OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cristina García Torres

Cristina García Torres (Barcelona, 10 de juny de 1984) és una exjugadora de bàsquet i política aragonesa d'origen català.
Aler, començà a pracitcar el bàsquet al col·legi Josep Tous del barri de Sants i posteriorment a La Salle Bonanova. En categoria cadet s'incorporà al centre formatiu Segle XXI, amb el qual competí a la Lliga femenina 2. La temporada 2002-03 fitxà pel Cadí la Seu, fent el seu debut a la Primera Divisió i, posteriorment, jugà a diversos equips de l'elit estatal, Club Bàsquet Puig d'en Valls (2003-04), UB Barça (2004-06), amb el qual es proclamà campiona de Lliga espanyola (2005) i Lliga catalana (2005), Club Bàsquet Femení Sant Adrià (2006-10), aconseguint quatre Lligues catalanes 2 consecutives, i Stadium Casablanca (2010-11). L'estiu de 2011 tornà al Cadí la Seu amb el qual jugà durant dues temporades. Internacional amb la selecció espanyola en categories de formació, es proclamà campiona d'Europa en categoria cadet (1999).
Diplomada en Magisteri d'Educació Física per la Universitat de Barcelona, després de la seva retirada esportiva es dedicà la política. Fou escollida regidora de l'Ajuntament de Saragossa en les eleccions municipals espanyoles de 2015 pel grup de Ciudadanos. En les següents eleccions municipals de 2019, tornà a sortir escollida i ocupà la regidoria d'Esports de l'Ajuntament de Saragossa. Durant el seu mandat, se celebraren esdeveniments esportius com la fase final de la Copa de la Reina de 2023 al Pavelló Príncipe Felipe, amb rècord d'assistència a la final de 10.800 espectadors, i la fase final de la Copa ASOBAL de 2022, entre d'altres. L'agost de 2023 fou escollida Directora General de l'Esport del Govern d'Aragó.

## Referències

* ↑ Gaudioso, Sonia. «Cristina García: "Esta edición de la Copa de la Reina puede batir récord de aforo en el Príncipe Felipe"» (en castellà). Marca, 15-02-2023. [Consulta: 22 juliol 2024].
* ↑ «Cristina García Torres». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Cristina García es el primer fichaje del Mann Filter» (en castellà). Heraldo de Aragón, 25-07-2013. [Consulta: 22 juliol 2024].
* ↑ «Entrevista a Cristina García Torres, concejal de Deportes del Ayuntamiento de Zaragoza» (en castellà). Enjoy Zaragoza, 27-07-2022. [Consulta: 22 juliol 2024].
* ↑ Martín, Alejandro. «Qué hay detrás del idilio entre Zaragoza y el básquet femenino» (en castellà). El País, 29-03-2023. [Consulta: 22 juliol 2024].
* ↑ «Cristina García Torres, Directora general de Deportes de Aragón» (en castellà). Sportnet4Women, 09-11-2023. [Consulta: 22 juliol 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa de Cristina García Torres - Comperticiones FEB
* Fitxa de Cristina García Torres - Gobierno de Aragón
# Andreu Julià

Andreu Julià (Tortosa -València, 1381) és un arquitecte autor de diversos monuments gòtics a Tortosa i València.
Andreu Julià apareix en els documents per primera vegada com a mestre d'obres de la seu de València, on probablement s'encarregà de la construcció de l'Aula Capitular —actual capella del Sant Calze— entre 1356 i 1369. Després de fer alguns treballs com a mestre major de la seu de Tortosa (1376-78), entre 1380 i 1381 projectà la torre campanar de la seu de València o Micalet, que és el treball que més fama li ha atorgat. A més, era expert en l'art d'anivellar les aigües, com ara en els seus treballs per a la séquia de Favara a l'Horta de València.
| El Micalet | Vista obliqua de l'elegant volta de creueria de huit nervis de la capella del Sant Calze |

## Referències

* ↑ «Andreu Julià | enciclopedia.cat». [Consulta: 24 octubre 2024].
* Gran Enciclopedia de la Comunidad Valenciana (2005): Volum VIII, veu: "Julià, Andreu". Editorial Prensa Ibérica.
# Cal Santamaria (Torà)

Cal Santamaria és una casa de Torà (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Forma part del conjunt d'habitatges que tanquen la plaça de la Creu per ponent.

