OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# George Gamow

George Gamow (rus: Гео́ргий Анто́нович Га́мов) (Odessa, 4 de març de 1904 - Boulder, 19 d'agost de 1968) nascut Heòrhi Antònovytx Hàmov (ucraïnès: Гео́ргій Анто́нович Га́мов) o Gueorgui Antónovitx Gàmov (rus: Гео́ргий Анто́нович Га́мов), va ser un físic i cosmòleg estatunidenc d'origen ucraïnès. Va treballar en camps tan dispars com el nucli atòmic, la formació estel·lar, la nucleosíntesi estel·lar, la nucleocosmogènesi i la genètica. Va exercir un important paper en el desenvolupament de la teoria del big-bang, segons la qual l'Univers es va originar a partir d'un estat extremadament dens i calent fa 13.800 milions d'anys i des de llavors no ha deixat d'expandir-se.
Va néixer a Odessa, que llavors pertanyia a l'imperi Rus i actualment es troba a la Ucraïna independent. Va estudiar a Odessa i a Leningrad i de jove va treballar en diversos laboratoris de ciutats europees com Göttingen, Copenhaguen i Cambridge per finalment tornar a la Unió Soviètica. Però el clima opressiu del règim soviètic el va empènyer a escapar-se. Després de dos intents de fuga frustrats, el 1933, aprofitant un permís per a ell i la seva esposa per assistir a la Conferència Solvay a Brussel·les, va decidir no tornar més a la Unió Soviètica. El 1934 va traslladar-se als Estats Units on realitzaria els seus treballs més importants i on residiria la resta de la seva vida.
Va ser professor a la George Washington University a Washington DC (1934) i el 1956 es trasllada a la Universitat de Colorado a Boulder.
Gamow va donar suport a la teoria del big-bang des del principi i el 1948 va publicar un article, juntament amb Ralph Alpher, en què explicava la formació d'heli en l'univers primitiu i els nivells actuals d'heli i hidrogen a l'univers. Aquest model es coneix com la teoria Alpher-Bethe-Gamow. El nom de Hans Bethe hi va ser afegit per Gamow per fer un joc de paraules amb les tres primeres lletres de l'alfabet grec alpha beta gamma, encara que Bethe no va tenir res a veure amb l'article.
El 1946 va predir que el big-bang havia donat lloc a la radiació còsmica de fons que va ser detectada el 1965 per Arno Penzias i Robert Wilson.
També es va interessar per l'evolució de les estrelles i, en concret, per com es genera l'energia en elles, i per temes relacionats amb la genètica.

## Bibliografia

* Moore, Pete. E=mc2, The great ideas that shaped our world, pàgs. 84-86. New Burlington Books, London 2003. ISBN 186155317X
# Paral·lel 68° sud

El paral·lel 68° sud és una línia de latitud que es troba a 68 graus sud de la línia equatorial terrestre, a uns 49 kilòmetres al sud del cercle polar antàrtic. Travessa l'oceà Antàrtic i l'Antàrtida (25 %).

## Geografia

En el sistema geodèsic WGS84, al nivell de 68° de latitud sud, un grau de longitud equival a 41,882 km; la longitud total del paral·lel és de 15.506 km, que és aproximadament 37,5% de la de l'equador, del que es troba a 7.546 km i a 2.456 km del pol sud

