OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Queló

Can Queló és una masia de Gurb (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'estructura de la casa és de planta quadrada amb coberta a doble vessant i petites obertures regulars. El portal principal està format per una gran llinda de pedra d'un sol carreu, que es recolza sobre unes rebranques planes de pedra d'un sol carreu.
És una particularitat la lliça o pati central al que conflueixen les diferents dependències de la casa, ja que les dues vies d'accés (a banda i banda de la façana principal) són extremadament estretes, de manera que tanquen el pati desmesuradament.

## Història

D'aquesta construcció cal destacar el caràcter del parament, diferent segons la importància i funcionalitat de l'edifici. La masia té un aparell de carreuons irregulars units amb morter i arrebossat tot ell amb la capa molt gruixuda de fang, que el protegeix. En canvi, les dependències de tipus secundari, situades al voltant del pati, estan construïdes completament amb tàpia, excepte els fonaments, que són de pedra i morter.

## Referències

* 1 2 3 «Can Queló». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2017].
# Jafarabad i Janjira

Jafarabad i Janjira foren dos estats independents un de l'altre, però governats en unió personal pel mateix sobirà, el Sidi de Janjira, que en va acceptar la sobirania el 1759.

## Referències

* ↑ Worldstatesmen – Jafarabad i Janjira.

## Vegeu també

* Jafarabad
* Janjira
* Konkan
# Jaffeïta

La jaffeïta és un mineral de la classe dels silicats. Rep el seu nom del geòleg nord-americà Howard Jaffe (1919-).

## Característiques

La jaffeïta és un sorosilicat de fórmula química Ca₆(Si₂O₇)(OH)₆. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1987. Cristal·litza en el sistema trigonal.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la jaffeïta pertany a «09.BE - Estructures de sorosilicats, amb grups Si₂O₇, amb anions addicionals; cations en coordinació octaèdrica [6] i major coordinació» juntament amb els següents minerals: wadsleyita, hennomartinita, lawsonita, noelbensonita, itoigawaïta, ilvaïta, manganilvaïta, suolunita, fresnoïta, baghdadita, burpalita, cuspidina, hiortdahlita, janhaugita, låvenita, niocalita, normandita, wöhlerita, hiortdahlita I, marianoïta, mosandrita, nacareniobsita-(Ce), götzenita, hainita, rosenbuschita, kochita, dovyrenita, baritolamprofil·lita, ericssonita, lamprofil·lita, ericssonita-2O, seidozerita, nabalamprofil·lita, grenmarita, schüllerita, lileyita, murmanita, epistolita, lomonossovita, vuonnemita, sobolevita, innelita, fosfoinnelita, yoshimuraïta, quadrufita, polifita, bornemanita, xkatulkalita, bafertisita, hejtmanita, bykovaïta, nechelyustovita, delindeïta, bussenita, jinshajiangita, perraultita, surkhobita, karnasurtita-(Ce), perrierita-(Ce), estronciochevkinita, chevkinita-(Ce), poliakovita-(Ce), rengeïta, matsubaraïta, dingdaohengita-(Ce), maoniupingita-(Ce), perrierita-(La), hezuolinita, fersmanita, belkovita, nasonita, kentrolita, melanotekita, til·leyita, kil·lalaïta, stavelotita-(La), biraïta-(Ce), cervandonita-(Ce) i batisivita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Kombat, al districte de Grootfontein de la regió d'Otjozondjupa, a Namíbia. També ha estat descrita a Cerro Mazahua, a Michoacán (Mèxic). Sol trobar-se associada a altres minerals com: defernita, hausmannita, apatita, brucita, hil·lebrandita, vesuvianita, glaucocroïta, galena i coure.

