OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# George MacKay

George MacKay (Vancouver, 11 de juliol de 1900 - Altamonte Springs, 23 d'agost de 1972) fou un remer canadenc que va competir durant la dècada de 1920.
El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on va guanyar la medalla de plata en la competició de quatre sense timoner del programa de rem. Formava equip amb Archibald Black, Colin Finlayson i William Wood.

## Referències

* ↑ «George MacKay Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 12 d’agost 2011. [Consulta: 3 abril 2018].
# Barbro Martinsson

Barbro Martinsson (Gävle, 16 d'agost de 1935) és una esquiadora de fons sueca, ja retirada, que va competir durant les dècades de 1950 i 1960. Es casà amb el també esquiador de fons Sture Grahn.
Durant la seva carrera esportiva va prendre part en quatre edicions dels Jocs Olímpics d'Hivern, el 1956, 1960, 1964 i 1968. Destaquen dues medalles de plata guanyades, el 1964, a Innsbruck, i el 1968, a Grenoble, ambdues en la prova del relleu 3x5 km, formant equip en ambdues ocasions amb Britt Strandberg i Toini Gustafsson. Als Jocs de 1968 fou l'abanderada durant la cerimònia inaugural.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles al Campionat del Món d'esquí nòrdic, de plata el 1962 i de bronze el 1966, sempre en la cursa de relleus de 3x5 quilòmetres. A nivell nacional guanyà quatre campionats suecs individuals, dos en els 5 i dos en els 10 quilòmetres, i tres títols de relleus. El 1964 guanyà la cursa dels 10 km al festival d'esquí de Holmenkollen, any en què també fou escollida esportiva sueca de l'any.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Olympedia – Barbro Martinsson». [Consulta: 8 gener 2023].
* ↑ «Barbro Grahn - Sveriges Olympiska Kommitté» (en suec). [Consulta: 8 gener 2023].
* ↑ «MARTINSSON Barbro». FIS-Ski. International Ski Federation. [Consulta: 13 desembre 2019].
# Antonina Seredina

Antonina Seredina (Tver, 23 de desembre de 1929 - Tver, 2 de setembre de 2016) fou una piragüista d'aigües tranquil·les russa que va competir durant les dècades de 1950 i 1960.
El 1960 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Melbourne, on disputà dues proves del programa de piragüisme. En ambdues, el K-1, 500 metres i K-2, 500 metres, guanyà la medalla d'or. Quatre anys més tard, als Jocs de Tòquio fou quarta en el K-2, 500 metres, mentre el 1968, als Jocs de Ciutat de Mèxic, guanyà la medalla de bronze en el K-2, 500 metres.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles d'or (K-4 500 m: 1963, 1966) i tres de plata (K-1 500 m: 1958, K-2 500 m: 1958, 1966) al Campionat del Món de piragüisme en aigües tranquil·les. També guanyà sis campionats d'Europa i 13 campionats soviètics. Després de retirar-se de la competició activa exercí d'entrenadora de la selecció nacional soviètica.

## Referències

* ↑ «Всероссийская федерация гребли на байдарках и каноэ. Новости федерации». Arxivat de l'original el 2020-10-06. [Consulta: 31 octubre 2020].
* 1 2 Antonina Seredina a Sports Reference (arxivat)
* ↑ «Olympedia – Antonina Seredina». [Consulta: 31 octubre 2020].
# Estany de Sant Nazari

