OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Veronica Campbell-Brown

Veronica Campbell o Veronica Campbell-Brown (Clarks Town, Jamaica, 1982) és una atleta jamaicana, ja retirada, especialista en curses de velocitat i una de les més destacades de la dècada del 2000. Durant la seva carrera va guanyar 8 medalles olímpiques (3 d'or) i 11 medalles (3 d'or) als Campionats del Món.

## Biografia

Va néixer el 16 de maig de 1982 a la ciutat de Claks Town, població situada a l'illa de Jamaica. Està casada amb el també corredor de velocitat Omar Brown.

## Carrera esportiva

Va participar, als 18 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2000 realitzats a Sydney (Austràlia), on va aconseguir guanyar la medalla de plata en la prova de relleus 4x100 metres al costat de Tayna Lawrence, Beverly McDonald, Merlene Ottey i Merlene Frazer.
En els Jocs Olímpics d'Estiu de 2004 realitzats a Atenes (Grècia) aconseguí guanyar la medalla d'or en la prova dels 200 metres llisos i en els relleus 4x100 metres al costat de Tayna Lawrence, Sherone Simpson, Aleen Bailey i Beverly McDonald. Així mateix guanyà la medalla de bronze en la prova dels 100 metres llisos, quedant per darrere de Yulia Nestsiarenka i Lauryn Williams.
En els Jocs Olímpics d'Estiu de 2008 realitzats a Pequín (República Popular de la Xina) aconseguí revalidar el seu títol olímpic en 200 metres llisos, convertint-se en la segona dona en aconseguir dos títols olímpics en aquesta disciplina després de l'alemanya Bärbel Wöckel. En aquests mateixos Jocs participà en la prova de relleus 4x100 metres, si bé l'equip jamaicà no pogué acabar la final en perdre el testimoni en un dels relleus.
Al llarg de la seva carrera ha guanyat sis medalles en el Campionat del Món d'atletisme, entre elles una medalla d'or; una medalla d'or en el Campionat del Món d'atletisme en pista coberta i dues medalles de plata en els Jocs de la Commonwealth.

### Millors marques

| Prova | Temps | Lloc | Data |
| 60 metres llisos | 7.00 segons | Doha (Qatar) | 14 de març de 2010 |
| 100 metres llisos | 10.76 segons | Ostrava (Txèquia) | 31 de maig de 2011 |
| 200 metres llisos | 21.74 segons | Pequín (Xina) | 21 d'agost de 2008 |
| 400 metres llisos | 52.24 segons | Fayetteville (EUA) | 22 de gener de 2005 |

## Referències

* ↑ «Perfil oficial» (en anglès). World Athletics. [Consulta: 21 setembre 2024].
* ↑ (anglès) «Campbell-Brown, Veronica biography». IAAF.

## Enllaços externs

* (anglès) www.iaaf.org - Veronica Campbell
# Líquid celòmic

El líquid celòmic o fluid celòmic és un fluid que es troba dins la cavitat celòmica.En alguns grups d'animals funciona com un esquelet hidroestàtic i també pot servir de medi circulatori. En els invertebrats de cos tou, el fluid celòmic es troba a pressió; això manté la forma de l'animal i permet la contracció dels músculs que l'envolten i proporcionen locomoció.
En els cucs de terra s'ha mesurat en viu la pressió del seu líquid celòmic (mitjançant un manòmetre capil·lar i s'ha comprovat que la pressió mitjana era d'entre 8 i 16 cm d'agua (segons la part del cos).
El líquid celòmic circula mitjançant cilis mesotelials o per contracció dels músculs en la paret del cos que també són d'origen mesotelial. El líquid celòmic també transporta gaos, nutrients i productes de rebuig entre diferents parts del cos, permet emmagatzemar esperma i ous durant la seva maduració.
En els anèlids, el fluid celòmic té un paper important en funcions com la locomoció i la regulació de la transferència de fluid a través de la paret del cos (osmoregulació).