## Referències

* ↑ «Jaffeite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 27 octubre 2016].
* ↑ «Jaffeite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 27 octubre 2016].
# Joan Anagnostes

Joan Anagnostes (en llatí Joannes Anagnostes, en grec Ἰωάννης Ἀναγνώστης) fou un historiador grec del segle xv que va escriure un relat sobre la conquista otomana de la seva ciutat natal Tessalònica el 1430 dirigida per Murat II, a la que va afegir una monodia o lamentació dels fets en prosa. Va sortir de la ciutat en entrar els otomans i hi va tornar sota les promeses dels conqueridors, però al cap de dos anys les seves propietats i les d'altres ciutadans foren confiscades.

## Referències

* ↑ Anagnostes, Joannes a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 158
# Joan Amorós

Joan Amorós és el nom dels següents personatges:
* Joan Amorós i Andreu (Barcelona, 10 de juny de 1936 - Madrid, 16 de novembre de 2016), director de fotografia català.
* Joan Amorós i Pla (Vila-sacra, 1938), promotor cultural català.
# Jasper (Geòrgia)

Jasper és una població del comtat de Pickens a l'estat de Geòrgia (Estats Units). Segons el cens del 2000 tenia 2.167 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Jasper tenia 2.167 habitants, 942 habitatges, i 575 famílies. La densitat de població era de 253,5 habitants/km².
Dels 942 habitatges en un 28,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 44,5% hi vivien parelles casades, en un 13,3% dones solteres, i en un 38,9% no eren unitats familiars. En el 35% dels habitatges hi vivien persones soles el 18,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,24 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,82.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 22,9% tenia menys de 18 anys, un 7,5% entre 18 i 24, un 26,9% entre 25 i 44, un 23,5% de 45 a 60 i un 19,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 75,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 31.944 $ i la renda mediana per família de 40.833 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.774 $ mentre que les dones 25.489 $. La renda per capita de la població era de 19.184 $. Entorn del 9,2% de les famílies i el 15,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Jasper (Geòrgia)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Jasper». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 3 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Jasper». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# John C. Lilly

John C. Lilly (anglès: John Cunningham Lilly) (Saint Paul, 6 de gener de 1915 - Los Angeles, 30 de setembre de 2001) fou un metge i psicoanalista investigador en el camp de la neurofisiologia i inventor del tanc d'aïllament sensorial. La major part del seu treball és considerat pseudociència.

## Referències

* ↑ Houghton, Gerard A «John Lilly». The Guardian, 05-10-2001 [Consulta: 28 agost 2015].
* ↑ «El experimento que acabó con una investigadora masturbando a un delfín» (en castellà), 19-11-2017. [Consulta: 5 gener 2022].
# Jerome Karle

Jerome Karle (Nova York, EUA 1918 - 6 de juny de 2013) fou un químic nord-americà guardonat amb el Premi Nobel de Química l'any 1985.

## Biografia

Va néixer el 18 de juny de 1918 a la ciutat de Nova York. Va estudiar química i física a la Universitat de Nova York, on es graduà el 1937, i posteriorment amplià estudis a la Universitat Harvard, on realitzà un màster el 1938, i finalment a la Universitat de Michigan, on es doctorà el 1944.

## Recerca científica

Inicialment s'involucrà en el Projecte Manhattan per la fabricació de la bomba atòmica al costat de la seva esposa, Isabella Karle, sent aquesta una de les poques dones involucrades en el projecte.
Especialista en cristal·lografia, sent director d'investigació del Laboratori d'Investigació Naval de Washington DC inicià la seva col·laboració amb el matemàtic Herbert A. Hauptman en la recerca d'estructures cristal·lines moleculars d'àtoms lleugers per l'anàlisi dels corresponents espectres de difracció de raigs X dels neutrons i electrons mitjançant mètodes matemàtics nous. Els resultats d'aquests estudis van contribuir de manera decisiva al millor coneixement de temes de química inorgànica com la determinació de radis iònics i atòmics d'àtoms metàl·lics, les estructures de complexos inorgànics i els compostos intermetàl·lics.
L'any 1985 fou guardonat, juntament amb Herbert A. Hauptman, amb el Premi Nobel de Química per la seva contribució en el desenvolupament de mètodes directes per determinar estructrues cristal·lines.