## Arreu del món

A partir del Meridià de Greenwich i cap a l'est, el paral·lel 68° sud passa per:
    Coordenades País. Territori o mar Notes 68° 0′ S, 0° 0′ E﻿ / ﻿68.000°S,0.000°E﻿ / -68.000; 0.000﻿ (Primer Meridià) Oceà Antàrtic 68° 0′ S, 44° 3′ E﻿ / ﻿68.000°S,44.050°E﻿ / -68.000; 44.050﻿ (Antàrtida) Antàrtida Terra de la Reina Maud, reclamat per Noruega Territori Antàrtic Australià, reclamat per Austràlia 68° 0′ S, 69° 51′ E﻿ / ﻿68.000°S,69.850°E﻿ / -68.000; 69.850﻿ (Oceà Antàrtic) Oceà Antàrtic 68° 0′ S, 80° 5′ E﻿ / ﻿68.000°S,80.083°E﻿ / -68.000; 80.083﻿ (Antarctica) Antarctica Territori Antàrtic Australià, reclamat per Austràlia Terra Adèlia, reclamat per França Territori Antàrtic Australià, reclamat per Austràlia 68° 0′ S, 148° 31′ E﻿ / ﻿68.000°S,148.517°E﻿ / -68.000; 148.517﻿ (Oceà Antàrtic) Oceà Antàrtic 68° 0′ S, 67° 13′ O﻿ / ﻿68.000°S,67.217°O﻿ / -68.000; -67.217﻿ (Antàrtida) Antàrtida Península Antàrtica, reclamat per Argentina, Xile i Regne Unit 68° 0′ S, 60° 6′ O﻿ / ﻿68.000°S,60.100°O﻿ / -68.000; -60.100﻿ (Oceà Antàrtic) Oceà Antàrtic Mar de Weddell

## Vegeu també

* Paral·lel 67° sud
* Paral·lel 69° sud

## Referències

* ↑ «Length of a Degree of Latitud'And Longitude». National Geospatial-Intelligence Agency. Arxivat de l'original el 2013-01-28. [Consulta: 3 setembre 2018].
* ↑ T. Vincenty «Direct and Inverse Solutions of Geodesics on the Ellipsoid with application of nested equation». Survey Review, 4-1975.
# Vahap Şanal

Vahap Şanal (Izmir, 26 de maig de 1998) és un escaquista turc que té el títol de Gran Mestre Internacional. L'any 2016, quan tenia 18 anys, va esdevenir el novè turc en rebre el títol de Gran Mestre i el més jove en tenir-lo.
A la llista d'Elo de la FIDE de desembre de 2021, hi tenia un Elo de 2601 punts, cosa que en feia el jugador número 3 (en actiu) de Turquia. El seu màxim Elo va ser de 2601 punts, a la llista del desembre de 2021 (posició 223 al rànquing mundial).

## Resultats destacats en competició

Juga a escacs des de l'escola primària. El 2008 va ser campió del món i el 2010 subcampió, en la seva categoria, als torneigs interescolars de Singapur i Kayseri, respectivament.
Va ser campió de la Copa de Turquia el 2017. També fou el campió del torneig Lienz 2017, a Àustria.
Şanal fou campió de Turquia el 2019, i el novembre de 2020 revalidà novament el títol.

## Referències

* 1 2 «Vahap Sanal wins 2020 Turkish Championship» (en anglès). [Consulta: 16 juny 2021].
* 1 2 «Nota biogràfica de Vahap Şanal» (en anglès). Chessgames.com. [Consulta: 7 desembre 2021].
* ↑ http://www.tsf.org.tr/guncel-haberler/9973-vahap-sanal-buyukusta-oldu
* ↑ http://t24.com.tr/haber/18-yasindaki-vahap-sanal-satrancta-buyuk-usta-unvanini-aldi,348967
* ↑ «Rànquing d'escaquistes per federació: Turquia» (en anglès). lloc web de la FIDE. [Consulta: 7 desembre 2021].
* ↑ Evolució Elo de Vahap Şanal «FIDE» (en anglès). [Consulta: 7 desembre 2021].
* ↑ http://kazete.com.tr/haber/18-yasinda-satrancta-buyukusta-listesine-girdi_48672 Arxivat 2016-07-14 a Wayback Machine.
* ↑ http://bianet.org/bianet/dunya/108735-vahap-sanal-satrancta-11-yas-dunya-sampiyonu-oldu
* ↑ http://www.radikal.com.tr/hayat/12-yasindaki-satranc-sampiyonu-yeni-hamleler-icin-destek-ariyor-1013444/
* ↑ http://www.fanatik.com.tr/2017/02/05/2017-turkiye-kupasi-nin-galibi-vahap-sanal-1276157
* ↑ http://www.posta.com.tr/buyukusta-vahap-sanal-dan-bir-zafer-daha-haberi-1269786
# Platt Fields Park

Platt Fields Park és un dels parcs urbans més grans de Manchester (Anglaterra).