L'estany de Sant Nazari és un estany situat al sud de la Salanca i de la Tet, bastant al nord de l'arribada del Tec al mar. S'estén al llarg d'una faixa sorrenca paral·lela a la costa, per la qual comunica amb el mar mitjançant graus. Rep les aigües del riu Rard. També s'anomena estany de Canet. La major part de l'estany pertany al terme municipal de Canet de Rosselló, però la major part de la seva vora occidental és en terme de Sant Nazari de Rosselló.
Ocupa 782 ha, i actualment és tancat per una barra de protecció no del tot tancada, formada per l'aportació al·luvial dr la Tet, duta per la tramuntana. Aquesta aportació, tanmateix, no ha pogut reblir el conjunt de l'estany perquè aquest es troba en una terrassa superior a la del riu. Al començament de l'època històrica aquest cordó literal amb prou feines existia, per la qual cosa la línia de costa era pràcticament l'actual riba occidental de l'estany, en una zona de maresmes on destacaven el turonet de Sant Nazari i el del mas de l'Esperó. Tots dos llocs quedaven pràcticament com a illes en una zona d'aiguamolls.
L'estany de Sant Nazari està protegit per Natura 2000 a causa de la diversitat de la seva flora i fauna i el gestiona des del 2001 la Comunitat d'aglomeració de Perpinyà-Mediterrània. La riba occidental de l'estany és on es conserva la riquesa natural que s'acaba d'esmentar. El cordó litoral és una platja finíssima amb només un pas, un grau, per a la sortida de l'aigua cap al mar. La seva obertura permanent i l'existència d'algunes edificacions poden fer canviar la salinitat de l'estany, així com el seu ecosistema, per la qual cosa un organisme parastatal, el Conservatori del Litoral, ha adquirit aquest cordó entre el sud de Canet i Sant Cebrià de Rosselló per tal d'iniciar una protecció del lloc.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «157 - Sant Nazari». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol-el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN 1243-2032.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Canet de Rosselló». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.

## Referències

* ↑ «L'estany en els ortofotomapes de l'IGN». Arxivat de l'original el 2015-12-23. [Consulta: 23 desembre 2015].
* ↑ «A Dades dels Països Catalans». Arxivat de l'original el 2014-01-02. [Consulta: 1r gener 2014].
* ↑ El Punt Avui
# Hipólito Ruiz López

Hipólito Ruiz López (Belorado, Burgos, 1754 — Madrid, 1816) va ser un farmacèutic i botànic espanyol.
Va ser deixeble del director del Reial Jardí Botànic de Madrid, Casimiro Gómez Ortega, i d'Antonio Palau, abans d'acabar els seus estudis (1777) el van nomenar director de l'Expedició Botànica al Virregnat del Perú, amb la qual va visitar Xile i el Perú junt als botànics José Pavón i Joseph Dombey. A la seva tornada el 1788, dirigí l'oficina de la Flora Peruviana y Chilensis, amb l'objectiu de publicar els materials recollits durant l'Expedició i publicar la flora de Perú i Xile. El 1790 obtingué el títol de farmacèutic.

## Altres publicacions

* Quinología o tratado del árbol de la quina, Madrid 1792.
Junt amb José Antonio Pavón y Jiménez publicaren:
* Florae peruvianae et chilensis prodromus ..., 1794
* Systema vegetabilium florae peruvianae chilensis, 1798
* Flora peruvianae et chilensis, sive descriptiones, et icones ..., 1798-1802

## Honors

Epònims: (Dombeyoideae) Ruizia Cav.
La seva signatura abreujada com a botànic és:Ruiz

## Bibliografia

* Arthur Robert Steele. 1964. Flowers for the King: the Expedition of Ruiz and Pavon and the Flora of Peru. Duke University Press (Durham) : xv + 378 pp. ISBN 1-151-80977-2
* Chiarlone, Mallaina. Historia de la Farmacia. 1867. Madrid.
* Gil Sotres, P. «El farmacéutico navarro Juan José Tafalla Navascués y las expediciones botánicas del siglo XVIII». Albarelo. Revista profesional, 2004. II Etapa, N.º 4, pp. 12-14.
* Reyes Prosper, E (edit). Dos noticias históricas del inmortal botánico y sacerdote hispano-valentino Antonio José Cavanilles por D. Antonio Cavanilles y Centi y D. Mariano La Gasca. Madrid: Artes Gráficas Mateu, 1917. http://www.cervantesvirtual.com/servlet/SirveObras/12159732000106062976846/index.htm.

