OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sohen Biln

Sohen Biln (Westlock, 17 de juny de 1939 - Castlegar, 27 de març de 2012) fou un remer canadenc que va competir durant la dècada de 1950. Feia de timoner.
El 1960 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Roma, on guanyà la medalla de plata en la prova del vuit amb timoner del programa de rem.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles als Jocs de la Commonwealth de 1958, així com una medalla de plata als Jocs Panamericans de 1959. Ha estat inclòs al British Columbia Sports Hall of Fame i University of British Columbia Sports Halls of Fame.

## Referències

* 1 2 3 4 «Olympedia – Sohen Biln». [Consulta: 13 agost 2022].
* ↑ «S. Biln | Commonwealth Games Federation» (en anglès). Arxivat de l'original el 2022-08-13. [Consulta: 13 agost 2022].
# Cap de la Costa

El Cap de la Costa és una muntanya de 2.436 metres que es troba entre els municipis d'Alàs i Cerc i de la Vansa i Fórnols, a la comarca de l'Alt Urgell.
# Grimoald IV

Grimoald IV fou príncep de Benevent, successor de Grimoald III el 807.
Era de caràcter pacífic, però va adoptar envers el sobirà carolingi una actitud hostil i va refusar el tribut; la guerra entre Benevent i els francs es va reprendre, i per part dels segons les operacions van anar a càrrec del duc de Spoleto. Els detalls de la guerra no són coneguts. El 813, després d'una ambaixada dirigida per Adalard, Grimoald IV va acceptar negociar amb l'emperador Carlemany i a pagar-li tribut, obligant-se a desemborsar els tributs endarrerits (25.000 sous d'or). En endavant va restar en pau amb l'imperi i al pujar al tron Lluís el Pietós el 814 el va reconèixer i va confirmar el tribut anual (ara fixat en 7.000 sous d'or).
El 817 Grimoald fou mort en un complot dirigit pel comte de Colza, Radelchis, i per Sicó, gastald d'Aceranza. Aquest segon no era beneventí d'origen i sembla que era originari del ducat de Spoleto, i parent més o menys llunyà del rei llombard, i es creu que la seva mare va fugir cap a Benevent quan el ducat de Spoleto va caure en mans dels francs. Sembla que pel seu origen més noble, Sicó I va pujar al tron.

## Notes

* ↑ Vita Àdalhardi

## Referències

* René Poupardin, Etudes sur l'histoire des principautes lombardes de l'Italia meridional et de leurs rapports avec l'empire franc, París 1907.
# Front d'Alliberament Nacional d'Etiòpia

El Front d'Alliberament Nacional d'Etiòpia (Ethiopian National Liberation Front ENLF) fou un grup polític i militar d'Etiòpia de base ètnica oromo, que fou fundat el 1971 per Hussein Mohammad Ali, àlies Sheikh Hussein Sora, un mercader de Bale, antic membre de la l'Organització Mecha i Tulama d'autoajuda (Macha-Tuuluma Welfare Association MTWA) fundada el gener del 1963 pel general oromo Tadesse Birru i dissolta pel govern imperial el 1966, i que després va formar el Front d'Alliberament dels Somalis de l'Oest (Liberation Front of Somali West que va iniciar una lluita de baixa intensitat als altiplans d'Hararghe i del que el 1970 fou elegit secretari general; el seu programa era posar fi a l'opressió nacional dels oromos.
Mentre, Wako Gutu, un oromo, va dirigir una rebel·lió (1962-1970) del seu poble, principalment pagesos (sota cobert del primer Front d'Alliberament Oromo, finançat per Somàlia) contra l'emperador Haile Selassie que es podia donar per finalitzada el 1970 i les restes dels seus combatents i militants foren captades per Sheikh Hussein i el 1971 va rebatejar l'organització com Front d'Alliberament Nacional d'Etiòpia si bé va seguir actuant només a Hararge i a Bale. Somàlia li donava suport aleshores, però s'oposava a la utilització del nom "somali" o "Somàlia" per un moviment que volia que fos panetíop i anti-imperial. Com que el govern de Somàlia donava prioritat als seus interessos, els intel·lectuals oromos aviat van quedar desil·lusionats amb l'ENLF i el 1973 la major part dels procedents del Macha-Tuuluma i altres nacionalistes oromos es van escindir i van restaurar el Front d'Alliberament Oromo. Debilitat fou derrotat en els mesos següents per les forces del govern.