## Referències

* ↑ www.encyclopedia.com
* ↑ jeb.biologists
* ↑ Ruppert, Edward E.; Fox, Richard, S.; Barnes, Robert D. Invertebrate Zoology, 7th edition. Cengage Learning, 2004, p. 205. ISBN 978-81-315-0104-7.
* ↑ Dorit, R. L.; Walker, W. F.; Barnes, R. D.. Zoology. Saunders College Publishing, 1991, p. 190. ISBN 978-0-03-030504-7.
* ↑ britanica.com
# Filemó (gramàtic)

Filemó (en llatí Philemon, en grec Φιλήμων) fou un escriptor i gramàtic romà d'Orient del segle vii, autor de l'obra Λεξικὸν τεχνολογικόν (Lexicon technologikon) que ell mateix diu que el va escriure per complementar i substituir al lexicó del gramàtic Hiperequi d'Alexandria (segle v) anomenat ἡ του̂ ̓Αλεξανδρέως ̔Υπερεχίου ὀνομάτων τεχνολογία κανονικω̂ς συντεθει̂σα, escrit en vuit llibres.
L'obra de Filemó sembla que era un epítom de la d'Hiperequi, i en va ometre les parts més interessants, però tenen certa vàlua les aportacions que fa sobre història literària i l'Etymologicum Magnum el cita amb freqüència. Només se'n conserva el primer llibre i part del segon.

## Referències

* ↑ 7.Philemon a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 265
# Patinatge artístic als Jocs Olímpics d'hivern de 1998 - Parelles

Als Jocs Olímpics d'Hivern de 1998 celebrats a la ciutat de Nagano (Japó) es disputà una prova de patinatge artístic sobre gel en categoria mixta per parelles que formà part del programa oficial dels Jocs.
La competició se celebrà entre els dies 8 i 10 de febrer de 1998 a les instal·lacions del The White Ring.

## Comitès participants

Hi participaren un total de 40 patindors de 14 comitès nacionals diferents.
| Alemanya (4) Armènia (2) Austràlia (2) Azerbaidjan (2) | Canadà (4) Estats Units (4) França (4)  Japó (2) | Kazakhstan (2) Polònia (2) Txèquia (2) | Rússia (6) Ucraïna (2) R.P. de la Xina (2) |

## Resum de medalles

| Or | Argent | Bronze |
| Rússia Oksana Kazakova Artur Dmítriev | Rússia Ielena Berejnaia Anton Sikharulidze | Alemanya Mandy Wötzel Ingo Steuer |

## Resultats

| Posició | Nom | CON | PC | PL | Pts. |
| 1 | Oksana Kazakova / Artur Dmitriev | Rússia | 1 | 1 | 1.5 |
| 2 | Elena Berezhnaya / Anton Sikharulidze | Rússia | 3 | 2 | 3.5 |
| 3 | Mandy Wötzel / Ingo Steuer | Alemanya | 2 | 3 | 4.0 |
| 4 | Kyoko Ina / Jason Dungjen | Estats Units | 4 | 4 | 6.0 |
| 5 | Shen Xue / Zhao Hongbo | R.P. de la Xina | 8 | 5 | 9.0 |
| 6 | Sarah Abitbol / Stephane Bernadis | França | 7 | 6 | 9.5 |
| 7 | Marina Eltsova / Andrei Bushkov | Rússia | 5 | 7 | 9.5 |
| 8 | Jenni Meno / Todd Sand | Estats Units | 6 | 9 | 12.0 |
| 9 | Peggy Schwarz / Mirko Mueller | Alemanya | 9 | 8 | 12.5 |
| 10 | Dorota Zagorska / Mariusz Siudek | Polònia | 10 | 11 | 16.0 |
| 11 | Evgenia Filonenko / Igor Marchenko | Ucraïna | 13 | 10 | 16.5 |
| 12 | Kristy Sargeant / Kris Wirtz | Canadà | 11 | 12 | 17.5 |
| 13 | Danielle McGrath / Stephen Carr | Austràlia | 15 | 13 | 20.5 |
| 14 | Marina Khalturina / Andrei Kroukov | Kazakhstan | 16 | 14 | 22.0 |
| 15 | Katerina Berankova / Otto Dlabola | Txèquia | 14 | 15 | 22.0 |
| 16 | Marie-Claude Savard-Gagnon / Luc Bradet | Canadà | 12 | 16 | 22.0 |
| 17 | Sabrina Lefrancois / Nicolas Osseland | França | 17 | 17 | 25.5 |
| 18 | Inga Rodionova / Aleksandr Anichenko | Azerbaidjan | 19 | 18 | 27.5 |
| 19 | Mariya Krasiltseva / Aleksander Chestnikh | Armènia | 18 | 19 | 28.0 |
| 20 | Marie Arai / Shin Amano | Japó | 20 | 20 | 30.0 |
# Sant Ferriol (desambiguació)