## Descripció

Situat al barri de Fallowfield, al centre de la ciutat, Platt Fields Park conté un característic estany central (de 24.0000 metres quadrats) on es practiquen activitats de lleure com la pesca o el rem recreatiu, nombrosos jardins d'entre els quals cal destacar-ne un dedicat a Shakespeare, un laberint i una zona de picnic, pistes i camps per practicar esports com el bàsquet, tennis, futbol o skateboard, com també un edifici catalogat, Platt Hall, molt lligat a la història del parc i que actualment serveix de Museu del Vestit de Manchester, amb una col·lecció de més de 20.000 peces de roba.

## Història

La primera referència coneguda d'aquesta zona data del 1150, quan "Matthew, Fill de William" va cedir els "terrenys de Platt" als cavallers de Sant Joan (una orde catòlica coneguda com l'Orde de Malta). La família Platt, que dona nom a la denominació actual del parc, va obtenir la finca el 1225, i va mantenir-ne la propietat durant els següents quatre-cents anys. El 1625 canviaria de mans, ja que va passar a una altra família, la Worsley, que, al seu temps, en seria la propietària durant gairebé tres-cents anys, fins al 1907. Entremig, el 1768, se sap que el jardiner i paisatgista anglès William Emes va treballar en el disseny de la zona.
A principis del segle XX la finca, que fins aleshores havia estat simplement un camp amb una mansió, a poc a poc va ser engullida pel creixement de la ciutat, fet que va portar a la propietària de l'època, Elizabeth Tindal-Carill-Worsley, a posar-la al mercat el 1907. Davant del perill que s'enderroqués Platt Hall i que s'edifiqués en aquesta zona verda, un veí, William Royle, va impulsar una campanya per tal que l'ajuntament adquirís els terrenys. Royle va convèncer l'alcalde perquè convoqués una reunió pública sobre l'assumpte, en la qual es va decidir que l'ajuntament compraria la finca per convertir-la en un parc municipal. L'operació es va fer el 1908 per un cost de 59.975 lliures esterlines. Aprofitant els alts índexs d'atur que hi va haver durant l'hivern de 1908-1909, més de set-cents homes van treballar en l'arranjament del parc, plantant arbustos i construint el característic llac amb una illa central que encara hi ha. El parc, anomenat ja Platt Fields, va ser oficialment inaugurat el 7 de maig del 1910 per l'alcalde de Manchester, Sir Charles Behrens.
El 1990, veïns de la zona van fundar l'associació Friends of Platt Fields, per a promoure la vida del parc i millorar-ne l'entorn.

## Enllaços externs

* Secció del web del consistori de Manchester dedicat a Platt Fields Park Arxivat 2008-06-11 a Wayback Machine.
# Gu Xiaoli

Gu Xiaoli (xinès: 顧曉黎) (Liaoning, 28 de març de 1971) és una remadora xinesa, ja retirada, que va competir durant la dècada de 1990.
El 1992 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Barcelona on disputà dues proves del programa de rem. Guanyà la medalla de bronze, fent parella amb Lu Huali, en la prova del doble scull, mentre en la del quàdruple scull fou setena. Quatre anys més tard, als Jocs d'Atlanta fou cinquena en la prova del quàdruple scull del programa de rem.
En el seu palmarès també destaca una medalla d'or en el quàdruple scull al Campionat del món de rem de 1993.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Gu Xiaoli». [Consulta: 8 juny 2021].
* ↑ «World Rowing - Xiaoli GU» (en anglès). Arxivat de l'original el 2021-06-08. [Consulta: 8 juny 2021].
# Emily Woodruff

Emily Smiley Woodruff (Cincinnati, Ohio, 19 d'abril de 1846 – Berwyn, Illinois, 28 de març de 1916) va ser una arquera estatunidenca que va competir durant el darrer terç del segle xix i els primers anys del segle xx.
El 1904 va prendre part en els Jocs Olímpics de Saint Louis, on va guanyar la medalla d'or en la prova de la ronda per equips del programa de tir amb arc. En les proves de la ronda Columbia i ronda Nacional fou quarta.
El seu marit, Charles Woodruff, també va disputar aquests mateixos Jocs Olímpics.