## Notes

* ↑ que no s'ha de confondre amb el Front d'Alliberament de Somàlia Occidental que no va ser fundat fins al 1976
* ↑ Waqo Gutu es va rendir el 27 de març de 1970

## Referències

* B. Wondwosen Teshome, Ethiopian Opposition Political Parties and Rebel Fronts: Past and Present, International Journal of Human and Social Sciences 4:1, 2009
# Àlvar I del Congo

Álvaro I Nimi a Lukeni lua Mvemba va ser manikongo (Mwene Kongo), o rei del regne del Congo, de 1568 a 1587.

## Biografia

El pare d'Álvaro era un noble desconegut del Congo que va morir, permetent al a seva mare casar-se amb el rei Henrique I. Quan Henrique I va morir lluitant a la frontera oriental, va deixar Álvaro com a regent. Segons Duarte Lopes, ambaixador del Congo a Roma en 1584-88, Álvaro havia pres el regne per consentiment comú. Tanmateix, hi ha hagut altres que volien ser reis, i alguns estudiosos, com François Bontinck, pensen que el domini d'Álvaro era vist com una usurpació. La invasió dels jaga, que es va produir poc després que Álvaro es convertís en rei, es veu a vegades com una protesta contra aquesta usurpació. Altres estudiosos, però dubten de la connexió entre la invasió jaga i una crisi dinàstica.
Els jaga, però, van crear un problema important per Álvaro, que va haver d'abandonar la capital Mbanza Kongo i fugir a una illa del riu Congo. Des d'aquest lloc en 1573 va demanar ajuda al rei Sebastià I de Portugal per restaurar-lo al tron i expulsar els jaga. Portugal va respondre enviant una expedició de 600 soldats, majoritàriament de la colònia de São Tomé i Príncipe, sota el comandament de Francisco de Gouveia Sottomaior. Les instruccions de Gouveia Sottomaior incloïen l'obtenció d'algun tipus de vassallatge d'Álvaro i recuperar el control de la comunitat portuguesa al Congo creant un fort per "protegir-los". Tot i això, la forta oposició dels portuguesos al Congo, liderada pel confessor d'Álvaro, Francisco Barbuda, va impedir que la majoria de les instruccions de Gouveia Sottomaior es realitzessin.
No obstant això, Álvaro va permetre que els portuguesos s'instal·lessin a Luanda i la colònia d'Angola va néixer quan Paulo Dias de Novais va arribar amb la seva força el 1575. Álvaro va intentar alleujar l'amenaça potencial a la seva sobirania assistint Dias de Novais, enviant tropes per ajudar-lo en 1577. No obstant això, ell, o almenys Francisco Barbuda, va ser decisiu per persuadir al rei de Ndongo, on Dias de Novais tenia les seves forces principals, a expulsar els portuguesos. Tanmateix, un cop fet això, Álvaro va enviar un exèrcit a Angola per ajudar els portuguesos i conquistar Ndongo. La conquesta va fracassar, no obstant això, ja que l'exèrcit Congo estava sobreextès i no va poder creuar amb èxit el riu Bengo.
Álvaro va buscar europeïtzar el Congo més plenament del que havia estat abans. Va ser el primer rei a referir-se a la capital com São Salvador. També va buscar obtenir un bisbe del Papa de Roma, encara que no va ser fins al regnat del seu fill Álvaro II que això es va aconseguir.
El 1587 fou succeït pel seu fill Álvaro II.

## Referències

* ↑ Thornton, John: "Elite Women in the Kingdom of Kongo: Historical Perspectives on Women's Political Power", page 445. The Journal of African History, Vol. 47, 2006
* ↑ François Bontinck. Un mausolée pour les Jaga. A: Cahiers d'études africaines. Vol. 20 N°79. 1980. p. 387-389.
* ↑ Filippo Pigafetta Relatione del Reame di Congo et delle ciconvicine contrade, 1591
# Édouard Candeveau

Édouard Candeveau (19 de desembre de 1886 - Ginebra, 10 d'abril de 1967) va ser un remer suís que va competir a començaments del segle xx.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on guanyà la medalla de bronze en la competició del dos amb timoner del programa de rem, formant equip amb Alfred Felber i Paul Piaget.
Quatre anys més tard, als Jocs de París, guanyà la medalla d'or en la competició del dos amb timoner del programa de rem, formant equip amb Alfred Felber i Emile Lachapelle.
La seva darrera participació en uns Jocs Olímpics fou el 1928 a Amsterdam. En aquesta ocasió disputà la prova de scull individual del programa de rem, però quedà eliminat en sèries.
Al Campionat d'Europa de rem Candeveau guanyà un total de quatre ors, una plat i un bronze entre 1920 i 1931.