## Referències

* ↑ Diss. iii. 117. tt. 36, 37 1787 (IK)
* The Journals of Hipólito Ruiz: Spanish Botanist in Perú and Chile 1777-1788, traducido por Richard E. Schultes & María José Nemry von Thenen de Jaramillo-Arango, Timber Press, 1998.
* IPNI autor|Hipólito Ruiz López|8735-1

## Enllaços externs

* Corta biografía Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine.
* "Flora Peruviana et Chilensis" Vols. I-III online en Botanicus.org
* "Systema vegetabilium florae peruvianae et chilensis" online en Biblioteca Digital del Jardín botánico de Madrid Arxivat 2011-07-09 a Wayback Machine.
* "Flora peruvianae, et chilensis prodromus" online en Biblioteca Digital del Jardín botánico de Madrid Arxivat 2011-07-09 a Wayback Machine.
* "Suplemento á la Quinologia" online en Biblioteca Digital del Jardín botánico de Madrid Arxivat 2011-07-09 a Wayback Machine.
# Edgar Page

Edgar Wells Page (Wolverhampton, West Midlands, 31 de desembre de 1884 – Wolverhampton, West Midlands, 12 de maig de 1956) va ser un jugador d'hoquei sobre herba anglès que va competir a principis del segle xx.
El 1908 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on va guanyar la medalla d'or en la competició d'hoquei sobre herbal, com a membre de l'equip anglès. Entre 1907 i 1920 fou 15 vegades internacional amb Anglaterra. Durant la Primera Guerra Mundial va rebre la Creu Militar.

## Referències

* ↑ «Edgar Page Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 23 de setembre 2013. [Consulta: 14 novembre 2015].
# Amenemhet VII

Amenemhet VII fou un faraó de la dinastia XIII d'Egipte.
El seu nom d'Horus fou Kherjteptaui (Horus el cap de les dues terres); el seu nom nebti fou Neterbau (Les dues senyores, divinitat del poder); el seu nom d'Horus d'or fou Aapehti (Falcó d'or gran en fortalesa); el seu nesut biti fou Sedjefakare; i el seu nom Sa Ra fou Amenemhet.
Era probablement fill de Kay al que va succeir i va governar uns tres anys.
# István Bilek

István Bilek (Budapest, 11 d'agost de 1932 - Budapest, 20 de març de 2010) va ser un gran mestre d'escacs hongarès. Va ser tres cops campió d'escacs hongarès.

## Resultats destacats en competició

Bilek va ser tres vegades campió d'Hongria (1963, 1965 i 1970) i va participar en dos interzonals el 1962 i el 1964. Els seus tornejos més reeixits van ser Balatonfüred (1960), Salgótarján (1967) i Debrecen (1970). Va quedar en primer lloc en tots tres.
Bilek va jugar representant l'equip hongarès en nou Olimpíades d'escacs (1958 a 1974), guanyant tres medalles individuals: plata al quart tauler a la de 1962, bronze al tercer tauler a la de 1966 i plata al segon tauler a la de 1972.
Bilek va rebre el títol de Mestre Internacional el 1958 i el títol de GM el 1962.

## Vegeu també

* Milan Matulović

## Referències

* ↑ , ISBN 0-517-53146-1
* ↑ Sunnucks, Anne (1970), The Encyclopaedia of Chess, St. Martin's Press, p. 27
* ↑ Bilek, István team chess record at olimpbase.org

## Enllaços externs

* Istvan Bilek rating card at FIDE a Wayback Machine (archived 2010-11-17)
# Assar Rönnlund

Assar Rönnlund (Sävar, Suècia 1935 - 5 de gener de 2011) va ser un esquiador de fons suec que va destacar a la dècada del 1960.

## Biografia

Va néixer el 3 de setembre de 1935 a la població de Sävar, situada al municipi d'Umeå i el Comtat de Västerbotten. Estava casat amb l'esquiadora de fons Toini Gustafsson.
Va morir el 5 de gener de 2011 als 75 anys.