## Enllaços externs

* «Jerome Karle» (en anglès). The Nobel Prize. The Nobel Foundation.
# Ernest Gevers

Ernest Gevers (Anvers, 28 d'agost de 1891 - Ixelles, 1965) de nom complet Ernest Jules Henri Jean Marie Gevers va ser un tirador d'esgrima belga que va competir en els anys posteriors a la Primera Guerra Mundial.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on disputà dues proves del programa d'esgrima. En la prova d'espasa per equips guanyà la medalla de plata, mentre en la de espasa individual fou quart.
El 1924, als Jocs de París, disputà novament dues proves del programa d'esgrima. En la prova d'espasa per equips revalidà la medalla de plata, mentre en espasa individual fou dotzè.

## Referències

* 1 2 «Ernest Gevers Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d’abril 2020. [Consulta: 25 juliol 2017].
# Batalla de Nagashino

La batalla de Nagashino (en japonès: 長篠の戦い, Nagashino no Tatakai) va ser un conflicte bèl·lic que va tenir lloc el 1575 al castell Nagashino, a la província de Mikawa, al Japó. El castell havia estat assetjat per Takeda Katsuyori des del 17 de juny. Okudaira Sadamasa, un vassall de Tokugawa comandava la defensa del castell, el qual havia estat atacat perquè amenaçava les línies d'abastiment del clan Takeda.
Tant Tokugawa Ieyasu com Oda Nobunaga enviaren tropes a l'auxili i alliberament del castell i les tropes de Takeda Katsuyori van ser derrotades. La victòria de les tàctiques de guerra occidentals de l'armada i l'ús d'armes de foc d'Oda sobre la cavalleria tan famosa del clan Takeda és citada contínuament com un punt d'inflexió en la manera de lluitar una batalla al Japó, molts asseguren que aquesta va ser la primera batalla "moderna" que es va disputar en aquest país. Irònicament, mentre que la cavalleria dels Takeda representa l'antic, el tradicional, només havia estat desenvolupada una generació abans per Takeda Shingen, pare de Katsuyori. Encara que altres havien utilitzat armes de foc amb anterioritat, Oda Nobunaga va ser el primer a utilitzar, a més, barricades de fusta i descàrrega d'artilleria circular, cosa que els va donar la victòria a Nagashino.

## Conseqüències

La batalla de Nagashino pot ser considerada com un punt d'inflexió en la història del Japó. Encara que els arcabussers s'havien utilitzat amb anterioritat en les batalles, aquests no eren considerats gaire efectius a causa de l'excessiu temps que requeria recarregar l'arma, després de cada tret. També aquestes armes primitives, a vegades, explotaven a la cara del qual la disparava; a més que quan es mullaven quedaven pràcticament inutilitzables. Com a resultat d'aquesta batalla, els arcabussers van passar a ser considerats com un factor militar important i decisiu.

## Referències

* Lamers, Jereon P (2000). 'Japonius Tyrannus'. Leiden: Hotei Publishing.
* Turnbull, Stephen (1998). 'The Samurai Sourcebook'. London: Cassell & Co.
* Turnbull, Stephen (2000). 'Nagashino 1575: Slaughter at the Barricades'. Oxford: Osprey Publishing.

## Enllaços externs

* «Battle of Nagashino 1575» (en japonès). [Consulta: 28 juliol 2022].
# Elsa Darciel

Elsa Darciel (Sint-Amandsberg, 12 d'abril de 1903 - 8 de febrer de 1998) nascuda Elza Dewette, va ser una ballarina i coreògrafa belga.