## Referències

* 1 2 3 «Édouard Candeveau Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 9 de setembre 2011. [Consulta: 7 octubre 2017].
* ↑ Rudern – Europameisterschaften – Einer, Doppelzweier, Zweier m. Stm., Vierer m.Stm.. sport-komplett.de
# Galina Leóntieva

Galina Leóntieva (rus: Гали́на Алекса́ндровна Лео́нтьева) (Danilovsky District, 6 de novembre de 1941 - Sant Petersburg, 4 de febrer de 2016) va ser una jugadora de voleibol russa que va competir per la Unió Soviètica durant les dècades de 1960 i 1970.
El 1968 i 1972 va guanyar la medalla d'or als Jocs Olímpics de Ciutat de Mèxic i Múnic en la competició de voleibol. En el seu palmarès també destaca la victòria al Campionat del Món de voleibol de 1970 i al Campionat d'Europa de 1967 i 1971.

## Referències

* 1 2 «Galina Leontyeva Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 4 de novembre 2012. [Consulta: 4 juny 2019].
# Wim van Heel

Wim van Heel (la Haia, 27 de setembre de 1922 - Middelburg, 3 d'octubre de 1972) va ser un jugador d'hoquei sobre herba neerlandès que va competir durant les dècades de 1940 i 1950.
Durant la seva carrera esportiva va prendre part en dues edicions dels Jocs Olímpics: el 1948, a Londres, on va guanyar la medalla de bronze com a membre de l'equip neerlandès en la competició d'hoquei sobre herba, i el 1952, a Hèlsinki, on va guanyar la medalla de plata.

## Referències

* ↑ «Wim van Heel Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 30 de gener 2012. [Consulta: 1r abril 2019].
# Uwe Benter

Uwe Benter (Frankfurt del Main, 1 de desembre de 1955) és un remer alemany, ja retirat, que va competir com a timoner sota bandera de la República Federal Alemanya durant les dècades de 1960 i 1970. És germà del també remer Lutz Benter.
El 1972 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Múnic, on guanyà la medalla d'or en la quatre amb timoner del programa de rem. Formà equip amb Peter Berger, Hans-Johann Färber, Gerhard Auer i Alois Bierl.
En el seu palmarès també destaquen una medalla de bronze al Campionat del Món de rem de 1974 i una medalla d'or al Campionat d'Europa de rem de 1971.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Uwe Benter». [Consulta: 14 juny 2022].
* ↑ «Rudern - Weltmeisterschaften. Vierer mit Steuermann - Herren». [Consulta: 13 juny 2022].
* ↑ «Rudern - Europameisterschaften (Herren - Vierer m.Stm.)». [Consulta: 10 juny 2022].
* ↑ Kluge, Volker. Mexiko-Stadt 1968 - Los Angeles 1984. Berlin: Sportverl, 2000. ISBN 3-328-00738-5.
# Costa del Pol

La Costa del Pol és una serra situada als municipis de Moià i Collsuspina, a la comarca del Moianès, amb una elevació màxima de 1.061 metres.
# Grua volant

Es denomina grua volant, helicòpter grua o helicòpter elevador a un helicòpter utilitzat per a elevar càrregues pesants.

## Helicòpters dissenyats per aquesta finalitat

* CH-54 Tarhe
* Kaman K-MAX
* Kamov Ka-32K
* Mil Mi-10
* S-64 Skycrane

## Referències

* ↑ Jorge García de la Costa Terminologia aeronàutica

## Enllaços externs
### En anglès

* Day, Dwayne A. "Skycranes" Arxivat 2007-04-09 a Wayback Machine.. (web essay). Centennial of Flight Commission. Accessed on 12 October 2008.
* Evergreen Helicopters, Inc Arxivat 2007-04-01 a Wayback Machine.
# Cementiri d'Olot: Galeria de Santa Sabina

Cementiri d'Olot: Galeria de Santa Sabina és una obra d'Olot (Garrotxa) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Una de les galeries més boniques del cementeri d'Olot és la de Santa Sabina; a sobre d'ella podem trobar la majoria de plaques de bronze realitzades per escultors i pintors olotins de finals del segle passat i començaments d'aquest: Berga i Boada, Celestí Devesa...etc. Aquestes, a manera de portes, guarden els tres nínxols familiars, coronats per un entaulament de forma triangular, ornat amb motius vegetals estilitzats. A cada costat hi ha unes columnetes amb capitells corintis i altres elements decoratius. Totes les làpides són modernistes.