## Descripció

Edifici de dues plantes de pedra arrebossat on es diferencien tres cossos verticals iguals.
A la planta baixa destaquen tres portes d'arc escarser amb una àmplia motllura de pedra gravada; la central és lleugerament més petita i presenta una porta de fusta de doble batent d'època modernista. Destaca un sòcol amb pedres de diferents mides i formes. Al primer pis apareixen tres portes balconeres amb balcó i barana de forja, emmarcades per una motllura llisa de pedra. Damunt de cadascuna d'aquestes portes balconeres trobem una finestra romboidal amb motllura de pedra.
Una cornisa llisa esgraonada encapçala l'edifici, que es caracteritza per la seva simplicitat en les formes.

## Referències

* 1 2 3 «Cal Santamaria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 març 2015].
# Pierre Aubry

Pierre Aubry, (París, 14 de febrer, 1874 - Dieppe (Normandia), 31 d'agost, 1910), fou un musicòleg francès. És considerat un dels pioners de la musicologia medieval.

## Biografia

Pierre Aubry va ingressar a l'École nationale des chartes el 1894.
Interessat pel cant gregorià, a partir de 1895 assistí a l'abadia de Saint-Pierre de Solesmes. L'any següent va ser presentat a Dom Mocquereau, director del taller de Paleografia Musical de l'abadia, per Jules Combarieu3.
La seva tesi sobre la filologia musical dels trouvères li va valer el diploma d'arxiver paleògraf l'any 1898. Esdevingut musicòleg especialitzat en l'Edat Mitjana i el cant gregorià, va ensenyar musicologia sacra a l'Institut Catòlic de París així com a l'"École Pratique" d'educació superior. Després de conèixer Charles Bordes, també va ensenyar a la Schola Cantorum de París que aquest havia fundat.
A més, Aubry va assistir a Dom Mocquereau com a musicòleg, donant suport a la paleografia musical. En particular, aquest antic alumne de l'École des Chartes va contribuir a millorar de manera més científica els estudis de Dom Mocquereau.
El 1900 es va graduar a l'Escola d'Idiomes Orientals per a la llengua armenia. Després dels seus viatges pel Caucas, Armènia i Turkestan, va donar conferències a París, a les províncies i a l'estranger, va escriure en revistes especialitzades (Correspondent, Tribune de Saint-Gervais, Revue musicale, Bulletin de la S.I.M., etc...), i va publicar diversos llibres.
No obstant això, va morir prematurament arran d'un accident d'esgrima. Està enterrat al cementiri de Longs Réages a Meudon.

## Referències

* ↑ Pierre Aubry [archive] », sur l'encyclopédie Larousse (consulté le 23 mars 2011).
* 1 2 3 4 5 Dom Patrick Hala de l'abbaye Saint-Pierre de Solesmes, Solesmes et les musiciens au tournant du 20e siècle, dans les Études grégoriennes, tome XXXVIII (2011) p.258 ; d'après Émile Dacier, "Pierre Aubry", Bibliothèque de l'École des chartes, 1910, vol.71, p.701-704 ainsi que Rémy Campos, "Philologie et sociologie de la musique au début du XXe siècle, Pierre Aubry et Jules Combarieu", dans la Revue d'histoire des sciences humaines, 2006, n°14, p.19-47
* 1 2 Emile Dacier, « Nécrologie Pierre Aubry (1874-1910) », Bibliothèque de l'école des chartes, tome 71. pp. 701-704, 1910 (lire en ligne [archive])

