sessola 0.16 km²
* Santa Cristina 0.13 km²

## Algunes altres illes habitades

* Cavallino
* Lazzaretto Nuovo
* Lazzaretto Vecchio
* Lido
* Pellestrina
* Poveglia
* San Clemente
* San Francesco del Deserto
* San Giorgio in Alga
* San Giorgio Maggiore
* San Lazzaro degli Armeni
* Santa Maria della Grazia
* San Pietro di Castello
* San Servolo
* Santo Spirito
* Sottomarina
* Vignole

## Vegeu també

* Albufera
* Cordó litoral
* Grau (hidrografia)
* Aiguamolls
* Líman
* Llac salat

## Notes

* ↑ Poggioli, Sylvia (January 7, 2008). "MOSE Project Aims to Part Venice Floods". Morning Edition, radio program.

## Bibliografia

* Horatio Brown, Life on the Lagoons (1884, 1900, 1904, & 1909; paperback, 2008)

## Enllaços externs

* Atlas of the Lagoon - 103 thematic maps and associated explanations grouped in five sections: Geosphere, Biosphere, Anthroposphere, Protected Environments and Integrated Analysis
* SIL - Sistema Informativo della Laguna di Venezia
# Llacuna de la Muga Vella

La Llacuna de la Muga Vella és un sistema lacustre d'1,8 hectàrees de superfície al terme de Castelló d'Empúries. Es tracta d'una antiga desembocadura de la Muga, actualment limitada a una llacuna litoral salobre que ha quedat integrada dins d'un càmping, amb nombroses modificacions morfològiques als seus talussos. S'ha tancat la sortida natural al mar i s'ha aprofundit i seccionat la llacuna, amb un camí de trànsit per a vehicles dins del càmping.
La llacuna, d'aigües salabroses, destaca des del punt de vista ecològic per la presència de les comunitats aquàtiques de Chaetomorpho-Ruppietum, amb Ruppia cirrhosa, i per la presència de fartet (Aphanius iberus).
El principal impacte de l'espai és la seva localització a l'interior d'un càmping del terme de Castelló d'Empúries. La freqüentació humana així com l'enjardinament de l'espai són els principal factors que redueixen significativament l'interès de la zona humida. També ha tingut lloc una forta alteració de les dunes i de la línia litoral.
L'espai forma part del Parc Natural dels Aiguamolls de l'Empordà i s'inclou també dins l'espai del PEIN i la Xarxa Natura 2000 ES0000019 "Aiguamolls de l'Empordà".

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Llacuna de la Muga Vella». Fitxes descriptives de zones humides. Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural de la Generalitat de Catalunya (CC-BY-SA). [Consulta: 21 juny 2014].
# Liu Sifen

Liu Sifen (Xinès simplificat: 刘斯奋; xinès tradicional: 劉斯奮; pinyin: Liǘ Sīfèn) (Wuzhou 1944 -) pintor, cal·ligraf, assagista i escriptor xinès. guanyador del Premi Mao Dun de Literatura de l'any 1997 per la seva obra 白门柳, traduïda a l'anglès com "White Gate Willow”.

## Biografia

Liu Sifen va néixer el gener de 1944 a Wuzhou, Regió Autònoma de Guangxi (Xina) en una família erudita. El seu pare, Liu Yisheng, va ser conegut com el pioner de l'escola de valoració i anàlisi de la poesia xinesa moderna. El 1946 la seva família es va traslladar a Hong Kong i el 1951a Guangzhou, província de Guangdong. El juliol de 1962 es va graduar de l'escola mitjana de Guangzhou.
Durant la Revolució Cultural va ser enviat a una granja de l'exèrcit i posteriorment a l'illa de Hainan.
El 1967 es va graduar al Departament de Literatura Xinesa de la Universitat Sun Yat-sen.
Durant uns anys es va dedicar a la investigació, selecció, estudi i edició de poetes clàssics.
A la província de Guangdong va ocupar diversos càrrecs en organitzacions culturals i literàries del Partit Comunista Xinès i també va ser el degà de l'Acadèmia de Pintura. També ha sigut president del Consell de Recerca en Arts i Humanitats, membre de l'Associació d'Escriptors Xinesos, membre de l'Associació d'Artistes Xinesos i membre de l'Associació Xinesa de Cal·ligrafia.