### Realitzades per Celestí Devesa, en bronze

* - 1091 Família Juvinyà-Noguera. Representació de tres ploraneres amb un gran treball detallista dels vestits.
* - 1901 Família d'Anton Torrent. Representació d'un àngel que puja una ànima en braços cap al cel.
* - 1902 Família Artigas. Representació d'un àngel amb vestits ornats de flors.
* - 1902 Família d'Albert Tenas. Àngel de la resurrecció amb la trompeta a la mà: gran treball detallista, amb fullatges i flors als vestits.
* - 1902 Representació de la Verge Maria amb l'Infant, voltats d'àngels i d'una ànima que puja cap al cel.
* - 1904 Representació de la Verge Maria amb un estol d'àngels i una ànima que puja dels llimbs.
* - 1907 Família de Josep Solà. Representació d'un àngel sobre una muntanya de núvols.
* - 1908 Família Rius Carlets. Representació de dos àngels acompanyats d'una dona resant.
* - Família Buch. Representació de dos ploraneres.

### Realitzada per Lluís Curós, en bronze

* Família de Tomàs Ferrarons. Escena d'un àngel portant una gran corona de flors a la mà. Situada a la part alta del cementiri, lluny de la galeria de Santa Sabina.

### Realitzada per Josep Berga i Boada, en bronze

* 1900 Família d'Agustí Coll. L'escena se centra en la figura d'un àngel, abillat amb una llarga túnica curosament treballada, que aixeca el braç dret portant la creu. El conjunt té un gran moviment i força expressiva: és el triomf sobre la mort gràcies a Crist.

### Realitzada per Lluís Carbonell, en bronze

* 1965 Família Domènech. Figura estilitzada d'una noia portant una corona de llorer a les mans.
* 1967 Família Ribes-Tenes Representació d'un àngel que puja una ànima cap al cel.

## Història

Olot es veu sotmesa durant el primer terç del segle xix a importants fets d'armes que condicionen fortament el desenvolupament normal de la ciutat. Malgrat aquests trasbalsos, la vila no para de créixer; les obres d'urbanització d'aquesta primera meitat de segle són limitades i se centren fonamentalment en les fortificacions i la plantada d'arbres al Firal durant la dominació napoleònica; l'any 1821 s'habilitarà el nou cementiri situat sota la muntanya del Montsacopa.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 «Cementiri d'Olot: Galeria de Santa Sabina». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2016].
# Émile Ali-Khan

Émile Ali-Khan (6 de juny de 1902 - ?) va ser un atleta francès, especialista en curses de velocitat, que va competir a començaments del segle xx.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on disputà dues proves del programa d'atletisme. En la cursa del 4x100 metres relleus, formant equip amb René Lorain, René Tirard i René Mourlon, guanyà la medalla de plata. En els 100 metres llisos finalitzà en cinquena posició.
El 1920 es proclamà campió nacional dels 100 metres.

## Millors marques

* 100 metres. 10.8" (1920)

## Referències

* 1 2 «Émile Ali-Khan Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 24 d'octubre 2012. [Consulta: 3 novembre 2017].
* ↑ Émile Ali-Khan a trackfield.brinkster.net
# Gaston Godel

Gaston Godel (Givisiez, 19 d'agost de 1914 - Domdidier, 17 de febrer de 2004) fou un atleta suís, especialista en marxa atlètica, que va competir durant les dècades de 1940 i 1950.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Londres, on guanyà la medalla de plata en la cursa dels 50 quilòmetres marxa del programa d'atletisme.
En el seu palmarès també destaquen tres campionats nacionals dels 50 quilòmetres marxa, el 1945, 1947 i 1948.
La mort de la seva dona el 1955 va fer que es retirés de la competició. Amb tot, va prendre part en proves populars fins a edat molt avançada.