## Biografia

Va néixer a la família de Rachel Maria Hubertina Blaes, filla d'Edward Blaes. El seu padrí és Jules de Bruycker. Carrer Elza Darciel es troba al districte de Gant de Wondelgem. La seva lluita per la igualtat flamenca va ajudar a garantir que la Universitat de Gant fos "neerlandesa".
Darciel es va formar inicialment en música amb Miss Barber, alumna de Johannes Brahms i família de Samuel Barber. El seu pare, un enginyer amb un alt càrrec en correu/telefonia, probablement es va traslladar a Londres arran de la Primera Guerra Mundial. Va acabar a la prestigiosa "Kensington High School". Volia estudiar química a la Universitat de Londres. A casa es va criar amb Friedrich Nietzsche (filosofia), Heinrich Heine (literatura) i Richard Wagner (música). Acabada la guerra va tornar a Bèlgica i es va haver d'adonar que els seus diplomes no eren vàlids a Bèlgica i que va acabar a una Brussel·les afrancesada.
De 1924 a 1931 va treballar en una revista femenina belga, on va realitzar entrevistes amb, per exemple, Douglas Fairbanks i Mary Pickford. Tanmateix, el 1922 va veure Isadora Duncan ballant al "Parkschouwburg" i es va obrir un nou món. Amb els seus propis diners va poder prendre classes privades de ballet a Niça amb la Duncan. Els seus pares no es van plantejar una carrera en el ballet, però Darciel va perseverar i va prendre lliçons amb Kurt Jooss i Rudolf von Laban (conegut per "Bewegungslehre").
L'any 1930 va obrir la formació de dansa "Escola d'Euritmia" a Brussel·les amb el nom d'Elsa Darciel, on va continuar la seva formació. Una actuació a Bozar, aleshores anomenada Centre de Belles Arts, va rebre bones crítiques. Va escriure coreografies per als seus alumnes a l'estil dels ballets expressionistes, sovint basats en temes flamencs, com Heer Halewijn amb música de Charles Van den Borren (1934) i Tijl Uilenspiegel de Richard Strauss (durant la Segona Guerra Mundial). Va publicar el seu llibre Towards a Flamish Dance Art el 1941. El 1946/1947 va estar als Estats Units, on va donar conferències i va visitar la família. Al seu retorn, "Volksontwikkeling" la va cridar per actuar a tot arreu, incloses les emissions de televisió (Second TV Ballet). El 1965 es va retirar de la vida pública i va començar a estudiar castellà.
Va acabar en la pobresa; el seu lloguer a Tervuren es va cancel·lar una vegada, es va haver de conformar amb una casa d'una habitació a Uccle i va morir a la residència de jubilats Weyveldt a Hofstade, prop d'Aalst.

## Referències

* ↑ De naam Darciel is waarschijnlijk afgeleid van een oudtante, die de naam droeg van d'Arcielle
* ↑ Desenvolupament de les persones
# Jan van Calcar

* No s'ha de confondre amb Jan Joest van Calcar.
Jan Stefan van Calcar (en italià, Giovanni da Calcar, en llatí, Joannes Stephanus Calcarensis; c. 1499 - 1546) va ser un pintor italià d'origen alemany.
No ha de ser confós amb Jan Joest van Calcar, pintor flamenc mort el 1519, nascut a Kalkar i que també va viatjar a Itàlia.
Calcar va néixer a Kalkar, al Ducat de Clèveris (actualment Alemanya) entre 1499 i 1510. Vasari s'hi refereix en diverses ocasions, principalment com a deixeble de Ticià, al taller del qual va entrar el 1536 gràcies a la seva capacitat per realitzar còpies extraordinàriament fidels a les obres d'aquest mestre. Sembla que prèviament havia treballat a Dordrecht, i la major part de la seva vida posterior la va passar a Nàpols, on, segons Vasari "s'havien concebut les millors esperances per als seus futurs progressos".
Giorgio Vasari, Karel van Mander (qui l'anomena Ioan van Calcker), i altres atribueixen a Van Calcar els onze grans gravats amb il·lustracions d'estudis anatòmics que acompanyen el llibre d'Andreas Vesalius De humani corporis fabrica libri septem (1543); Annibale Caro atribuïa aquests gravats al propi Tiziano. Els gravats haurien estat dibuixats a Pàdua.
A Calcar també se li ha atribuït l'autoria els retrats d'artistes que il·lustren les Vite de Vasari a partir de l'edició ampliada de 1568, però cal tenir en compte que la data de la seva defunció és dotze anys anterior.
Alguns estudiosos l'han qualificat d'imitador de Giorgione; en general tots els que es referien a ell el presentaven com a imitador de les obres dels grans artistes venecians i de Raffaello Sanzio, aconseguint una semblança tan extraordinària que aconseguia enganyar molts experts de l'època.
Les seves obres es conserven a Berlín, París, Florència, Viena i Praga. La major part de les seves obres originals són retrats, encara que a Praga hi ha una destacable Nativitat que va pertànyer a Rubens, i que a la mort d'aquest va ser comprada per Joachim von Sandrart, qui la va vendre al seu torn a l'emperador Ferran III d'Habsburg. Unes altres dels seus més famoses obres són una Mater Dolorosa i el Retrat d'un cavaller de barba vermella (1549, Louvre).

