OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dora Boothby

Penelope Dora Harvey Boothby, coneguda com a Dora Boothby, (Finchley, Regne Unit de la Gran Bretanya i Irlanda, 2 d'agost de 1881 - Hammersmith, Regne Unit, 22 de febrer de 1970) fou una tennista anglesa, guanyadora en una ocasió del Torneig de Wimbledon i d'una medalla d'argent olímpica.

## Biografia

Va néixer a la població de Finchley, actualment situat al Gran Londres, i junt a la seva germana Gertrude van créixer amb els seus pare padrastres Harry i Gertrude Penn. El 1901 es van traslladar a South Norwood i Boothby va entrar al Beulah Hill Club, on començà a jugar a tennis i bàdminton.
L'any 1914 es casà amb Arthur C. Geen. Va morir el 1970 a la seva residència de Hammersmith, Gran Londres.

## Carrera esportiva

Va iniciar la seva carrera esportiva amb el bàdminton, passant posteriorment al tennis. En bàdminton destaca la seva victòria en dobles mixtos a l'All England Open Badminton Championships de l'any 1909 fent parella amb Albert Davis Prebble, amb qui ja havia estat finalista el 1907.
Va aconseguir la victòria al Torneig de Wimbledon l'any 1909 en la prova individual, i posteriorment fou finalista els dos següents anys. L'any 1911 fou la primera tennista que perdé la final individual del torneig londinenc per un doble 6-0 davant de Dorothea Douglass Lambert Chambers, un fet que no es repetí fins a l'any 1988 quan Steffi Graf guanyà la final del Torneig de Roland Garros contra Natalia Zvereva pel mateix resultat.
Va participar, als 26 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1908 celebrats a Londres (Regne Unit), on va aconseguir guanyar la medalla de plata en perdre la final olímpica individual davant la britànica Dorothea Douglass Lambert Chambers. En aquests Jocs també participà en la prova individual interior, finalitzant en cinquena posició.

## Torneigs de Grand Slam
### Individual: 3 (1−2)

| Resultat | Núm. | Any | Torneig | Oponent | Marcador |
| Campiona | 1. | 1909 | Wimbledon | Agnes Morton | 6−4, 4−6, 8−6 |
| Finalista | 1. | 1910 | Wimbledon | Dorothea Douglass Chambers | 2−6, 2−6 |
| Finalista | 2. | 1911 | Wimbledon | Dorothea Douglass Chambers | 0−6, 0−6 |

### Dobles femenins: 1 (1−0)

| Resultat | Núm. | Any | Torneig | Parella | Oponents | Marcador |
| Campiona | 1. | 1913 | Wimbledon | Winifred McNair | Dorothea Douglass Chambers Charlotte Cooper | 4−6, 2−4, retirada |

## Jocs Olímpics
### Individual

| Any | Campionat | Oponent | Resultat |
| 1908 | Jocs Olímpics, Londres, Regne Unit | Dorothea Chambers | 1−6, 5−7 |

## Referències

* ↑ «187: Dora Boothby» (en anglès). The Norwood Society. [Consulta: 16 març 2014].
# Der Sturm

Der Sturm (títol original en alemany, en català La tempesta) és una obra dramaticomusical en tres actes composta per Frank Martin sobre un llibret en alemany del mateix compositor, basat en La tempesta de William Shakespeare. Es va estrenar el 17 de juny de 1956 al Wiener Staatsoper d'Innere Stadt.

## Referències

* ↑ «Dades de l'òpera» (en alemany). Operone. Arxivat de l'original el 2017-09-25. [Consulta: 22 maig 2018].
# Victor Hochepied

Victor Fernand Hochepied (Lilla, 29 d'octubre de 1883 – Lilla, 26 de març de 1966) va ser un nedador francès que va competir a principis del segle XX.
El 1900 va prendre part en tres proves del programa de natació dels Jocs Olímpics de París. Allà va guanyar la medalla de plata en la prova dels 200 metres per equips, junt a Maurice Hochepied, J. Bertrand, Jules Verbecke i Victor Cadet; mentre en els 200 metres lliures i els 1000 metres lliures i els 200 metres obstacles quedà eliminat en les rondes preliminars.
Era germà del també nedador olímpic Maurice Hochepied.