## Obres destacades
### Treballs acadèmics

* 1980: 岭南三家诗选 (Els tres poemes de Lingnan)
* 1983: 梁启超诗文选 (Poemes i assaigs de Liang Qichao)
* 1984: 黄节诗选 (Els poemes del festival groc)

### Novel·la

* 1984 - 1997: 白门柳, traduïda a l'anglès com "White Gate Willow”. El 2004, aquesta obra va servir de base per a una sèrie de televisió, produïda per la CCTV i la televicsió de Guandong, i també s'han fet diverses adaptacions teatrals.

### Obra pictòrica

Com a pintor a exposat a Guangzhou, Hong Kong, Jiangsu, Shenzhen, Jiangmen, Zhongshan, Shunde i altres llocs. Moltes de les seves obres es troben a galeries d'art, museus i col·leccions particulars.
El juliol de 1998, a invitació del Palazzo Venezia de Màntua, (Itàlia), va encapçalar una delegació xinesa i va anar a Itàlia com a artista especial per celebrar la "Mostra de Vuit Artistes Xinesos Contemporanis".

## Referències

* ↑ Abrahamsen, Eric. «Liu Sifen» (en anglès). [Consulta: 17 gener 2021].
* ↑ «刘斯奋：扬长避短 厚积薄发--访谈--中国作家网». [Consulta: 17 gener 2021].
* ↑ «How should Chinese Art face the world by Mr. Liu Sifen» (en anglès). Universidade de Macau, 17-05-2010. [Consulta: gener 2021].
* ↑ «Honours College». [Consulta: 17 gener 2021].
# Liu Xiang (erudit)

Liu Xiang (xinès tradicional: 劉向, xinès simplificat: 刘向, pinyin: Liú Xiàng, Wade-Giles: Liu Hsiang, nom personal literalment "Director" de cognom Liú) (79-8 aEC), nascut Liu Gengsheng (劉更生), nom de cortesia o estilitzat Zizheng (xinès tradicional: 子政, xinès simplificat: 子政, pinyin: Zǐzhèng, literalment "Fill del Govern"), va ser un famós erudit confucià del període de la Dinastia Han Occidental. Ell va nàixer a Xuzhou i era parent de Liu Bang, el fundador de la dinastia Han. El seu fill, Liu Xin, va desenvolupar el sistema astronòmic de la "Triple Concordança".
Liu va compilar el primer catàleg de la biblioteca imperial (別錄/别录) i fou el primer editor del Shan Hai Jing (acabat pel seu fill). En va ser un col·leccionista prodigiós d'històries antigues, les quals va compilar en el Zhan Guo Ce, el Xinxu (新序, "Prefacis Nous"), el Shuoyuan (說苑, "Jardí de Relats"), el Lienü Zhuan, i probablement el Liexian Zhuan.
En el 26 aEC l'emperador Han Chengdi li va ordenar de reorganitzar la descuidada biblioteca imperial. Açò es va ser fet amb l'ajut de Liu Xin, que va completar aquesta tasca després de la mort del seu pare. Així, en la història cultural de la dinastia Han, el Liu van esdevenir la segona família més famosa després de Sima Tan i Sima Qian. Se'ls acredita la creació de les formes canòniques dels textos clàssics, alguns dels quals eren incontestables fins al descobriment Guodian de 1993.

## Notes

* ↑ Loewe (1986), 192.
* ↑ Pirazzoli-t'Serstevens, Michèle.. Les dynasties Qin et Han : histoire générale de la Chine (221 av. J.-C.-220 apr. J.-C.). París: Les Belles lettres, 2017, ©2017. ISBN 978-2-251-44638-7.
* ↑ E.L.Shaughnessy, Rewriting Early Chinese Texts, p. 2-3

## Referències

* Fei, Zhengang, "Liu Xiang" Arxivat 2007-09-29 a Wayback Machine.. Encyclopedia of China (Edició de Filosofia), 1a ed.
* Loewe, Michael. (1986). "The Former Han Dynasty," in The Cambridge History of China: Volume I: the Ch'in and Han Empires, 221 B.C. – A.D. 220, 103–222. Editat per Denis Twitchett i Michael Loewe. Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 0521243270.
# Llengua administrativa