## Referències

* 1 2 3 «Emily Woodruff Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2020. [Consulta: 19 octubre 2015].
# Ones (escultura)

Ones és una escultura situada entre la plaça de les Drassanes i el Moll de Barcelona, al barri del Raval de Barcelona. Inaugurada el 19 d'octubre de 2003, és obra de l'escultor valencià Andreu Alfaro i Hernández, per encàrrec del Port de Barcelona per la reforma del Moll de la Fusta. Està formada per 7 arcs tubulars d'acer que representen les ones del proper mar Mediterrani, amb 42 metres d'alçada i 37 tones de pes.
És una obra que ocupa un gran espai, sense constituir una barrera, al contrari, convida a passar-hi per sota. Destaca sobre la plaça i dona la benvinguda a les persones que arriben o marxen per mar o s'endinsen a la zona portuària.

## Referències

* ↑ «Art públic». Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Onades». Associació de comerç i turisme de Ciutat Vella.
* ↑ «Ones». Port Vell.
# Hua (estat)

Huáguó (滑国) va ser un estat vassall de la dinastia Zhou occidental, que existí en el que avui en dia és Henan; les elits governants pertanyien a la família reial, però van ser destruïdes per l'estat de Qin en el 627 aC. La població van ser els primers Hua del període de Primaveres i Tardors, no els posteriors Hua (滑) dels heftalites. El Huaguo en el nord de Henan va ser destruït per Qin Shi Huang, i la tribu Hua buscà refugi a Shanxi. Es convertiren en part dels xiongnu a Pingyang (平陽, en l'actual Linfen, Shanxi). Quan Liu Can va ser enderrocat per Jin Zhun, i Shi Le establí el seu estat, molts dels Hua al voltant de Pingyang van fugir cap a l'oest al llarg de la ruta de la Seda, causant que els xionites assetjaren Pèrsia -encara que Pingyang continua sent el centre del clan Hua fins i tot avui; més tard van aparéixer a la regió Qeshi (àrea Turpan) sota els rouran.
| « | "Aquesta tribu vingué a Tocharistan i aviat es van assentar a les regions orientals de Khorasan a principis del segle v." | » |
La paraula guo pot ser interpretada com a 'estat' o 'tribu', depenent de diferents casos, vagues en significat, prenent per exemple Samhan, el qual és esmentat en els Registres dels Tres Regnes que consistia en setanta-vuit guo, i ací guo podria haver estat traduït de forma diferent. D'esta manera (xinès tradicional: 滑国, xinès simplificat: 滑国, pinyin: Huáguó), l'estat de Hua (滑) pot referir-se al nom dels heftalites, país o tribus esmentades en el Llibre de Liang i els Retrats de l'ofrena diària de Liang que estarien en el que és ara el nord de l'Afganistan. Això no obstant, Malyavkin (1989) insisteix que el país heftalita era anomenat Yeda pels xinesos, i només l'entitat política era dita Hua.

## Vegeu també

* Uar
* Coràsmia
* Heftalites

## Referències

* ↑ Sima, Qian. The Grand Scribe's Records: The Basic Annals of Pre-Han China (en anglès). Indiana University Press, 1994, p. 99. ISBN 0253340217.
* ↑ «Apar in Turkish Inscriptions of VIIIth Century and Armenian Sources».