## Referències

* 1 2 3 «Victor Hochepied Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 4 de novembre 2012. [Consulta: 16 setembre 2015].
# 95

    Aquesta pàgina és per a l'any. Per al nombre, vegeu noranta-cinc.
El 95 (XCV) fou un any comú començat en dijous del calendari julià.

## Esdeveniments

* El cònsol romà Manius Acilius Glabrio rep l'ordre de Domicià de baixar a l'arena del Coliseu per lluitar contra un lleó. Després de matar l'animal, Domicià el desterra i el mata.

## Necrològiques

* Quintilià (35-95): retòric romà nascut a Calagurris

## Naixements

* Appià d'Alexandria, historiador i escriptor grec (m. 165).

## Referències

* ↑ Kleijwegt, Marc «Iuvenes and Roman imperial society». Acta Classica: Proceedings of the Classical Association of South Africa., 37, 1, 1994, pàg. 79-102.
* ↑ Appianus, of Alexandria; Denniston, J. D. (John Dewar); Robson, E. Iliff. Appian's Roman history. Cambridge, Mass. : Harvard University Press, 1912, p. xii-xii. ISBN 978-0-674-99002-9.
# Temporada 1981-1982 de la Unió Esportiva Sant Andreu

Dades de la Temporada 1981-1982 de la UE Sant Andreu.

## Partits
### Lliga (Tercera)

* Tercera divisió, grup 5è: novena posició.

#### Segona volta
## Referències
## Bibliografia

* Unió Esportiva Sant Andreu 1909-2009. Autors: Xavier Araguz, Joan Esteve, Àngel Domingo, Jordi Petit, Eduardo Quintana, Quim Terrè i Vicenç Martínez. Editorial: Ajuntament de Barcelona. ISBN 978-84-9850-175-9.
# Giorgio Todde

Giorgio Todde (Càller, 17 de setembre de 1951 - Càller, 29 de juliol de 2020) fou un escriptor italià.

## Biografia

Metge oculista, vivia i treballava a Càller. Els seus llibres han estat traduïts a l'holandès, el francès, el castellà, l'alemany, el portuguès i el rus. Les seves editorials eren, a Itàlia, Il Maestrale de Nuoro i Frassinelli de Milà i a Espanya, Siruela, traduïts per Carlos Gumpert dins la col·lecció Nuevos Tiempos.
L'any 2001, amb la seva primera novel·la Lo stato delle anime(El estado de las almas) s'inicia la sèrie protagonitzada pel personatge, que va existir realment, del detectiu i enterramorts Efisio Marini. Al mateix personatge estan dedicats Paura e carne, L'occhiata letale, E quale amor non cambia i L'estremo delle cose.
Juntament amb Giulio Angioni, Michela Murgia, Marcello Fois i altres escriptors sards, fou un dels fundadors del Festival de Gavoi i se'l considera un dels millors exponents de l'anomenada Nouvelle vague literària sarda o Nova literatura sarda. Escrivia a la premsa, a La Nuova Sardegna. i Il fatto quotidiano

## Obra traduïda al castellà

* Lo stato delle anime Il Maestrale, 2001 / El estado de las almas. Siruela, 2004 - ISBN 8478448039
* Paura e carne Il Maestrale/Frassinelli, 2003 / Miedo y carne. Siruela, 2005 - ISBN 8478448837
* L'occhiata letale Il Maestrale/Frassinelli, 2004 / La mirada letal. Siruela, 2006 - ISBN 847844954X
* E quale amor non cambia Il Maestrale/Frassinelli, 2005 / Y qué amor no cambia, Siruela, 2007 - ISBN 9788498410600
* L'estremo delle cose Il Maestrale/Frassinelli, 2007 / El extremo de las cosas, Siruela, 2010 - ISBN 9788498413526

## Referències

* ↑ Goffredo Fofi, Sardegna, che Nouvelle vague!, Panorama, 11, 2003
* ↑ A. M. Amendola, L'isola che sorprende. La narrativa sarda in italiano (1974-2006), Cagliari, CUEC 2008, 160-179
* ↑ «Articolo pubblicato sul quotidiano LA NUOVA SARDEGNA dal noto scrittore sardo GIORGIO TODDE». Arxivat de l'original el 2015-11-17. [Consulta: 13 novembre 2015].
* ↑ Blog di Giorgio Todde - Il Fatto Quotidiano
# Ruth Winch

Ruth Isabel Winch, de naixement Ruth Isabel Legh (Ryde, Illa de Wight, Anglaterra, 25 d'agost de 1870 − Beaumaris, Anglesey, Gal·les, 9 de gener de 1952) fou una tennista anglesa, guanyadora d'una medalla de bronze als Jocs Olímpics de Londres 1908.