## Carrera esportiva

Va participar en els Jocs Olímpics d'Hivern de 1960 realitzats a Squaw Valley (Estats Units), on aconseguí finalitzar en 12è en la prova de 50 quilòmetres. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 1964 realitzats a Innsbruck (Àustria) va participar en les quatre proves disputades, aconseguint la medalla d'or en la prova de relleus 4x15 quilòmetres i la medalla de plata en la prova de 50 quilòmetres, a més de finalitzar 7è en la prova de 30 km i 13è en la de 15 km. Participà en els Jocs Olímpics d'Hivern de 1968 realitzats a Grenoble (França) on aconseguí la medalla de plata en la prova de relleus 4x15 quilòmetres a més de finalitzar 11è en la prova dels 15 km i 10è en la de 50 km.
En el Campionat del Món d'esquí nòrdic aconseguí guanyar l'any 1962 la medalla d'or en la prova de 15 quilòmetres així com en el relleu 4x15 km, a més de la medalla de plata en la prova de 50 km.

## Referències

* ↑ Mort de Assar Rönnlund Arxivat 2011-07-24 a Wayback Machine.(suec)

## Enllaços externs

* (anglès) www.fis-ski.com - Assar Rönnlund Arxivat 2011-05-25 a Wayback Machine.
# Schola Cantorum Universitaria Barcinonensis

La Schola Cantorum Universitaria Barcinonensis, o també, Schola Cantorum de la Universitat de Barcelona, és un cor de cambra que es dedica a conrear la música antiga i la polifonia religiosa. L'entitat no ha tingut sempre aquesta especialització, car en els seus orígens, quan funcionava com a cor únic de la Universitat de Barcelona, el seu repertori abastava totes les èpoques.

## Història

La seva història comença a la dècada dels 40. Tot i que el setembre de l'any 1941 ja es va començar a treballar amb el nom de Schola Cantorum de la Facultat de Filosofia i Lletres, no va ser fins a principis del curs 1942-1943 que la Schola va començar la seva trajectòria de la mà del mestre Antoni Pérez i Moya. En els seus inicis, la formació es limitava a fer les intervencions que els actes purament universitaris li requerien, però més endavant va anar agafant volada fins a arribar a ser un referent dins el món coral barceloní. En aquelles èpoques, la Schola conreava tota mena de repertori, des de música antiga fins a composicions d'autors contemporanis. Dins la plantilla d'aquell moment hi havia cantaires tan representatius com Oriol Martorell, Maria Martorell, Antoni Maria Badia i Margarit, els germans Porter Moix, etc.
Després del mestre Pérez Moya, que en fou director del 1941 al 1949, la Schola va estar dirigida pels mestres Ernest Cervera i Astor (del 1949 al 1965), Jeroni Miquel Alsina i Bes (del 1965 al 1967) i Francesc d'Assis Bonastre i Bertran (del 1967 al 1972). Els fets convulsos que envoltaven el món universitari a principis del 70 i fins a la caiguda del règim provocaren que l'entitat hagués d'aturar la seva activitat. No fou fins als anys 80 que es formà la Coral Universitària i l'any 1989 el Cor de la Universitat de Barcelona que recollí el testimoni de l'activitat coral a la Universitat. L'any 2002, un grup de cantaires del Cor de la UB amb molt de rodatge dins el món coral volgueren començar a conrear la música antiga i la polifonia religiosa i amb aquest objectiu endegaren de nou l'activitat de la Schola. Actualment la formació es considera cor de cambra amb una mitjana de 20 cantaires. Des de l'any 2002 el director de la Schola és el mestre Carles Gumí i Prat.