«Sant Ferriol» té aquests significats:
* Hagiografies:
** Sant Ferriol de Besançon, prevere mort a Besançon al segle iii, amb el seu germà Ferruci; festa el 16 de juny
** Sant Ferriol de Grenoble, bisbe de Grenoble; festa el 16 de gener
** Sant Ferriol de Llemotges, bisbe de Llemotges, ~575
** Sant Ferriol de Viena, militar romà martiritzat a Viena del Delfinat (s. IV), molt popular a Catalunya i el sud de França; festa el 18 de setembre
** Sant Ferriol d'Usès, bisbe d'Usès (segle vi)
* Toponímia:
** Sant Ferriol, municipi de la Garrotxa
** Sant Ferriol d'Olot
** Ermita de Sant Ferriol, ermita de Ceret, al Vallespir, a prop del terme de Vivers
** Santuari de Sant Ferriol, edific al municipi de Sant Ferriol (Garrotxa)
* Miscel·lània:Ball de Sant Ferriol, dansa coneguda arreu de Catalunya i que és cantada i ballada des de molt antic, sobretot en ambients agrícoles
# Sant Julià de Carles

Sant Julià de Carles és una església d'Alfara de Carles protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

L'edifici és de planta rectangular, de maçoneria ordinària amb carreus a les cantonades, sobre un terreny en pendent. Presenta una nau amb cinc arcs apuntats que descarreguen a una volta apuntada seguida. La coberta és de teula i a dues vessants, amb curts ràfecs laterals i rematada per una petita espadanya de maó. La porta d'entrada és amb arc apuntat adovellat, a la façana sud. La façana nord és cega i amb cinc contraforts no gaire grans. Té petites obertures romàniques, amb arcs adovellats, en biaix, a les façanes.

## Història

Aquesta edificació, ara aïllada, d'estil del primer gòtic, amb elements romànics, fou l'església parroquial de l'antic poble de Carles, extingit a finals del segle xv, el qual depenia del castell situat al cim del turó, en ruïnes.
Als voltants de l'església s'han trobat esteles funeràries medievals —que són al Museu de Tortosa— i també restes de fonaments d'antigues cases del poble.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Julià de Carles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Sant Julià de Carles». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Sant Esteve de Glorianes

Sant Esteve de Glorianes, actualment Sant Sebastià, és l'església parroquial del poble de Glorianes, cap de la comuna del mateix nom, a la comarca del Conflent, a la Catalunya del Nord.
És al petit nucli de població de Glorianes, pràcticament al centre del nucli de menys de deu cases que forma el poble.
L'advocació original de l'església era la de sant Esteve, però amb el pas del temps passà a ser-ne sant Sebastià, el patró principal. També hi tenia un altar sant Salvador.
l'església i la seva parròquia estan documentades almenys des del 1265 (Sancti Stephani de Gluvianes) i 1329 (Sancti Stephani de Glosianis), tot i que del temple actual, alguns autors en situen la construcció al segle xiv, substituint la parroquialitat de Sant Esteve de Sofrunys.
És una petita església d'origen romànic d'una sola nau sense absis diferenciat, orientada a llevant. Al costat de ponent té més estret força curt. A més, a cada costat hi ha afegida una capella, a llevant, i una sagristia al nord. La nau és coberta amb de fusta damunt de tres arcs de diafragma. Les parets són fetes d'un aparell molt bast, d'esquist, cosa que li confereix un aspecte molt rústec.
Té un campanar modern d'espadanya al costat de ponent, i un senzill portal romànic a la façana de migdia. Conté alguns retaules antics. Possiblement aquesta església estava integrada en el desaparegut Castell de Glorianes.