## Bibliografia

* Les Proses d'Adam de Saint-Victor (1900)
* Lais et descorts français du XIII (1901)
* Rythme tonique des églises chrétiennes au moyen âge (1903)
* Plus anciens monuments de la musique française (1905)
* Estampies et danses royales (1907)
* Cent motets du XIII$^e$ siècle (1908)
* Iter hispanicum (1908)
* Trouvères et troubadours (1909)
# Louis Monnier

Louis Monnier és un historiador i arxiver francès nascut a Nantes el 17 d'agost de 1906 i mort a Orleans el 24 d'abril de 1982.

## Biografia

Louis Monnier era fill d'Urbain Monnier, metge en cap d'hospitals, professor de l'Escola de Medicina de Nantes, i de Jeanne Jonneau, presidenta de l'"Entr'aide Nantaise", fundadora de la Federació Francesa de Grups d'Emprenedoria. Louis estudiant a l'institut Clemenceau i després a Rennes, seguint cursos a l'"École Pratique des Hautes Études" i graduat com a arxiver paleogràfic a l'"École des Chartes", amb una tesi sobre la política d'Enric III, esdevingué arxiver a Estrasburg després a el departament de la Vendée.
Fou membre suplent del Comitè Tècnic de la Direcció d'Arxius de França des del principi (1948), després membre titular (1949-1955). El febrer de 1949 va ser elegit secretari general de la Unió Nacional de Personal dels Arxius de França, mandat que va mantenir fins a l'assemblea general del 12 de febrer de 1955, arran del seu suport a la possibilitat de nomenar conservadors de la torre exterior. Restant secretari de la secció d'arxivers, va renunciar al càrrec i al sindicat, i es va convertir en membre de l'oficina de la "Union Syndicale des Archivists" (futur unió CGC d'arxius de França) aleshores constituïda. També va ser elegit representant del personal a la comissió administrativa mixta d'arxivers l'any 1951.
Nomenat arxiver en cap del departament del Loiret l'any 1949, va ser l'encarregat de reconstituir els arxius destruïts l'any 1940 i reallotjar-los, assegurant la construcció del nou dipòsit (1959). Presenta nous dipòsits de fons privats (notaris supervivents, col·lecció Jarry, fons del bisbat, etc.) així com microfilms dels registres parroquials de l'Antic Règim (per a tot el Loiret), registres de la Nació Germànica de la Universitat d'Orleans , diversos documents d'altres procedències, o fins i tot estudis impresos realitzats a partir d'arxius abans de la seva destrucció, etc. Fou vicepresident (1959-1960) després president (1961-1963) de la Societat Arqueològica i Històrica d'Orléanais. Durant aquest període, el maig de 1961, va organitzar actes culturals en homenatge a l'Ancienne université d'Orléans.
Va ser condecorat amb la Legió d'Honor el 1958.
El 1966, va esdevenir director dels serveis d'arxius del departament de Gironda i conservador en cap de la regió d'Aquitània. Es va jubilar el 18 d'agost de 1976.

## Publicacions

* Estudi sobre el sistema monetari a França de 1568 a 1578 (1974)
* Causes i conseqüències econòmiques de la diada de Saint-Barthélémy: estudi sobre el sistema monetari a França de 1568 a 1578 (1974)
* Causes i conseqüències econòmiques de Saint-Barthélémy (1974)
* Antiga Casa de Govern, avui Hotel del Prefecte de Gironda, rue Vital-Carles a Bordeus (1972)
* La revolució a Bordeus i Gironda (1972)

## Honors

* Cavaller de la Legió d'Honor

## Referències

* ↑ Bulletin de la Société archéologique et historique de l'Orléanais. Volume 14, Numéros 110-117, 1996

## Enllaços externs

* Recurs de la vida pública(francès)
* Recurs de recerca-(francès)
* Louis Monnier, arxiver constructor (1949-1966)-(francès)
# Hélène Krzyżanowska