## Referències

* ↑ Porter-Moix, Josep. Una història de la cançó. Generalitat de Catalunya, Departament de Cultura, 1987, p. 30. ISBN 978-84-393-0884-3.
* ↑ Schola Cantorum al web de la UB
* 1 2 Catalunya, 1992, Comissió Amèrica i. Diccionari dels catalans d'Amèrica: contribució a un inventari biogràfic, toponímic i temàtic. Comissió Amèrica i Catalunya, Generalitat de Catalunya, 1992, p. 423. ISBN 978-84-7256-980-5.
* ↑ Qui som, cor de la UB
* ↑ Directors de la SCUB

## Enllaços externs

* Lloc web
# Gondoí d'Alsàcia

Gondoí d'Alsàcia († 30 d'octubre del 656), va ser senyor de l'Ornois i de Toul, del Bassigny/Bolenois, i primer duc d'Alsàcia entre 640 i aproximadament 656.

## Ascendència

Segons el genealogista Christian Settipani, seria un nebot de Warnacari II, majordom de palau de Borgonys, i procedent d'una germana de Khagneric, comte de Meaux.

## Biografia

Tornant d'una missió, l'abat Eustaci de Luxeuil, li havia retut visita a la seva vil·la situada a la vora del Mosa. Gondoí li va presentar els seus dos fills, després va curar gràcies a una « unció d'oli beneït » la jove Salaberga, la seva filla, que era cega.
Vers el 634 Gondoin va fundar l'Abadia de Moutier-Grandval (Granfeld) (un dels primers convents fundats en territori dels alamans).
El 640, el rei d'Austràsia va fundar el ducat d'Alsàcia (que durarà fins al 754) per garantir a la part del Rin la seguretat de cara al poderós i independent ducat de Saxònia-Alamània. Sundgau i Nordgau foren fusionats sota l'autoritat d'un sol duc, d'un sol administrador reial (Domesticus) i d'un sol bisbe, els tres residint a Estrasburg. Va nomenar a Gondoí com a primer duc d'Alsàcia.
Aquest va afavorir, com també els seus successors, l'expansió del cristianisme creant abadies que asseguraven l'evangelització. Bonifaci el va succeir en el títol de duc d'Alsàcia.

## Descendència

Gondoí es va casar amb Saratruda amb la que va tenir cinc fills entre els quals:
* Santa Salaberga († el 22 de setembre del 656), abadessa de Saint-Jean de Laon].
* Leudinus Bodo, bisbe de Toul.
* Fulculf Bodo, senyor de l'Ornois, i amb terres a Alsàcia.

## Notes i referències

* ↑ Suzanne Martinet (bibliotecaria de la ciutat de Laon, presidenta de la Societat històrica d'Haute-Picardie) L'abbbaye Notre-Dame la Profonde et les deux premières abbesses, una biografia de santa Salaberge i del seu pare Gandoí, duc de l'Ornois.
* ↑ Jean Nicolas Jager, Histoire de l'Église catholique en France, d'après les documents les plus authentiques, depuis son origine jusqu'au concordat de Pie VII, publicat per A. Le Clere, 1862, pàg. 197
* ↑ Jean Nicolas Jager, op. citat pàg. 288
* ↑ Suzanne Martinet, op. cit., pàg. 67
* ↑ Jean Nicolas Jager, op. citat, pàg 290
# Harold Stapley

Harold Stapley, també conegut com a Henry "Harry" Stapley (Southborough, districte de Tunbridge Wells, Kent, 29 d'abril de 1883 – Glossop, Derbyshire, 29 d'abril de 1937) va ser un futbolista anglès que va competir a començaments del segle xx. Jugà com a davanter i en el seu palmarès destaca una medalla d'or en la competició de futbol dels Jocs Olímpics de Londres de 1908.
A la selecció nacional jugà un total de 3 partits, en què marcà 6 gols, quatre d'ells en la semifinal olímpica.