Una llengua administrativa és aquella que és adoptada com a única per a ser utilitzada en la comunicació d'una Institució o un Estat. El concepte de llengua administrativa està relacionat amb el concepte de llengua oficial, que seria aquella que tots els súbdits d'un Estat, per una legislació superior, tenen obligació de conèixer. Això significa que totes les llengües oficials són administratives, però no totes les administratives són oficials.
També es relaciona amb els conceptes de:
* Llengua diplomàtica (la usada en les relacions internacionals, com el van ser el caldeu, l'arameu, el grec i el llatí en l'antiguitat, el mateix llatí en l'edat mitjana occidental i en els primers temps de l'edat moderna; l'espanyol als segles xvi i xvii; el francès al segle xviii i XIX i l'anglès des de mitjan XX fins als nostres dies).
* Llengua de comunicació (la que utilitzen una sèrie de comunitats amb interessos comuns, encara que no totes elles la tinguin com vernacla; per exemple, l'espanyol a Amèrica, o l'ús de l'anglès en la comunitat científica).
* Llengua comercial (la que s'usa per establir i mantenir relacions comercials, com el xinès mandarí en el comerç oriental, o l'anglès al món econòmic actual; vegeu lingua franca).
Les primeres llengües administratives a Occident van ser el grec i el llatí: la seva aplicació va suposar la desaparició de la major part de les llengües preromanes occidentals i orientals durant l'Imperi. En l'edat mitjana, el llatí va ser substituït, a poc a poc, pels romanços i les llengües germàniques. La primera llengua moderna que pot ser considerada com a administrativa és el castellà, segons les ordenacions de mitjan segle xiii d'Alfons X el Savi, qui el va imposar en tota l'administració de la Corona de Castella. En el segle xiv, el castellà es va convertir en llengua administrativa a Aragó i Navarra, substituint al llatí i al navarrès-aragonès. A poc a poc, totes les Corts europees van ser assumint les seves llengües vernacles com a administratives, procés que va culminar a la fi del segle xv.
A partir de 1500, la tendència a la multiplicació de llengües administratives s'ha invertit, ja que impedia el bon govern dels Estats que es van aglutinar en aquesta època. Així, és Francesc I de França el primer monarca que va imposar una llengua sobre les altres que s'usaven en el seu regne: en 1501 va prohibir l'ús de qualsevol llengua que no fos el francès en la comunicació administrativa i en l'àmbit judicial. Aquest exemple es va seguir en els Estats italians (que van ser adoptant el toscà), en el Sacre Imperi Romanogermànic (on es va generalitzar l'alemany, arraconant variants germàniques, llengües eslaves i ugrofineses) i a Gran Bretanya (on es va prohibir l'ús administratiu de les llengües cèltiques), i, ja al segle xviii, a Espanya (on es va imposar l'ús administratiu del castellà a tots els territoris; vegeu Decrets de Nova Planta).

## Vegeu també

* Llenguatge administratiu
* Comunitat imaginada
* Idioma oficial
* Llengua pròpia
* Llengua estrangera
* Segona llengua
* Llengua artificial
* Llengua auxiliar
* Lingua franca
* Política lingüística
* Predomini lingüístic
# Llengua amahuaca

L' amahuaca, conegut també com a Yora, és una llengua de la família pano, caracteritzada per la seva ergativitat com a tret tipològic principal i l'ocurrència del verb al final de l'oració, com a tret morfosintàctic notable. El seu inventari fonològic es correspon íntegrament amb el de tota la família pano; empra 26 grafies i no hi ha tret específic que diferencia la llengua de les seves filiantes.
Amb 247 persones censades en 1993; en l'actualitat han de ser prop de 300 persones; més els recents nuclis de Santa Rosa de Serjalí (Cuzco), i els itinerants per les capçaleres del riu Inuya i el corredor Fizcarraldo, és possible que es pugui parlar d'una població de 400 persones. El Centre Pio Aza informa que a Brasil existeixen prop de 300 amawaka, i no hi ha informació de la seva presència a Bolívia. A Perú es postula l'existència de no més de 500 persones en cinc comunitats establertes, un petit grup de migrants als pobles criolls de la selva del Baix Urubamba i el Ucayali i, l'Alt Mare de Déu, més un grup indeterminat, encara que petit, d'itinerants. Les comunitats són dues en el departament de Mare de Déu, tres en el de Ucayali i una en el del Cuzco. És una llengua d'alt risc d'extinció; doncs el seu potencial demogràfic és baix i la seva vulnerabilitat sociocultural molt alta. Les recents explotacions d'hidrocarburs en la selva sud peruana posen en major risc la desaparició d'aquesta llengua altament complexa.