Halina Krzyżanowska (Courbevoie (Alts del Sena), 4 d'agost, 1867 - Rennes (Ille i Vilaine), 18 de gener, 1937), va ser una pianista i compositora polonesa i francesa.
Va néixer, en el si d'una gran família musical de l'aristocràcia empobrida de Polònia. Els seus pares eren Franciszek Krzyżanowski i Józefina Maria. Als 13 anys, va guanyar el primer premi en un concurs de cant al Conservatori de París, on va estudiar piano amb Félix Le Couppey i Antoine François Marmontel, i composició amb Ernest Guiraud. Va rebre la primera distinció el 1881, el segon premi el gener de 1883 i el primer el 1885. Va fer el seu primer concert el 1885.
Va compondre principalment peces per a piano, peces de cambra, així com una sonata per a violoncel, violí i altres peces. Des de 1900, va ser professora del curs de piano al Conservatori de Rennes. Va donar concerts a molts països europeus.
Va morir a casa seva al carrer du Bois Rondel als 69 anys. Va ser enterrada el 21 de gener al cementiri del nord de Rennes.
Condecorada amb l'Orde Polònia Restituta.

## Referències

* ↑ https://gallica.bnf.fr/ark:/12148/bpt6k2284582/Le Temps”, 1881-08-02. (fr.).
* ↑ „La Petite Gironde”, 1927-12-09. (fr.).
* ↑ https://gallica.bnf.fr/ark:/12148/bpt6k1210456/f316.item/„La Revue littéraire septentrionale”. (fr.).
* ↑ Jarosław Zieliński:/https://web.archive.org/web/20110226152720/http://www.usc.edu/dept/polish_music/PMJ/issue/5.2.02/polandzielinski.html/Polish Music Journal. [dostęp 2019-10-13]. [zarchiwizowane z tego adresu (2011-02-26)]. (ang.)
* ↑ https://gallica.bnf.fr/ark:/12148/bpt6k6607788/f7.item/„L'Ouest-Éclair”, 1937-01-20. (fr.).

## Enllaços externs

* Obres d'Halina Krzyżanowska a la biblioteca Polona-(polonès)
# Geneviève Joy

Geneviève Joy (Bernaville, 4 d'octubre de 1919 - 13è districte de París, 27 de novembre de 2009) va ser una pianista clàssica i modernista francesa que, al final de la Segona Guerra Mundial el 1945, va formar un duo-piano amb Jacqueline Robin, aclamat per l'associació crítica. Aquest duo va durar quaranta-cinc anys, fins al 1990. El compositor Henri Dutilleux, amb qui es va casar el 1946, li va dedicar la seva Sonata per a piano, que va gravar per a "Erato Records" el 1988.
Nativa de la petita comuna de Bernaville al departament de Somme a la regió de Picardia del nord de França, Geneviève era filla de Lina Breton de Bernaville i del seu marit irlandès Charles Joy que va servir a l'exèrcit britànic durant la Primera Guerra Mundial. Geneviève Joy va ser una infant prodigi del piano que va ser acceptada al Conservatori de París de renom mundial el 1932 als 12 anys.
El 1982, va formar part del jurat del Concurs Internacional de "Piano Paloma O'Shea a Santander".
Va morir mentre dormia en un hospital de París vuit setmanes després del seu 90è aniversari.