## Bibliografia

* Badia i Homs, Joan. «Glorianes: Sant Esteve (o Sant Sebastià) de Glorianes». A: La Cerdanya. El Conflent. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica, VII). ISBN 84-7739-951-4.
* Becat, Joan. «73 - Glorianes». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Català, Francesc. «El campanar de Glorianes : dites d'un poble». A: Études roussillonnaises offertes à Pierre Ponsich / Estudis rossellonesos dedicats a en Pere Ponsich. Perpinyà: Le Publicateur – Centre National des Lettres, 1987, p. 521 - 527. ISBN 2-906210-03-X.
* Gavín, Josep M. «Conf. 69. Sant Esteve de Glorianes». A: Inventari d'esglésies 3* Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5.

## Referències

* ↑ Sant Sebastià de Glorianes en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Badia i Homs, 1995.
# San Ardo

San Ardo és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2000 tenia 501 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, San Ardo tenia 501 habitants, 157 habitatges, i 110 famílies. La densitat de població era de 429,9 habitants/km².
Dels 157 habitatges en un 41,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 47,1% hi vivien parelles casades, en un 10,2% dones solteres, i en un 29,3% no eren unitats familiars. En el 24,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,19 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,82.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 35,3% tenia menys de 18 anys, un 11,8% entre 18 i 24, un 27,7% entre 25 i 44, un 15,8% de 45 a 60 i un 9,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 27 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 114,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 25.208 $ i la renda mediana per família de 31.500 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.417 $ mentre que les dones 14.375 $. La renda per capita de la població era d'11.379 $. Entorn del 15,4% de les famílies i el 24% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- San Ardo». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- San Ardo». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 18 juliol 2010].
# Samuha

Samuha (Šamuha) era una ciutat de l'Imperi Hitita, al nord-est de la Terra Alta Hitita, a l'est d'Hattusa. S'ha localitzat a uns 40 kilòmetres a l'est de Sivas. Va ser un important centre religiós i la capital militar de l'Imperi hitita durant uns anys.

## Història

Samuha va ser una de les ciutats principals d'actuació dels hitites mentre els kashka saquejaven el centre d'Hatti, i la històrica capital Hattusa durant el segle xiv aC, sota els reis Tudhalias II Tudhalias III i Subiluliuma I. Tudhalias III va establir la seva residència a Samuha que es va convertir en el lloc principal de la reconquesta del territori, i Subiluliuma després de vèncer els kashka i d'assumir el tron, va retornar la capital a Hattusa. Durant aquest període, la religió hitita que es conservava i practicava a les ciutats de Samuha i Sapinuwa es va veure influïda per la religió hurrita. Tudhalias III va traslladar els déus de Kizzuwatna, ciutat hurrita, a Samuha, i va incorporar els seus rituals als que ja se celebraven allà.
Hattusilis III va ser sacerdot de la deessa Sausga/Ixtar adorada a la ciutat. La deessa li va aconsellar que es casés amb Puduhepa, serventa d'Ixtar a la ciutat de Lawazantiya. El rei s'hi va casar i va instituir un culte a la deessa que havia de dur a terme la seva família. Cap a la part final del seu regnat, Samuha devia ser incorporada al regne d'Azzi, perquè desapareix de la història.

## Referències

* ↑ Bernabé, Alberto (ed.). Historia y leyes de los hititas: textos del Reino medio y del Imperio Nuevo. Tres Cantos: Akal, 2004, p. 63, 214-215. ISBN 8446022532.
# Sant Urbà de Foradada

Sant Urbà de Foradada és una església del municipi de Foradada (Noguera) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