## Referències

* ↑ Instituto Nacional de Estadística e Informática. 2017. Censos Nacionales 2017: XII de población, VII de vivienda y III de comunidades indígenas. https://www.inei.gob.pe/estadisticas/censos/ Accessed: 2019-02-01
* ↑ Pàgina dels missioners dominicos del Perú
* ↑ Fleck, David. 2013. Panoan Languages and Linguistics, Anthropological Papers of the American Museum of Natural History #99

## Enllaços externs

* Aspects of Amahuaca Grammar
# Llengua a l'escarlata

La llengua escarlata es tracta d'un companatge elaborat amb llengua de boví. Sol preparar-se en salaó i la seua textura, així com el seu sabor la van fer molt popular en els berenars i pícnics de finals del segle xix i començaments del segle xx. El color rogenc de la llengua, que li dona el nom d'escarlata, és a causa dels processos de nitració durant les primeres fases de salaó. Sol servir-se tallada en fines rodanxes.

## Característiques

La llengua escarlata és una preparació amb sal que permet elaborar un companatge de molt baix contingut en greix. La salaó es realitza sobre una llengua de boví i es deixa reposar durant prop d'una setmana en abundant sal. Cada peça sol pesar entorn dels dos quilos. Després d'això es cou durant un parell d'hores (el temps dependrà de la grandària de la peça), es deixa reposar en el seu brou. Solen tallar-se unes fines teles de cansalada i se sol embolicar la llengua en el mantell escatat que es forma, després d'això la peça s'emboteix en un budell amb la cura que no es desmunte la capa de cansalada. La cansalada es posa perquè l'embotit conserve la seua textura i no perda humitat posant-se negre. Després d'esta operació la llengua embotida s'escalda i es deixa refredar. Ja fred es daura la pell amb carmí vegetal.

## Usos

Se sol servir com a embotit, encara que en algunes ocasions s'empra en l'elaboració d'algunes salses com és el cas de la Zíngara o Zigeunersauce.

## Referències

* ↑ Bardají Mas, Teodoro (1935). «La cocina de ellas», Ed. Pueyo edición
* 1 2 Jesus Camarero Tabera, (2003), «Manual Didactico de Cocina» - Tomo II
# Llista de medallistes olímpics de tobogan

Aquesta és una llista dels medallistes olímpics de tobogan:

## Medallistes
### Categoria masculina

| Edició | Or | Argent | Bronze |
| St. Moritz 1928 | Jennison Heaton (USA) | John Heaton (USA) | David Carnegie (GBR) |
| 1932–1936 | no fou inclòs en el programa olímpic | no fou inclòs en el programa olímpic | no fou inclòs en el programa olímpic |
| St. Moritz 1948 | Nino Bibbia (ITA) | John Heaton (USA) | John Crammond (GBR) |
| 1952–1998 | no fou inclòs en el programa olímpic | no fou inclòs en el programa olímpic | no fou inclòs en el programa olímpic |
| Salt Lake City 2002 detalls | Jimmy Shea (USA) | Martin Rettl (AUT) | Gregor Stähli (SUI) |
| Torí 2006 detalls | Duff Gibson (CAN) | Jeff Pain (CAN) | Gregor Stähli (SUI) |
| Vancouver 2010 detalls | Jon Montgomery (CAN) | Martins Dukurs (LAT) | Aleksandr Tretiakov (RUS) |
| Sotxi 2014 detalls | Aleksandr Tretiakov (RUS) | Martins Dukurs (LAT) | Matthew Antoine (USA) |
| Pyeongchang 2018 detalls | Yun Sung-bin (KOR) | Nikita Tregubov (OAR) | Dominic Parsons (GBR) |
| Pequín 2022 detalls | Christopher Grotheer (GER) | Axel Jungk (GER) | Yan Wengang (CHN) |