## Referències

* ↑ Jean-Pierre Thiollet, 88 notes pour piano solo, "Solo de duo", Neva Editions, 2015, p.97. ISBN 978-2-3505-5192-0
* 1 2 Agence France-Presse (28 November 2009). "La pianiste française Geneviève Joy décède à l'âge de 90 ans". Le Point (in French). Retrieved 28 November 2009.
* ↑ Agence France-Presse (28 November 2009). "Mort de la pianiste Geneviève Joy". Le Figaro (in French). Retrieved 28 November 2009.
* ↑ "Les éphémérides / 4 October 1936" (in French). Radio France. Archived from the original on 7 June 2011. Retrieved 2009-11-28.
* ↑ "Geneviève Joy/ 15 December 2009". Daily Telegraph. London. 15 December 2009. Retrieved 15 December 2009.
* ↑ Paloma O’Shea Santander International Piano Competition “Winners, members of the jury and artistic guests”
# François Asselineau

François Asselineau (París, 14 de setembre de 1957), és un funcionari i polític francès.
Asslineau va ser actiu a Rassemblement pour la France (RPF) i Unió per a un Moviment Popular (UMP) abans de fundar el seu propi partit Union populaire républicaine (UPR) el 2007. El partit està a favor que França es retiri de la UE, la zona euro i l'OTAN. Asslineau es va presentar a les eleccions presidencials del 2012 i a les presidencials del 2017, on va aconseguir el 0,92 per cent a la primera volta.
François Asselineau és educat a HEC Paris i ENA.

## Referències

* ↑ Qui est François Asselineau, le candidat de l'UPR à la présidentielle ?
* ↑ Présidentielle 2022 : qui est François Asselineau, candidat de l'Union populaire républicaine ?
* ↑ François Asselineau, ex-candidat de l'UPR à l'élection présidentielle
# Bruno Bělčík

Bruno Bělčík (Karviná, 14 de gener de 1924 - Praga, 10 de març de 1990) Va ser un violinista txecoslovac.
Bělčík va ser mestre de concerts de l'Orquestra Simfònica de Praga del 1946 al 1960, després de la Filharmònica txeca. Com a músic de cambra va ser membre del "Prazske Trio" amb František Rauch (piano) i František Smetana (violoncel). Com a solista, principalment va actuar i interpretant obres de compositors txecs com Antonín Dvořák, Josef Suk, Josef Bohuslav Foerster i Bohuslav Martinů.

## Referències

* Encyclopedie Cojeco - Bělčík, Bruno
* Altenberg Trio - Ensembledatenbank - Klaviertrios
* Allmusic - Bruno Belcik
# Gautier Sabrià

Gautier Sabrià (Perpinyà, 1988) és un antropòleg i sociòleg nord-català especialitzat en qüestions de nacionalismes i polítiques urbanes. És també un analista habitual de l'actualitat de la Catalunya del Nord en diferents mitjans com ara Ràdio Arrels, Directa o El Temps.

## Referències

* ↑ Trobat, Antoni. «La presència normalitzada als mitjans ha afavorit la desdimonització del Front Nacional». Nationalia, 04-05-2017. [Consulta: 30 juny 2024].
* ↑ «ENTREVISTA - El sociòleg Gautier Sabrià analitza l'estat de les mobilitzacions contra la reforma de les jubilacions». Ràdio Arrels, 30-03-2023. [Consulta: 30 juny 2024].
* ↑ Ardévol, Clara. «Perpinyà esdevindrà laboratori i vitrina per a l'extrema dreta». Vilaweb, 29-06-2020. [Consulta: 30 juny 2024].
* ↑ Ardévol, Clara. «Fa la sensació que Macron li ha fet un regal a l'extrema dreta». Vilaweb, 11-06-2024. [Consulta: 30 juny 2024].
# Eduard Friedrich Eversmann

Alexander Eduard Friedrich Eversmann (Wehringhausen, 23 de gener de 1794 - Kazan, 14 d'abril de 1860) va ser un biòleg i explorador alemany.