## Referències

* ↑ Williamson, George. "Jan Stephanus van Kalcker". The Catholic Encyclopedia. Vol. 8. New York: Robert Appleton Company, 1910.
* 1 2 American Cyclopaedia
* ↑ Williamson, G. (1910). Jan Stephanus van Kalcker. In The Catholic Encyclopedia. New York: Robert Appleton Company. Consultat maig 24, 2010 from New Advent: http://www.newadvent.org/cathen/08593b.htm Cita como fuentes LOMAZZO, Trattato dell' Arte della Pittura, etc. (Milan, 1584); VAN MANDER, Le Livre des Peintres (Paris, 1884), ed. HYMANS; VASARI, Vite de' piu eccelenti pittori (Florence, 1550); also ed. MILANESI (Florence, 1878-85). Es poden veure els gravats de l'obra de Vasari a Commons: A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Jan van Calcar

## Bibliografia

* «Jan Stephanus van Kalcker». Catholic Encyclopedia (en anglès). Nova York: Robert Appleton Company. 1913. OCLC 1017058.
* «John de Jan van Calcar» (en anglès). Encyclopædia Britannica, 2003.
Plantilla:Aurotitat
# Castellers de Ribes

Els Castellers de Ribes eren una colla castellera de Sant Pere de Ribes, al Garraf, que actuà entre els anys 1981 i 1984. La camisa, de color terra, pretenia recordar el color de les timbes que envolten la riera de Ribes i els camps llaurats. Les diades més importants que celebraven el ribetans eren Sant Pau al gener i Sant Pere al juny.

## Història

La primera actuació se celebrà el 26 d'abril de 1981. El nivell de la colla va ser de castells de sis habitualment, però assolí en diverses actuacions el 3 de 7 i el 4 de 7, intentant per la diada de Sant Pere del 1983 el 5 de 7. El 27 de juny de 1982, a la diada de Festa Major de Sant Pere, van assolir la millor actuació de la història de la colla, amb el 3 de 7, el 4 de 7 i el 2 de 6 descarregat i el pilar de 5 carregat.
La dissolució de la colla es va produir el 3 de maig de 1985, en el context d'una crisi dels castells a tota la comarca del Garraf, saturada, probablement, per la presència de cinc colles. A part dels Castellers de Ribes, entre els anys 1983 i 1987, també van desaparèixer els Castellers de Vilanova - Colla de Mar, la Colla Jove dels Castellers de Vilanova i els Castellers de Sitges. Només els Bordegassos de Vilanova van sobreviure al mal moment dels castells a la comarca, tot i que amb moltes dificultats.

## Organització
### Caps de colla

* Calixte Pagès
* Gregorio "Goyo" Serrano

### Presidents

* Joan Cuadras
* Josep Maria Bonada

## Referències

* 1 2 Armilla, Jordina «La millor diada de cada colla». Castells, 15-12-2015 [Consulta: 5 maig 2016].
* 1 2 3 4 Coll i Milà, Pere; Miret i Torrents, Salvador. Mig segle de castells a Ribes per Festa Major. Sant Pere de Ribes: Ajuntament de Sant Pere de Ribes, 2001, p. 20.
* ↑ Programa de Festa Major de Sant Pere, 1981.
Colles castelleres desaparegudes (llista) :
Colles que van fer castells de nou :
Colles que van fer castells de vuit :
Colles que van fer castells de set :
Colles que van fer castells de sis :
Nota: Colles que van descarregar com a mínim un castell de la gamma corresponent. Les colles en cursiva indica que només el van carregar. :
# Nansen-Apollo (cràter)