L'ermita de Sant Urbà està emplaçada al cim del turó als peus del qual s'estén la població de Foradada. El turó, allargassat de nord-oest a sud-est, conté en el vessant meridional el cingle amb un forat a la roca que dona nom al poble i actualment forma part del Parc de la Roca Foradada.
Es tracta d'un edifici aïllat, de planta rectangular (de 6 per 7 m aproximadament) que consisteix en una capella d'una sola nau, coberta amb volta de canó i teulada a doble vessant.
Exteriorment, l'edifici està arrebossat amb ciment i ofereix un aspecte homogeni i auster, sense cap mena d'ornamentació. Aquest arrebossat no deixa veure la disposició original dels carreus. La façana d'accés és l'única que conté obertures i un element arquitectònic que indica que l'edifici és de caràcter religiós: un campanar d'espadanya coronada amb una coberta d'arc de mig punt motllurada amb una creu de ferro a sobre. La porta és d'arc de mig punt i a banda i banda s'obren dos petites finestres quadrades. La teulada és una senzilla coberta prefabricada d'uralita.
L'interior és sobri, amb la volta i les parets enguixades i pintades de blanc, excepte la cornisa motllurada i pintada en granat que marca la imposta entre paret i inici de volta. Conté una imatge exempta del sant en un pedestal sobre l'altar. Darrere aquesta imatge, la decoració que li fa de marc està pintada sobre el guix.
L'aspecte actual de l'ermita es deu a les obres de reforma que s'hi efectuaren cap al 1964 i que consistí en l'arrebossat de les parets i la reconstrucció del sostre. Però la seva construcció original es pot datar als segles XVII i/o XVIII per comparació amb altres esglesioles d'aquesta època en aquesta zona, les quals tenen les característiques comunes de ser de planta quadrada de petites dimensions, teulada a dues vessants, porta adovellada i dues petites finestres, una a cada banda de l'entrada.

## Història

Sant Urbà és el patró del poble de Foradada. S'hi celebra romeria el diumenge proper al dia del sant. Segons la tradició, antigament hi hagué al poble unes febres que produïen mal de cap i aleshores els vilatans van invocar Sant Urbà pel seu patronatge sobre aquest mal. S'hi canten els goigs de Sant Urbà i després de la missa es reparteix coca entre els assistents per guarir el mal de cap de tot l'any.
Se sap que entre la Guerra Civil i les reformes de 1964 va penjar de l'espadanya una campana feta amb un tros de bomba deixada caure sobre la població per la Legió Còndor. Des de les reformes no hi penja cap campana.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Sant Urbà de Foradada». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 març 2016].
# Santa Maria i Sant Josep de la Casa dels Vells

Santa Maria i Sant Josep de la Casa dels Vells és una capella del s. XIX al cor de la vila vella de Sant Llorenç de la Salanca, a la comarca del Rosselló, de la Catalunya Nord. Depèn eclesiàsticament de l'església parroquial de Sant Llorenç.

## Bibliografia

* Gavín, Josep M. «Ros 278. Santa Maria i Sant Josep de la Casa dels Vells». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5.
# Santa Maria i Sant Jacint de Vallespinosa

Santa Maria i Sant Jacint de Vallespinosa és una ermita que està situada en un replà del senderó costerut que des del poble de Vallespinosa puja fins al castell. Avui està molt deteriorada a causa de l'abandonament de molts anys i, sobretot, dels llamps que hi han caigut, el darrer a començaments d'aquest segle. Cal atribuir-ho al transformador situat dins la caseta que fou construïda al costat de l'ermita quan portaren l'electricitat al poble.

## Història

Malgrat haver estat considerada romànica per part dels estudiosos que la visitaren, sens dubte per una observació apressada i també per causa de la seva aparença, l'ermita fou construïda com a ex vot el segle xvii, per voluntat expressada en testament per Rafael de Biure, senyor de Vallespinosa, l'any 1633.

## Descripció

És un edifici d'una sola nau i absis semicircular que a l'interior mesura 7 m de llarg, 4 m d'ample i 4 m d'altura. La nau i la capçalera van cobertes, respectivament, de volta de mig punt i de quart d'esfera. L'actual estat ruinós de l'edifici permet veure que, malgrat la tipologia, es tracta d'una construcció ben allunyada del romànic, car és una fàbrica de maçoneria feta amb pedra grossa desbastada a cops de maceta, que pren l'aparença d'una pseudocarreuada.
Al fronfispici, que és al peu de la nau, hi ha la porta amb una llinda monolítica i sengles finestres situades simètricament al costat. A la llinda, seguint la voluntat de Rafel de Biure, hi ha gravades amb lletra capital romana les paraules «EX VOTO». En un carreu situat a l'exterior de la capçalera, a la part baixa, hi ha gravada la data 1645 que deu correspondre a l'acabament de l'obra.