## Carrera esportiva

Va participar en nou edicions del Torneig de Wimbledon entre els anys 1899 i 1922, i el seu millor resultat fou els quarts de final en les edicions de 1904 i 1919.
En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1908 va participar en la prova individual femenina, on va guanyar la medalla de bronze. Fou derrotada en les semifinals per Dorothea Chambers, i automàticament va guanyar la medalla de bronze, ja que en aquella època no es disputava final de consolació.

## Jocs Olímpics
### Individual

| Any | Campionat |
| 1908 | Jocs Olímpics, Londres, Regne Unit |
# Ingunda

Ingundis o Ingunda (??- 584) fou una reina dels visigots. Era una princesa franca, filla de Sigebert I i de Brunequilda i, dins d'una política d'aliances polítiques pactada entre la seva mare Brunequilda i la seva àvia, la reina visigoda Goswinda, es va casar amb Hermenegild, fill del rei visigot Leovigild.
En arribar a la cort toledana va ser ben rebuda pel seu futur marit i els seus sogres, Leovigild i Goswinda (qui també era la seva àvia, per ser mare de Brunequilda. Aquesta relació es va enterbolir ràpidament per la negativa d'Ingundis a ser batejada com a arriana. Per la seva resistència a convertir-se a l'arianisme, va sofrir maltractaments de la seva sogra i àvia, Goswinda. Aquesta situació sembla redreçar-se quan Leovigild va associar al tron a Hermenegild i el va enviar a la Bètica. Allà, Ingunda va conèixer san Leandre de Sevilla, que es va convertir en el seu suport, i va aconseguir la conversió al catolicisme del seu marit, el príncep Hermenegild.
En aquesta situació, Hermenegild es va rebel·lar contra el seu pare l'any 580 (hi ha qui diu que incitat per Goswinda). Les raons del suport de Goswinda i Ingunda a la rebel·lió no són clares, però una conjectura és la següent: Goswinda buscava la tornada al poder a Toledo del que havia estat allunyada; Ingunda recolzava incondicionalment el seu marit, que s'havia convertit en el príncep defensor dels catòlics davant l'arrianisme. Aquesta última hipòtesi és contradita per historiadors com a E.A. Thompson, que cita suficients proves, que ni tots els catòlics van fer costat a Hermenegild ni tots els arrians a Leovigild.
Leovigild va assetjar Sevilla i va acabar vencent amb facilitat a Hermenegild. Aquest havia demanat ajut als romans d'Orient, que aleshores dominaven una part de la Bètica, però o no van reaccionar o ho van fer tard. Hermenegild fou fet presoner a Tarraco amb Ingunda que hauria fugit cap a Cartago. Hermenegild fou convidat a abjurar el catolicisme i s'hi va negar i Leovigild el va fer executar. Ingunda va morir sembla que a Cartago el 584. El seu fill lactant, que havia estat entregat als romans d'Orient com a ostatge, devia morir, ja que no torna a ser esmentat.

## Bibliografia

* Edward Arthur Thompson, Los Godos en España, 2007, ed. Alianza: Serie Humanidades, ISBN 978-84-206-6169-8

## Vegeu també

* Dones a la dinastia merovíngia
# Victoriano Alberto Zorrilla

Victoriano Alberto Zorrilla (italià: Alberto Zorrilla) (Rosario, 6 d'abril de 1906 - Miami, 23 d'abril de 1986) va ser un nedador argentí que va competir durant les dècades de 1920 i 1930. Fou el primer nedador sud-americà en guanyar una medalla d'or en una competició de natació als Jocs Olímpics.
El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on va disputar tres proves del programa de natació. En totes elles, els 100, 400 i 4x200 metres lliures, va quedar eliminat en sèries. Quatre anys més tard, als Jocs d'Amsterdam, va disputar quatre proves del programa de natació. En els 400 metres lliures, guanyà la medalla d'or, mentre en els 1.500 fou cinquè, en els 100 setè i en els 4x200 quedà eliminat en sèries.
El 1932, als Jocs de Los Angeles, fou l'encarregat de dur la bandera argentina en la cerimònia inaugural dels Jocs, però una lesió el va impedir lluitar per revalidar l'or.
El 1954 va obtenir la nacionalitat estatunidenca. Casat amb una islandesa, s'enriquí gràcies a inversions a Wall Street. Morí a Miami poc després del seu 80è aniversari.