## Bibliografia

* El Llibre de Liang.
* Els Retrats de l'ofrena diària de Liang.
Viccionari
# Atsiz ibn Uvak

Erigsen o Atsiz ibn Uvak (?- 1080) fou un cap turcman, cap de la tribu dels iwai segurament establerta a Coràsmia a l'inici de l'expansió seljúcida.
Els iwai van acompanyar el 1070 a Atsiz, marit d'una filla del sultà Alp Arslan, a territori romà d'Orient quan va fugir; Erigsen/Atsiz va refusar servir a l'exèrcit romà d'Orient i es va posar al servei dels fatimites per lluitar a Palestina. Atsiz va lluitar contra els beduïns el 1071 però no es va considerar adequadament pagat i es va apoderar pel seu compte de Jerusalem, Palestina i Síria del sud. Després va intentar un acostament amb el sultà Màlik-Xah I, successor d'Alp Arslan.
El lloctinent d'Atsiz, que governava Acre, es va rebel·lar a favor dels fatimites; aquests també van obtenir l'aliança dels descendents de Kutlumush que s'estaven establint a l'Àsia Menor; però Atsiz els va derrotar el 1075 i va entrar a Damasc el 1076. El 1077 va atacar Egipte on fou rebutjat. Els elements lleials als fatimites a Palestina es van revoltar però l'aixecament fou aplanat el 1078 per Atsiz; a Jerusalem es va produir una matança de la que es van lliurar els cristians sobretot monofisites, que en general li donaven suport.
Llavors els fatimites van enviar forces cap a Síria i Atsiz va demanar ajut a Màlik-Xah, que va decidir acceptar, per convertir Síria en un feu pel seu germà Tútuix I. Tútuix va anar a Síria i va estar ocupat a Alep (1079-1080); després es va dirigir a Damas on Atsiz li va entregar el poder. En l'entrevista entre Atsiz i Tútuix el primer fou assassinat per ordre del sultà (1080).

## Bibliografia

* Claude Cahen, La première penetration truqe en Asie-Mineure, a Byzantion, 1946-1948
* E. Cerulli, Gli Etiopi in Palestina, Roma 1943.
# Khatun

Khatun (persa: خاتون, khātūn) o hatun (turc: hatun) fou un títol d'origen sogdià que portaven les sobiranes turques, les esposes dels sobirans turcs i també les parentes del sobirà. El van rescatar els seljúcides i els corasmis i després els genguiskànides. En època timúrida fou substituït a l'Àsia central per begum, després també utilitzat a l'Índia; de fet, encara avui dia al Pakistan es diu begum a les dones d'alt rang.

## Algunes dones amb el tìtol hatun

* Gürcü Hatun
* Mal Hatun
* Mama Hatun
* Nilüfer Hatun

## Bibliografia

G. Clauson, An Etimological Dictionary of pre-thirteenth Century Turkish, Oxford, 1971.
# Badr-ad-Din Lulu

Al-Màlik ar-Rahim as-Sultan Badr-ad-Din Abu-l-Fadàïl Lulu al-Armaní an-Nurí al-Atabakí (àrab: الملك الرحيم السلطان بدر الدين أبو الفضائل لؤلؤ الأرمني النوري الأتابكي, al-Malik ar-Raḥīm as-Sulṭān Badr ad-Dīn Abū l-Fadāʾil Luʾluʾ al-Armanī an-Nūrī al-Atābakī), més conegut simplement com a Badr-ad-Din Lulu o Lulu (segle xii - 1259), fou regent dels atabegs zengites de Mossul i després emir de ple dret. Es creu que era negre i que fou un esclau alliberat. Fou nomenat atabeg per Nur-ad-Din Arslan-Xah I (1193-1211) poc abans de morir, per tenir cura del seu jove fill Izz-ad-Din Massud al-Qàhir (1211-1218) i ratificat per aquest per al seu fill menor Nur-ad-Din Arslan-Xah II (1218-1219). Un altre dels seus fills, al-Màlik as-Sàlih Ismaïl també fou atabeg. Després va governar Nàssir-ad-Din Mahmud (1219-1233) i el 1233 fou investit senyor de ple dret pel califa.
Va sostenir lluites amb els zengites de la Jazira que estaven aliats als mussafírides d'Irbil. En canvi va aconseguir el suport de l'aiúbida al-Àixraf ibn al-Àdil de Damasc (1229-1237). Va tenir relacions conflictives amb els xas de Coràsmia i es va trobar amb els primers atacs mongols. Va combatre contra as-Sàlih Ayyub (1239 i 1245-1249) de Damasc (i d'Egipte 1240-1249) a la Jazira, i contra an-Nàssir Yússuf ibn al-Aziz d'Alep (1236-1260). En totes les lluites es mostrà com un diplomàtic hàbil i no pas com un guerrer. Aquesta eficàcia i la duració del seu govern el van fer considerar un dels poders locals principals. El primer sultà mameluc al-Màlik al-Muïzz Izz-ad-Din Àybak (1250-1257) es va voler casar amb la seva filla el que li va costar ser assassinat per la seva dona Xàjar-ad-Durr.
Cap al final del seu regnat van arribar amb tota la seva força els mongols que el 1258 van ocupar Bagdad. Es va declarar vassall d'Hülegü, el primer Il-kan, i va poder conservar Mossul, però va morir ja vell el 1259 (amb uns 80 anys). El seu fill al-Màlik as-Sàlih Ismaïl el va succeir però, oposat als mongols, va morir en lluita junt amb el seu fill; els altres fills van renunciar a la successió i el 1260 es van refugiar a Egipte amb Bàybars I. El seu govern és considerat positiu per Mossul que va esdevenir un centre artesanal (art del coure), comercial i cultural. Fou el patró de l'historiador Alí ibn al-Athir.