## Millors marques

* 50 quilòmetres marxa. 4h 46'19" (1945)

## Referències

* 1 2 Gaston Godel a Sports Reference (arxivat)
* ↑ «Marche athlétique : les Champions suisses de 1929 à 2007». swisswalking.org. Fédération Suisse de Marche. [Consulta: 5 juliol 2020].
* ↑ Périsset, Gérard «Médaillé d'argent aux JO de 1948. Gaston Godel se souvient…» (en francès). La Liberté, 26-07-1980, pàg. 9.
* ↑ GF «Toute l'élite suisse au GP» (en francès). L'Express, 19-04-1985, pàg. 10.
# Winnie van Weerdenburg

Wilhelmina van Weerdenburg, més coneguda com a Winnie van Weerdenburg (la Haia, 1 d'octubre de 1946 - la Haia, 27 d'octubre de 1998), de casada Rijke, fou una nedadora neerlandesa que va competir durant la dècada de 1960.
El 1964 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Tòquio on va disputar dues proves del programa de natació. Fent equip amb Pauline van der Wildt, Toos Beumer i Erica Terpstra va guanyar la medalla de bronze en la prova dels 4x100 metres lliures, mentre en els 100 metres lliures quedà eliminada en sèries.

## Referències

* ↑ Winnie van Weerdenburg a Sports Reference (arxivat)
* ↑ «Olympedia – Winnie van Weerdenburg». [Consulta: 23 maig 2021].
# Viola Poley

Viola Poley (Berlín, 13 d'abril de 1955), posteriorment Kowalschek, és una remadora alemanya, ja retirada, que va competir sota bandera de la República Democràtica Alemanya durant la dècada de 1970.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Mont-real, on va guanyar la medalla d'or en la prova del quàdruple scull del programa de rem. Formà equip amb Anke Borchmann, Jutta Lau, Roswietha Zobelt i Liane Weigelt.
En el seu palmarès també destaca una medalles d'or al Campionat del món de rem de 1977. A nivell nacional va guanyar el títol del quàdruple scull de 1977.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Viola Poley». [Consulta: 26 maig 2023].
* ↑ «World Rowing - Viola KOWALSCHEK -POLEY» (en anglès). Arxivat de l'original el 2023-06-02. [Consulta: 26 maig 2023].
# Grup de Casablanca

El Grup de Casablanca va ser una organització d'estats africans amb governs d'ideologia panafricana que va existir a principis dels anys 60 del segle xx. El grup es componia de set estats, majoritàriament nord-africans, amb governs radicals d'esquerres; Algèria, Egipte, Ghana, Guinea, Líbia, Mali i el Marroc. El conflicte i posterior entesa entre aquest grup i el Grup de Monrovia van ser el germen de la creació de l'Organització per la Unitat Africana (actual Unió Africana).

## Història

El grup es va reunir per primera vegada el 1961 a la ciutat marroquina de Casablanca, que donaria nom a l'aliança. Aquesta conferència va reunir a alguns dels lders més destacats del continent com Gamal Abdel Nasser d'Egipte, Kwame Nkrumah de Ghana i Sékou Touré de Guinea.
El principal punt d'unió entre aquests grups era una creença en la necessitat d'una unificació o federació política entre els estats africans. Creien que només una integració significativa i profunda, com la que s'estava produint a Europa a través de la Unió Europea, permetria a l'Àfrica derrotar el colonialisme, aconseguir la pau, fomentar el diàleg cultural, augmentar la influència geopolítica del continent i promoure el desenvolupament econòmic. En altres paraules, creien en una transferència important dels poders dels governs estatals nacionals cap a una autoritat supranacional panafricana. Nkrumah va advocar fins i tot per l'establiment d'un exèrcit panafricà que podria desplegar-se per lluitar contra el colonialisme o els governs totalitaris de la minoria blanca en tot el continent. El seu famós lema panafricà era "Africa ha d'unir-se!"
Tanmateix, el Grup de Casablanca no va tenir èxit. La majoria de la resta de líders africans no van donar suport a aquest canvi radical i es van imposar les idees del seu rival, l'anomenat Grup de Monròvia, que també creia en el panafricanisme, però no a costa del nacionalisme i la independència estatal. El 1963 es va establir l'Organització de la Unitat Africana (OUA), que va unir tots els membres dels grups de Casablanca i de Monròvia, que deixaren les seves diferències de banda. Després de dècades de funcionament, l'OUA (actualment la Unió Africana) només ha aconseguit una limitada integració i unitat dels seus estats membres, cosa que reflecteix en gran manera els valors del Grup de Monròvia i la repudiació de les idees del Grup de Casablanca.
A banda dels desacords sobre la naturalesa de la unitat africana, els dos grups també van donar suport a bàndols contraris en la Guerra Civil algeriana i la Guerra Civil del Congo. En el primer, mentre que els membres del Grup Casablanca es van comprometre a donar suport al Front d'Alliberament Nacional que lluitava per la independència algeriana de França, el Grup de Monròvia va donar suport als seus enemics francesos.