## Biografia

Eversmann va néixer a Westfàlia i va estudiar a les universitats de Marburg, Halle, Berlín i Dorpat. Va rebre el seu grau de Filosofia i Màster de Ciències Liberals a Halle, el 1814, i en Dorpat es va graduar com a Doctor de Medicina i Cirurgia el 1817. Durant els següents tres anys va viatjar al sud dels Urals, recol·lectant espècimens i enviant-los a Hinrich Lichtenstein a la Universitat de Berlín.
Eversmann va planejar durant molt de temps un viatge a l'Àsia central per recol·lectar espècimens d'història natural. A més va estudiar els idiomes, costums i la religió musulmana de la gent de l'àrea. El 1820 va ser a Bukharà com a comerciant, travessia que va descriure en Reise Orenburg nach Buchara, el 1823, i amb un apèndix d'història natural de Lichtenstein. En 1825 va viatjar amb una expedició militar a Khivà. El 1828 va ser triat professor de zoologia i de botànica a la universitat de Kazan. Durant els següents trenta anys va escriure nombroses publicacions i és considerat pioner d'estudis de la flora i de la fauna de les estepes del sud-est de Rússia, entre el Volga i els Urals.

## Honors

El seu nom és commemorat en un nombre d'aus (com Phoenicurus erythronotus), papallones (com Parnassius eversmanni) i arnes (Actebia fennica).

## Abreviatura (botànica)

L'abreviatura Eversm. s'empra per a indicar a Eduard Friedrich von Eversmann com autoritat en la descripció i classificació científica dels vegetales.

## Referències

* Mearns and Mearns - Biographies for Birdwatchers ISBN 0-12-487422-3

## Enllaços externs

* Mittheilungen ueber einige neue und einige weniger gekannte Säugethiere Russlands, en Bull. Soc. Imp. Nat. Mosc., 1840, t. XII, Moskau
# Aaron Sloman

Aaron Sloman (Que Que, Rhodèsia del Sud, 1936) és un filòsof que s'ha especialitzat en la cognició i la intel·ligència artificial. Seguint les idees de Kant sobre el paper de les matemàtiques i la lògica en el raonament va estudiar els components que afecten al raonament, especialment l'emoció, i com aquests poden afectar la seqüència lògica i fins i tot la percepció. Ho considera un element essencial de l'evolució de la intel·ligència en els éssers humans i mira d'entendre com funciona a partir d'intentar replicar-ho en màquines de manera que es reprodueixi a manera d'experiment.
Sloman va néixer l'any 1936 a la població de Que Que (actualment conegut com a Kwekwe), Rhodèsia del Sud (actualment conegut com a Zimbabwe).
# Katalin Kováts

Katalin Kováts (Budapest, 16 d'octubre de 1957) és una esperantista, pedagoga i lingüista hongaresa coneguda per la seva contribució a la difusió i ensenyament de l'esperanto. És editora del portal edukado.net, dedicat a la formació d'ensenyants d'esperanto, i és responsable dels exàmens KER d'esperanto en nom de l'Associació Universal d'Esperanto (UEA).
Va ser escollida Esperantista de l'Any el 2010 per la seva tasca en la promoció de l'ensenyament professional de l'esperanto i per la seva contribució a la implementació dels exàmens segons el Marc Comú Europeu de Referència per a les llengües (MCER). També va ser membre de l'Acadèmia d'Esperanto (2007-2022).
Kováts és coneguda per haver fundat i gestionat el projecte Ekparolu! per ajudar els nous parlants d'esperanto a practicar l'idioma. A més, ha estat guardonada amb diversos premis per la seva trajectòria, incloent-hi el Premi Ada Fighiera-Sikorska (2009) i el Premi Deguĉi (2018) per la seva dedicació a l'ensenyament de l'esperanto.

## Referències

* 1 2 Birke DOCKHORN; Bertilo WENNERGREN «Malgranda - sed kia amiko!» (PDF) (en esperanto). Internacia Pedagogia Revuo. ILEI, 4-2006. ISSN: 1013-2031.
* ↑ «Katalin Kovats, la Esperantisto de la Jaro 2010» (en esperanto). esperanto-ondo.ru. [Consulta: 16 octubre 2024].
* ↑ «Akademio de Esperanto: Oficialaj Informoj 30 – 2019 03 10» (en esperanto). [Consulta: 16 octubre 2024].