### Categoria femenina

| Edició | Or | Argent | Bronze |
| Salt Lake City 2002 detalls | Tristan Gale (USA) | Lea Ann Parsley (USA) | Alex Coomber (GBR) |
| Torí 2006 detalls | Maya Pedersen (SUI) | Shelley Rudman (GBR) | Mellisa Hollingsworth (CAN) |
| Vancouver 2010 detalls | Amy Williams (GBR) | Kerstin Szymkowiak (GER) | Anja Huber (GER) |
| Sotxi 2014 detalls | Lizzy Yarnold (GBR) | Noelle Pikus-Pace (USA) | Elena Nikitina (RUS) |
| Pyeongchang 2018 detalls | Lizzy Yarnold (GBR) | Jacqueline Lölling (GER) | Laura Deas (GBR) |
| Pequín 2022 detalls | Hannah Neise (GER) | Jaclyn Narracott (AUS) | Kimberley Bos (NED) |

## Vegeu també

* Tobogan als Jocs Olímpics
# Lenat

«Lenat (llatí: Laenas)» té aquests significats:
* Popil·li Lenat (llatí: Popillii Laenates), una branca de la família dels Popil·li.
* Vipsani Lenat (llatí: Vipsanius Laenas), magistrat romà del segle i aC.
* Servi Octavi Lenat Poncià (llatí: Servius Octavius Laenas Pontianus), cònsol romà el 131 dC.
# Les núvies de Fu Manxú

Les núvies de Fu Manxú (títol original en anglès: The Brides of Fu Manchu) és una pel·lícula britànico-alemanya dirigida per Don Sharp, estrenada el 1966. Ha estat doblada al català.

## Argument

Fu Manchu i els seus esbirros segresten les filles de científics eminents. Estan presoneres al quarter general del malèfic doctor, situat en una illa aïllada. En lloc de reclamar un rescat, Fu Manchu demana que els pares dels ostatges l'ajudin a posar a punt un raig de la mort, que té la intenció utilitzar per fer-se amo del món. Tanmateix Nayland Smith de Scotland Yard, el seu enemic jurat, està determinat a fer fracassar aquests abominables projectes...

## Repartiment

* Christopher Lee: Dr. Fu Manchu
* Douglas Wilmer: Nayland Smith
* Heinz Drache: Franz Baumer
* Marie Versini: Marie Lentz
* Howard Marion-Crawford: Doctor John Petrie
* Tsai Chin: Lin Tang
* Rupert Davies: Jules Merlin
* Kenneth Fortescue: Sergent Spicer
* Joseph Fürst: Otto Lentz
* Roger Hanin: l'inspector Pierre Grimaldi
* Harald Leipnitz: Nikki Sheldon
* Carole Gray: Michèle Merlin
* Burt Kwouk: Feno
* Salmaan Peerzada: Abdul
* Eric Young: l'assistant

## Al voltant de la pel·lícula

* Segona interpretació, després de La màscara de Fu Manchú , 1965, del personatge de Fu Manchu per Christopher Lee. L'actor reprendrà els trets del demoníac asiàtic a The Vengeance of Fu Manchu (1967), The Blood of Fu Manchu (1968) i The Castle of Fu Manchu (1969).