## Referències

* ↑ «Group Evolution» (en anglès). [Consulta: 5 gener 2018].
* 1 2 Pierre Englebert & Kevin C. Dunn (2013), Inside African Politics, London: Lynne Pienner, p. 320 - 321
* ↑ Kwame Nkrumah (1963), Africa Must Unite, London: Heinemann
# Frontera entre Itàlia i Eslovènia

La frontera entre Itàlia i Eslovènia es la frontera internacional terrestre i marítima entre Eslovènia i Itàlia, estats integrats a la Unió Europea i a l'espai Schengen. Separa la regió italiana de Friül - Venècia Júlia de les regions eslovenes de l'Alta Carniola, Litoral-Karst i Goriška.

## Traçat

La frontera terrestre comença al trifini constituït per les fronteres austro-italiana i la frontera austro-eslovena, vora el cim més alt d'Eslovènia, el Triglav. Continua al sud per 218 km i acaba al mar Adriàtic, prop del poble italià de Villaggio Castelletto, un poble del municipi de Muggia (situat al sud de Trieste) que abasta totalment la badia de Muggia en benefici d'Itàlia.

## Història

El traçat de la frontera, fixat per a la part més septentrional per l'entrada en vigor del Tractat de París (1947), es va completar el 26 d'octubre de 1954 quan es va repartir el Territori lliure de Trieste, que es va constituir després de la Segona Guerra Mundial en 1947. Fins llavors, aquest territori es va dividir en dues zones d'ocupació: la zona A per les tropes angloamericanes i la zona B per tropes iugoslaves . Quan es va compartir el memoràndum d'enteniment, Itàlia va recuperar la zona A, mentre que Iugoslàvia va ocupar la Zona B i la va integrar a les repúbliques socialistes de Eslovènia i Croàcia, estats membres de la República Socialista Federal de Iugoslàvia. El repartiment no fou recollit fins 1975 en el Tractat d'Osimo. Des de la seva independència en 1991, Eslovènia és l'únic país de l'antiga Iugoslàvia que encara té frontera amb Itàlia.

## Referències

* ↑ «Eslovènia». The World Factbook. Central Intelligence Agency.
* ↑ Fred M.Shelley Nation Shapes: The Story Behind the World's Borders, p. 124-128
* ↑ «Mapa de les zones disputades entre Itàlia, Eslovènia i Croàcia». Arxivat de l'original el 2019-03-21. [Consulta: 8 setembre 2018].
* ↑ Valussi, Ressmann. Trieste e l'Istria nelle quistione italiana, 1861, p. 62.
* ↑ nternational Maritime Boundaries, Volums 2-3
# Émile Knecht

Émile Knecht (Zúric, 18 de desembre de 1923 - 4 de maig de 2019) fou un remer suís que va competir durant les dècades de 1940 i 1950.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on guanyà la medalla de plata en la prova del quatre amb timoner del programa de rem. Formà equip amb Rudolf Reichling, Erich Schriever, Peter Stebler i André Moccand. Quatre anys més tard, als Jocs de Hèlsinki, quedà eliminat en sèries en la prova del doble scull En el seu palmarès també destaquen una medalla d'or en el doble scull al Campionat d'Europa de rem de 1951, fent equip amb Peter Stebler; i una de bronze en el vuit amb timoner el 1947.

## Referències

* ↑ «Emil Knecht Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 20 de desembre 2014. [Consulta: 10 juny 2019].
* ↑ Rudern - Europameisterschaften (Herren - Doppelzweier) a sport-komplett.de
* ↑ Rudern - Europameisterschaften (Herren - Achter) a sport-komplett.de