## Enllaços externs

* «edukado.net → / Ĉefpaĝo» (en esperanto). [Consulta: 16 octubre 2024].
* «La Ondo de Esperanto, 2011, n-ro 2 (196) - Lo-196.pdf» (en esperanto). esperanto-ondo.ru, 2011. [Consulta: 16 octubre 2024].
# António de Araújo e Azevedo

António de Araújo e Azevedo, primer comte da Barca (Ponte de Lima, (14 de maig de 1754 — 21 de juny de 1817) va ser un diplomàtic, científic, polític i escriptor portuguès.

## Biografia

António de Araújo de Azevedo nasqué a Ponte de Lima, una parròquia (freguesia) de Sá, propera a Ponte da Barca dins una família noble. Mai es va casar ni va deixar descendents. Al seu enterrament només hi acudiren dues personalitats les dues estrangeres: el francès Jean-Baptiste Maler i l'encarregat de negocis estatunidenc John James Appleton.
Araújo estudia Filosofia a la Universitat de Coimbra, després estudià matemàtiques i història.
A Portugal, organitzà l'any 1779 una Sociedade Económica dos Amigos do Bem Público. Va ser ministre i ambaixador extraordinari al Tribunal de l'Haia (1787), negociant el tractat de pau entre Portugal i França (tractat que no va ser ratificat per les intrigues del seu gran enemic Rodrigo de Sousa Coutinho).
També va ser ministre plenipotenciari a la República Francesa el 1795, 1797 i 1801. Després va ser transferit a Sant Petersburg on hi va passar tres anys. Va ser un dels consellers que més va incentivar l'anada de la família Reial a Brasil.
Araújo arribà a Rio de Janeiro el 6 de març de 1808. S'establí en un palauet a la rua do Passeio, on es dedicà exclusivament a treballs científics. Va perdre el favor del rei.
A la seva residència organitzà un jardí botànic on cultivà més de 1.500 espècies de plantes que va catalogar sota el nom d'Hortus araujensis.
L'any 1814 tornà a la política, essent nomenat Ministro da Marinha, quan morí el Conde das Galveias. Aquest any amb un alambí del tipus escocès destil·la begudes.
Davant del clamor del poble de Madeira per tal que s'abolís el tribunal de la Inquisició portuguesa, Araújo suggerí que el rei João VI l'abolís però això no es va portar a terme per la negativa del Papa Pius VII.
Va intercedir davant el Príncep Regent per a elevar Brasil a la categoria de Reino Unido de Portugal, Brasil e Algarve, cosa que es va fer el 15 de desembre de l'any 1815.
També col·leccionà obres d'art.

## Obres publicades

No hi ha referències sobre el fet que s'hagi publicat el catàleg de plantes Hortus araujensis:
* versió il·lustrada de Osmia, tragédia coroada pela Academia Real das Ciências de Lisboa, Lisboa, 17??;
* Ode a Dryden para o dia de Santa Cecília, traduzida em português, (Hamburg, 1799), amb tres odes de Gray ;
* Tradução da Elegia de Gray, composta no cemitério de uma igreja de aldeia, s.l. e s.d. (probablement Hamburg, ?);
* Ramalhete, 1841;
* Resposta ou refutação da carta de um vassalo nobre ao seu Rei, sem o nome do autor, no Investigador Português, XXXVI, 1814;
* Memória em defesa de Camões contra Mr. de la Harpe, nas Memórias de Literatura da Academia Real das Ciências, tomo VII;
* Representação a El-Rei D. João VI, no Campeão Português, Londres, volume I.

## Enllaços externs

* António de Araújo na Appleton's Cyclopedia de American Biography, editada por James Grant Wilson, John Fiske e Stanley L. Klos, 6 vol., Nova York, 1887-1889.
* Biografia no sítio do Ministério da Fazenda do Brasil Arxivat 2010-03-27 a Wayback Machine.