## Referències

* ↑ Courtes biographies des meilleurs buteurs mondiaux par année (1901-1910), IFFHS.de
* 1 2 «Harry Stapley Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 de desembre 2012. [Consulta: 20 febrer 2016].
* ↑ Fitxa de Harold STAPLEY Arxivat 2016-02-23 at Archive.is a fifa.com
# Comunitat de municipis del País d'Uzel-près-l'Oust

La Comunitat de municipis del País d'Uzel-près-l'Oust (en bretó Kumuniezh-kumunioù Bro Uzel e-tal an Oud) és una antiga estructura intercomunal francesa, situada al departament de les Costes d'Armor a la regió Bretanya, al País Centre Bretanya. Té una extensió de 40,71 kilòmetres quadrats i una població de 2.002 habitants (2009).

## Composició

Agrupa 3 comunes :
* Allineuc
* Uzel
* Saint-Hervé

## Vegeu també

* Intercomunalitats de les Costes d'Armor

## Enllaços externs

* Comunitat de municipis del País d'Uzel-près-l'Oust Arxivat 2012-08-20 a Wayback Machine.
* (francès) (bretó) Geografia de Bretanya : portal geogràfic, cartogràfic i estadístic
# Georges Casanova

Auguste Georges Casanova (Alger, Algèria francesa, 26 de juliol de 1890 - Alger, 20 de febrer de 1932) va ser un tirador d'esgrima francès que va competir en els anys posteriors a la Primera Guerra Mundial.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on disputà dues proves del programa d'esgrima. En la competició d'espasa per equips guanyà la medalla de bronze, mentre en la d'espasa individual fou cinquè.

## Referències

* ↑ «Auguste Casanova Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 26 d'octubre 2012. [Consulta: 3 setembre 2017].
# Joe Deakin

Joseph Edmund "Joe" Deakin (Stoke-on-Trent, Staffordshire, 6 de febrer de 1879 – Dulwich, Londres, 30 de juny de 1972) va ser un atleta britànic que va competir a començaments del segle xx.
Deakin va lluitar a la Segona Guerra Bòer amb la Rifle Brigade. Durant el temps d'estada a Sud-àfrica va establir els rècords sud-africans de les 880 iardes i la milla. Posteriorment fou destinat a Irlanda, on va guanyar els títols de la milla i les 4 milles el 1901. El 1903 tornà a Anglaterra i ben aviat es va guanyar una bona reputació com a corredor de camp a través, tot guanyant la medalla de bronze (1905) i l'or per equips (1905, 1906 i 1908) als Cros de les Nacions.
Finalitzà segon al campionat anglès de cros el 1907 i mostrà un bon estat de forma durant bona part de les curses que disputà a començaments del 1908. Això va fer que fos seleccionat per prendre part en els Jocs Olímpcs de Londres. Deakin disputà les proves dels 1500 metres, on fou sisè; les 5 milles, on quedà eliminat en segona sèrie; i les 3 milles per equips, on guanyà la medalla d'or, conjuntament amb Archie Robertson, William Coales, Harold A. Wilson i Norman Hallows.
Posteriorment lluità a la Primera Guerra Mundial i seguí corrent fins als 90 anys.

## Referències

* 1 2 3 Joe Deakin. sports-reference.com
* ↑ Joseph Deakin. trackfield.brinkster.net
# Antonio Janni

Antonio Janni (Santena, 19 de setembre de 1904 - Torí, 29 de juny de 1987) fou un futbolista italià, que jugava com a migcampista. Competí durant les dècades de 1920 i 1930 i, en retirar-se, exercí d'entrenador.
A nivell de clubs jugà al Torino Football Club, amb qui va guanyar la lliga italiana de 1927-1928 i la Copa de 1935-1936; i al Varese.
Amb la selecció nacional jugà 23 partits entre 1924 i 1929, en què marcà un gol. El 1928 va ser seleccionat per disputar els Jocs Olímpics d'Amsterdam, on l'equip italià guanyà la medalla de bronze en la competició de futbol. Guanyà la Copa Internacional d'Europa Central de 1927-1930.
Un cop retirat fou entrenador dels mateixos equips en què fou jugador.