## Referències

* 1 2 3 «Alberto Zorrilla (ARG)». Arxivat de l'original el 27 de juny 2021. [Consulta: 11 febrer 2017].
* 1 2 «Boy Charlton Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d'abril 2020. [Consulta: 7 setembre 2018].
* ↑ Bjorgolfsson, Thor and Andrew Cave, Billions to Bust—And Back: How I Made, Lost and Rebuilt a Fortune, and What I Learned on the Way (London: Profile, 2014), pp. 21-22.
* ↑ «Alberto Zorrilla, Bio». Arxivat de l'original el 17 d'abril 2020. [Consulta: 11 febrer 2017].
# Aalborg Boldspilklub

L'Aalborg Boldspilklub és un equip de futbol de la ciutat d'Aalborg, a Dinamarca. Actualment disputa la Lliga danesa de futbol. El seu principal rival és l'Århus, equip contra el qual disputa el derbi conegut com la Batalla de Jutlàndia.

## Història

L'AaB va ser fundat el 13 de maig de 1885 per enginyers anglesos que treballaven a la construcció del ferrocarril. Inicialment practicà el criquet amb el nom d'Aalborg Cricketklub, canviant a Aalborg Boldklub el 1899. El futbol fou introduït l'any 1902, canviant de nou el seu nom per l'actual Aalborg Boldspilklub af 1885 el 1906.

## Estadi

Des de 1920, l'AaB ha jugat els seus partits a l'Aalborg Stadion. Va ser inaugurat el 18 de juliol de 1920. El 1960 l'estadi es cremà, i el nou estadi fou obert el 1962. Darrerament l'estadi ha estat ampliat i remodelat. Actualment s'anomena Energi Nord Arena.

## Jugadors destacats

* 1930s: Egon Johansen (1936)
* 1960s: Kaj Paulsen (1960), Kjeld Thorst (1961), Børge Bach (1963), Henning Munk Jensen (1965), Ove Flindt Bjerg (1967), Lynge Jakobsen (1969)
* 1980s: Søren Thorst (1983), Torben Boye (1984), Ib Simonsen (1985), Jes Høgh (1987)
* 1990s: Jens Jessen (1991), Erik Bo Andersen (1993), Jesper Grønkjær (1995), Peter Rasmussen (1995), Jimmy Nielsen (1996), Søren Frederiksen (1997), Ståle Solbakken (1998), Frank Strandli (1999), Brian Priske (1999)
* 2000s: Michael Silberbauer (2001), Thomas Augustinussen (2001), Rasmus Würtz (2003), Trond Andersen (2004) Martin Ericsson (2004), Rade Prica (2006) Siyabonga Nomvethe (2006) Andreas Johansson (2007) Lasse Nilsson (2008)

## Entrenadors destacats

* Poul Erik Andreasen (1990)
* Sepp Piontek (1995)
* Per Westergaard (1996)
* Lars Søndergaard (1997)
* Hans Backe (1998)
* Peter Rudbæk (2000)
* Poul Erik Andreasen (2002)
* Søren Kusk (2003)
* Erik Hamrén (2003-2008)

## Palmarès

* Lliga danesa de futbol: 1994-95, 1998-99, 2007-08
* Copa danesa de futbol: 1966, 1970
* Copa Intertoto: 2007

## Altres esports

L'handbol fou adoptat pel club el 2003, quan l'equip local Aalborg HSH fou comprat i rebatejat AaB Håndbold.
També té un equip professional d'hoquei gel anomenat AaB Ishockey, organitzat el 1967 i que guanyà la lliga el 1981. El 1997 AaB Ishockey es fusionà amb el club IK Aalborg, formant l'Aalborg Ishockey Klub (AIK) entre 1997-2003. Després de problemes econòmics la llicència fou transferida de nou al AaB.
El 2005, AaB en corporació amb l'Aalborg Basketball Klub (ABK) formà el AaB Basket de basquetbol. Fou desmantellat el març de 2007, tornant a l'antic ABK.
L'equip també té un equip de floorball.