## Bibliografia

* Encyclopaedia of Islam. Second Edition, Brill Publishers, Leiden, s.v. "Luʾluʾ".
# Xams al-Din Muhàmmad

* Per a altres significats, vegeu «Xams al-Din Muhàmmad (desambiguació)».
Xams al-Din Muhàmmad (mort el 1192) fou un sultà gúrida de la família xansabànida de Ghur, branca de Bamian, fill de Fakhr al-Din Masud al que va succeir el 1163 (o 1164). Va fer una visita a Firuzkuh on va rebre el títol de sultà de Ghiyath al-Din Muhammad i el privilegi de tenir un čatr (para-sol, símbol de reialesa). Va estendre les seves possessions cap a l'altra banda de l'Oxus dominant fins al Caghaniyan i Wakhsh (districte). El 1175 el sultà gúrida Ghiyath al-Din Muhammad va conquerir Herat al turc Baha al-Din Toghril i la va dominar durant un temps indeterminat. En aquest moment Mahmud Sultan Shah, príncep de Coràsmia, fou expulsat pel seu germà Ala al-Din Tekish, amb el suport dels kara-khitay, es va apoderar del nord del Khorasan i va disputar als gúrides Herat i Badghis. La lluita va durar algun temps però Ghiyath al-Din va tenir el suport de Shams al-Din Muhammad (i també de la branca gúrida de Gazni i de forces vingudes de Sistan) i va derrotar a Sultan Shah prop de Merv (1190) i el va fer presoner annexionant al sultanat de Ghur la major part dels territoris que Sultan Shah havia dominat al Khorasan. A la seva mort el va succeir el seu fill Baha al-Din Sam I.