## Referències

* ↑ Fins a l'any 2002 en què fou publicada la monografia: Vallespinosa i el seu patrimoni monumental i artístic conservat (segles XII-XVIII); vegeu aquesta bibliografia errònia a la p. 87, n. 15 d'aquesta monografia.
* ↑ Diu així la clàusula que s'hi refereix: «a llahor y glòria de Nostre Senyor Déu, de Maria Santíssima y del benaventurat sant Hyacinto, protector meu, de qui he rebut moltes gràcies y mercès y per complir a un vot fiu, vull que per mon hereu devall scrit, sie feta y fabricada una ermita en lo replà per hont se puja de dit lloch de Vallespinosa al Castell, la qual sia de amplària d'uns vint palms, ab son portal y portas y a cada costat una finestra ab ses reixas de ferro y lo retaule sia de pinsell al oli ab la figura de sant Hyacinto, nostra senyora Sanctíssima, ab lo lletrero Gaude fili Hyacinte etc., y en la linda de dit portal estigue sculpit un lletrero que diga ex voto…» (Fuguet, 2002, p. 86-87).

## Bibliografia

* ANGLÈS, Francesc & FUGUET, Joan (2002),Vallespinosa i el seu patrimoni monumental i artístic conservat (segles XII-XVIII), Diputació de Tarragona, Tarragona.ISBN: 978-84-95835-94-9
* FUGUET SANS, Joan (2002), "El patrimoni arquitectònic de Vallespinosa", dins, Anglès, Francesc & Fuguet, Joan (ed.) Vallespinosa i el seu patrimoni monumental i artístic conservat (segles XII-XVIII), Diputació de Tarragona, Tarragona, p. 82-102.
# Scarus scaber

Scarus scaber és una espècie de peix de la família dels escàrids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 37 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des de l'Àfrica oriental fins a KwaZulu-Natal (Sud-àfrica) i a algunes illes de l'oest de l'Índic.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Cuvier, G. & A. Valenciennes. 1840. Histoire naturelle des poissons. Tome quatorzième. Suite du livre seizième. Labroïdes. Livre dix-septième. Des Malacoptérygiens. Hist. Nat. Poiss. v. 14: i-xxii + 2 pp. + 1-464 + 4 pp., Pls. 389-420.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Randall, J.E., 1986. Scaridae. p. 706-714. A M.M. Smith and P.C. Heemstra (editors) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Saoko

Saoko és una cançó de l'artista catalana Rosalia publicada el 4 de febrer del 2022 i que forma part del seu tercer disc Motomami. Saoco és una paraula porto-riquenya d'origen africà que fa referència al ritme, la felicitat i el bon moviment. La lletra de la cançó fa referència a la transformació constant. Interpola la cançó Saoco de Daddy Yankee i Wisin del 2004.
El 19 de desembre del 2021, Rosalia va compartir un avançament de la cançó a Tiktok. El 2 de febrer Rosalia va anunciar oficialment el llançament de Saoko i el seu videoclip el dia 4 del mateix mes.
Saoko va entrar a la posició 40 de la llista mundial diària de Spotify amb 1,7 milions de reproduccions i a la segona posició de la llista espanyola amb 544.000 reproduccions. Va entrar a la cinquena posició de la llista oficial espanyola i ha estat certificada amb el disc d'or.

## Referència

* ↑ «Saoco, papi, saoco / Saoco, papi, saoco». [Consulta: 29 març 2022].
* ↑ Sancho, Xavi. «Rosalía breaks new ground with 'Saoko'», 04-02-2022. [Consulta: 6 febrer 2022].
* ↑ Música, El portal de. «SAOKO - Rosalía | EPDM» (en anglès americà). [Consulta: 29 març 2022].