## Referències

* 1 2 Antonio Janni a national-football-teams.com
* ↑ Antonio Janni a eu-football.info
* ↑ «Antonio Janni Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d'abril 2020. [Consulta: 6 gener 2019].
# La noia que somiava un llumí i un bidó de gasolina (pel·lícula)

* Per a la novel·la escrita per Stieg Larsson, vegeu l'article La noia que somiava un llumí i un bidó de gasolina.
La noia que somiava en un llumí i un bidó de gasolina (Flickan som lekte med elden en suec) és una pel·lícula sueca del 2009, dirigida per Daniel Algredson. La pel·lícula està basada en el segon llibre de la trilogia Millennium de Stieg Larsson.

## Trama

Els destins de Mikael i Lisbeth es tornen a ajuntar, després d'haver-hi un triple assassinat (una de les víctimes era el tutor legal i assetjador de la noia), però en aquest cas, Lisbeth n'és la sospitosa, encara que Mikael i Paolo Roberto creguin que no ha estat ella. La revista Millennium, mentrestant, està a punt de publicar un número especial sobre una xarxa de tràfic de prostitutes provinents de països d'Europa de l'Est.

## Repartiment

* Michael Nyqvist com a Mikael Blomkvist
* Noomi Rapace com a Lisbeth Salander
* Lena Endre com a Erika Berger, amiga de Blomkvist
* Peter Andersson com a Bjurman
* Sofia Ledarp com a Malin Eriksson
* Paolo Roberto com a Paolo Roberto
* Yasmine Garbi com a Mimmi Wu
* Georgi Staykov com a "Zala"
* Annika Hallin com a Annika Giannini
* Alexandra Eisenstein com a periodista
* Tanja Lorentzon
* Sven Ahlström
* Magnus Krepper
* Ralph Carlsson

## Vegeu també

* Els homes que no estimaven les dones (pel·lícula), primera part de la tilogia
* La reina al palau dels corrents d'aire (pel·lícula), tercera i última part de la tilogia

## Referències

* ↑ La noia que somiava un llumí i un bidó de gasolina al web de la Generalitat de Catalunya [Consulta: 17/11/2013]

## Enllaços externs

* La noia que somiava un llumí i un bidó de gasolina Arxivat 2010-04-02 a Wayback Machine. a The MovieHamlet (anglès)
# Asty Dwi Widyaningrum

Asty Dwi Widyaningrum (Jayapura, 25 d'octubre de 1999) és una jugadora de bàdminton indonèsia.

## Fites
### BWF International Challenge (1 or, 3 argents)

Individual femení
| Any | Torneig | Oponent | Puntuació | Resultat |
| 2016 | Internacional de Singapur | Lee Ying Ying | 21–19, 21–12 | 1 Guanyadora |
| 2016 | Repte Internacional de Bahrain | Sri Fatmawati | 14–21, 16–21 | 2 Finalista |
| 2017 | Internacional d'Indonèsia | Shiori Saito | 15–21, 15–21 | 2 Finalista |
| 2021 | Repte Internacional de Bahrain | Lauren Lam | 18–21, 10–21 | 2 Finalista |
    Torneig BWF International Challenge
    Torneig BWF International Series

## Cronologia d'activitat
### Competicions individuals

* Nivell sènior
| Torneig | 2018 | 2019 | Millor resultat |
| BWF World Tour ||||
| Indonesia Masters Super 100 | R2 | R1 | R2 (2018) |
| Rànquing de cap d'any | 170 | 230 | |
| Torneig | 2017 | Millor resultat |
| BWF Grand Prix Gold and Grand Prix |||
| Malaysia Masters | R1 | R1 (2017) |
| Thailand Open | R1 | R1 (2017) |
| Rànquing de cap d'any | 140 | |

## Referències

* ↑ «Players: Asty Dwi Widyaningrum». Badminton World Federation. [Consulta: 22 setembre 2016].
* ↑ «Pemain: Asty Dwi Widyaningrum» (en indonesi). Badminton Association of Indonesia. Arxivat de l'original el 23 agost 2021. [Consulta: 22 setembre 2016].