Nansen-Apollo és un lloc d'allunatge, coincident amb un cràter d'impacte de la Lluna situat a la vall de Taurus-Littrow, a la base del Massís Sud. Els astronautes Eugene Cernan i Harrison Schmitt el van visitar el 1972, a la missió Apollo 17, i s'hi van referir simplement com «Nansen». L'Estació Geològica 2 de la missió es va instal·lar allí. Nansen es troba al «mantell de llum», que és gairebé segur un dipòsit procedent d'una allau del Massís Sud.
* Localització de Nansen-Apollo, al inferior esquerra de la imatge (Lunar Topophotomap 43D1S1)
* Imatge panoràmica des de l'Apollo 17
Al nord de Nansen hi ha el cràter Lara i l'Estació Geològica 3. Al nord-est hi ha Shorty i l'Estació Geològica 4. A uns 5 km a l'est es troben els cràters Mackin-Apollo i Hess-Apollo.

## Denominació

El cràter va ser nomenat pels astronautes en record de Fridtjof Nansen, un explorador noruec.
La denominació té el seu origen en els topònims utilitzats en el full a escala 1/50.000 del Lunar Topophotomap amb la referència 43D1S1 Apollo 17 Landing Area.
* Cràter Nansen-Apollo a la base del Massís Sud, mirant cap al nord. El pot observar el rover al fons, prop de la vora dreta de la imatge. La roca al primer pla a la dreta va ser analitzada pels astronautes

## Referències

* (WGPSN), IAU Working Group for Planetary System Nomenclature. «Gazetteer of Planetary Nomenclature. 1:1 Million-Scale Maps of the Moon» (en anglès). UAI / USGS, 13-02-2013. [Consulta: 6 abril 2016].
* Andersson, L. E.; Whitaker, E. A.,. NASA Catalogue of Lunar Nomenclature (en anglès). NASA RP-1097, 1982.
* Blue, Jennifer. «Gazetteer of Planetary Nomenclature» (en anglès). USGS, 25-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Bussey, B.; Spudis, P.. The Clementine Atlas of the Moon (en anglès). Nueva York: Cambridge University Press, 2004. ISBN 0-521-81528-2.
* Cocks, Elijah E.; Cocks, Josiah C.. Who's Who on the Moon: A Biographical Dictionary of Lunar Nomenclature (en anglès). Tudor Publishers, 1995. ISBN 0-936389-27-3.
* McDowell, Jonathan. «Lunar Nomenclature» (en anglès). Jonathan's Space Report, 15-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Menzel, D. H.; Minnaert, M.; Levin, B.; Dollfus, A.; Bell, B. «Report on Lunar Nomenclature by The Working Group of Commission 17 of the IAU» (en anglès). Space Science Reviews, 12, 1971, pàg. 136.
* Moore, Patrick. On the Moon (en anglès). Sterling Publishing Co, 2001. ISBN 0-304-35469-4.
* Price, Fred W. The Moon Observer's Handbook (en anglès). Cambridge University Press, 1988. ISBN 0521335000.
* Rükl, Antonín. Atlas of the Moon (en anglès). Kalmbach Books, 1990. ISBN 0-913135-17-8.
* Webb, Rev. T. W.. Celestial Objects for Common Telescopes, 6ª edición revisada (en anglès). Dover, 1962. ISBN 0-486-20917-2.
* Whitaker, Ewen A. Mapping and Naming the Moon (en anglès). Cambridge University Press, 2003. 978-0-521-54414-6.
* Wlasuk, Peter T. Observing the Moon (en anglès). Springer, 2000. ISBN 1-85233-193-3.

## Vegeu també

* Llista de cràters lunars
* Selenografia