## Bibliografia

* Monthly Film Bulletin, n° 396 (anglès)
* Sight and Sound, hivern 1966-67, p. 54 (anglès)
* Cahiers du cinéma, n° 189, abril 1967 (francès)

## Referències

* ↑ esadir.cat. Les núvies de Fu Manxú. esadir.cat.
* ↑ «The brides of Fu Manchu». The New York Times.
# Limnonectes magnus

Limnonectes magnus és una espècie de granota que viu a Indonèsia i les Filipines.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Diesmos, A., Alcala, A., Brown, R., Afuang, L., Gee, G. & Iskandar, D. 2004. Limnonectes magnus. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 17 d'abril del 2008.
# Limnonectes macrodon

Limnonectes macrodon és una espècie de granota que viu a Indonèsia.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Iskandar, D., Mumpuni, Das, I., Shrestha, T.K. & Ohler, A. 2004. Limnonectes macrodon. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 17 d'abril del 2008.
# Llengües otomacoanes

Les llengües otomac-taparites o llengües otomacoanes formen una família lingüística ameríndia extingida de Veneçuela, formada per les llengües otomaco i taparita i parlada pels otomacos.
A més de l'otomaco i el taparita, Loukotka (1968) també enumera el maiba (amaygua), una llengua extingida no evidenciada que es parlava a l'estat Apure, entre el riu Cunaviche i el riu Capanaparo.

## Vocabulari

Loukotka (1968) va llistar els següents ítems bàsics de vocabulari per otomac i taparita.
    glossaOtomacTaparita un engáenda dos dédeñiaro tres yakiadeni cap dapaddupea ull inbadindó dent miʔimina home anduamayná aigua yaia foc núamuita sol nuamingua dacsa onona jaguar maéma casa auguañaña
Hi ha vocabulari addicional per otomaco i taparita documentat a Rosenblat (1936).

## Referències

* ↑ Campbell, Lyle. «Classification of the indigenous languages of South America». A: Grondona, Verónica. The Indigenous Languages of South America. 2. Berlin: De Gruyter Mouton, 2012, p. 59-166 (The World of Linguistics). ISBN 978-3-11-025513-3.
* 1 2 Loukotka, Čestmír. Classification of South American Indian languages. Los Angeles: UCLA Latin American Center, 1968.
* ↑ Rosenblat, Angel. 1936. Los Otomacos y Taparitas de los llanos de Venezuela. Estudio etnográfico y lingüístico. Tierra Firme 1. 227-377.

## Bibliografia

* (anglès) Willem F. H. Adelaar, Pieter C. Muysken, 2004, The Languages of the Andes, Cambridge Language Surveys, Cambridge, Cambridge University Press (Édition revue, 2007) ISBN 978-0-521-36831-5
# Local Social de Montornès de Segarra

El Local Social de Montornès de Segarra és una obra del municipi de Montornès de Segarra (Segarra) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici situat dins del nucli urbà, al mig d'una plaça, aïllat de qualsevol casa. La planta baixa està formada per una crugia de dos braços de la mateixa llargària i un pis d'alçada. La teulada és de doble vessant i realitzada amb zinc. Sota el voladís de la teulada de tot l'edifici sobresurten unes mènsules. La façana principal ve emmarcada per columnes esveltes obrades amb maó formant un peristil. Aquest peristil es recolza sobre un sòcol de pedra, que queda trencat per una graonada d'accés a l'interior del porxo, davant la porta principal.
La porta principal té forma d'arc de mig punt, adovellat i realitzat amb pedra picada. Ambdós costats de la porta hi troben obertures de finestres. El costat dret de la porta hi troben una triple finestra, mentre que al costat esquerre hi ha una doble finestra, fet que fa que es trenqui l'eix de simetria. La teulada del porxo és a una vessant, sustentada per un embigat de fusta i maó. Ambdós parets laterals que donen al porxo hi ha una triple finestra. La resta d'edifici també presenta obertures de triple finestra i doble finestra seriades. Els cantonades de l'edifici estan emmarcades amb franges verticals de carreus de pedra.

## Història

A principis del segle xx, va sorgir la idea de fer una nova escola pel poble. Joan Balcells i Cortada, va patrocinar l'obra que va començar l'any 1919 amb la col·locació de la primera pedra extreta del castell de Montornès. L'any 1921 es va inaugurar i va ser escola pública fins als anys 70, actualment l'edifici s'utilitza com a Local Social de la vila.

## Referències

* 1 2 «Local Social de Montornès de Segarra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Lloro negre gros

El lloro negre gros (Coracopsis vasa) és una espècie d'ocell de la família dels psitacúlids (Psittaculidae) que habita boscos i sabanes de Madagascar i les illes Comores.