## Bibliografia

* C. E. Bosworth a la Cambridge History of Iran V
# Karatughan

Karatughan fou una comarca del Tabaristan a l'est del Miyan Rud (Miyan-du-rud), prop de Sari, que arribava a l'oest fins al riu Mihriban. Kamal-al-Din, el segon sayyid marashi (1362), que governava amb seu a Sari, va donar alguns governs als seus germans, especialment el germà Rida al-Din que fou nomenat governador d'Amol i Sharaf al-Din que va rebre el govern del Karatughan. Anys després, quan Tamerlà va ordenar creuar el Mazanderan a la seva avantguarda, el sayyid marashi Kamal al-Din no es va mostrar disposat a permetre-ho i va establir el seu campament a la llacuna Mahanasar on foren portats tots els tresors de la dinastia i les riqueses del Mazanderan (incloent-hi els béns dels comerciants, dels estrangers, dels notables, els arrabassats als čulabis, als djalalis, als sawadkuhis, etc.). Quan s'acostaven les forces de Tamerlà, Kamal al-Din va sortir amb les seves forces i es va dirigir a Karatughan on els dos exèrcits van xocar el 24 de setembre de 1392; els marashis van lluitar bé i van infringir greus pèrdues a l'enemic però finalment foren rebutjats per la superioritat numèrica d'aquest i es van replegar a Mahanasar que fou assetjada durant dos mesos i sis dies. Kamal al-Din va enviar llavors uns ulemes a Tamerlà per demanar el aman i mercès a la mediació de Malik Tus, van poder abandonar la fortalesa el 2 d'agost de 1393 amb la vida salvada; però els habitants de Mahanasar que no eren sayyids foren executats. El botí de Tamerlà fou dels més grans de la història al que es va afegir el pillatge de totes les ciutats entre Mahanasar i Amol i a Sari. Els sayyids foren enviats a Coràsmia i a Transoxiana per via marítima (mar Càspia) i fluvial.

## Referències

* Enciclopèdia de l'Islam, s.v. Marashi
# Barbàgia

Barbàgia o Barbàza és una regió geogràfica, cultural i natural de l'interior de Sardenya, continguda en la seva major part a les províncies de Nùgoro i Ogliastra i situada al costat del massís de Gennargentu.

## Història

El nom prové de Ciceró, que va descriure la terra com habitada per «bàrbars». La dominació romana sobre aquesta part de l'illa, de fet, mai no va ser més que nominal com a resultat de les guerres romano-sardes. Aquesta paraula comparteix la seva etimologia amb l'ara en desús Barbaria. Els sards, moltes de les revoltes dels quals provenien d'aquesta zona, també van ser burlats pels antics romans amb el terme pejoratiu latrones mastrucati.
L'any 594, el papa Gregori el Gran va escriure una carta a Ospitone, un cristià a qui anomena dux barbaricinorum. Ospitone aparentment va permetre l'evangelització de la Barbàgia pagana per part de missioners cristians.
La zona es divideix normalment en cinc Barbàgies: la Barbàgia 'e Ollolai, la Barbàgia de Seulu, la Barbàgia de Brevìe, la Mandrolisai i la Barbàgia Trigònia. Aquests dos últims porten el nom d'una subregió, i els altres dels seus pobles principals.
La zona comprèn principalment turons i muntanyes rocoses i escarpades, i hi ha poca presència humana. Barbàgia és una de les zones menys poblades d'Europa, fet que ha permès conservar millor els tresors culturals i naturals de l'illa. Segons una tesi de l'arqueòleg Giovanni Lilliu, la història de Sardenya sempre s'ha caracteritzat per allò que anomena «la constant de la resistència sarda», oposada als invasors que van intentar en diversos moments dominar els habitants indígenes. Barbàgia és una de les regions sardes on la llegua sarda en les seves variants, tant logudoresa com campidanesa és ben viva.
Un dels pobles més importants és Gavoi. Orgosolo era famós pels seus bandits i segrestadors i els seus típics murals. Oliena és molt coneguda pels seus vins, sobretot pel Nepente, un vi elaborat amb cannonau («garnatxa»). Un altre poble conegut és Fonni, la ciutat més alta de Sardenya a més de 1.000 metres sobre el nivell del mar. Fonni és també la porta d'entrada al sistema muntanyós del Gennargentu. L'economia està formada per l'agricultura, la cria d'ovelles, els negocis relacionats amb l'art i la tradició, el turisme i la indústria lleugera.

## Referències

* ↑ Maria Bonaria Urban. Sardinia on Screen: The Construction of the Sardinian Character in Italian Cinema. Rodopi, 1 November 2013, p. 333–. ISBN 978-94-012-1001-0.
* ↑ «Qué ver y hacer en Barbagia» (en castellà). [Consulta: 22 octubre 2024].
* ↑ Lilliu, Giovanni. Antonello Mattone. La Costante Resistenziale sarda. Ilisso.

## Vegeu també

* Cantu a tenore