## Referències

* ↑ AaB Arxivat 2006-05-10 a Wayback Machine. a Onside.dk
* ↑ (danès) Aalborg Stadion 1920-2001, Aalborg.dk, febrer 8, 2006
* ↑ (danès) Anders Laursen, AaB - nu også som basketballklub, Danmarks Radio, juny 27, 2005
* ↑ (danès) Anders Laursen, AaB opgiver satsning på basketball, Danmarks Radio, març 28, 2007

## Enllaços externs

* Aalborg Boldspilklub - Lloc web oficial
# Janet Siefert

Janet Siefert és una investigadora estatunidenca de l'abiogènesi i deixeble del biòleg George Edward Fox. Es va doctorar a la Universitat de Houston el 1997 i és professora al departament d'Estadística de la Universitat Rice des de gener de 1998.
El treball de Janet Louise Siefert tracta de comprendre l'origen de la vida a través de l'ecologia microbiana i l'evolució genòmica i metabòlica. Ha treballat durant 20 anys a la conca de Cuatro Ciénegas, a Mèxic, un oasi desèrtic protegit pel govern mexicà i conegut per presentar un endemisme igual al de les illes Galápagos.
Ha estat la primera dona a exercir com a presidenta de la Gordon Research Conference on the Origin of Life i la primera dona presidenta de l'International Astrobiology Society (2008-2011). És membre del Virtual Planet Laboratory de la Universitat de Washington i és una reconeguda pionera de l'astrobiologia. El seu treball ha estat presentat a Discovery Chanel, la National Geographic Society i al canal History. A més, dirigeix un equip internacional d'investigadors finançat per la National Science Foundation que analitza el llegat de l'ocupació humana als jaciments arqueològics tal com es reflecteix a la comunitat microbiana.

## Referències

* ↑ Siefert, Janet L. «Defining the mobilome». A: Horizontal Gene Transfer. 532, 2009, p. 13–27 (Methods in Molecular Biology). DOI 10.1007/978-1-60327-853-9_2. ISBN 978-1-60327-852-2.
* ↑ Raymond, Jason; Siefert, Janet L.; Staples, Christopher R.; Blankenship, Robert E. Molecular Biology and Evolution, 21, 3, 01-03-2004, pàg. 541–554. DOI: 10.1093/molbev/msh047. ISSN: 0737-4038. PMID: 14694078 [Consulta: free].
* ↑ Kasting, James F.; Siefert, Janet L. Science, 296, 5570, 10-05-2002, pàg. 1066–1068. Bibcode: 2002Sci...296.1066K. DOI: 10.1126/science.1071184. ISSN: 1095-9203. PMID: 12004117.
* ↑ Souza, Valeria; Siefert, Janet L.; Escalante, Ana E.; Elser, James J.; Eguiarte, Luis E. Astrobiology, 12, 7, 27-04-2017, pàg. 641–647. Bibcode: 2012AsBio..12..641S. DOI: 10.1089/ast.2011.0675. ISSN: 1531-1074. PMC: 3426885. PMID: 22920514.
* ↑ "History", ISSOL.org.
* ↑ Siefert, Janet Astrobiology, 11, 3, 2011, pàg. 193–195. Bibcode: 2011AsBio..11..193S. DOI: 10.1089/ast.2011.0611. PMID: 21457049.
* ↑ «How the Earth Was Made Full Episodes, Video & More | HISTORY». [Consulta: 27 abril 2017].
* ↑ Naked Science. «Catastrophe - Episode 1 - Birth of the Planet», 24-03-2014. [Consulta: 27 abril 2017].
# Durlugin

Els durlugin (o dürlüqin) són un grup de tribus (ulus) mongoles organitzades després del triomf de Genguis Kan. Eren considerades de llinatge inferior a les tribus nirun (relacionades amb el ulus de Gengis Khan).
Entre les tribus dürlüqin o durluggin cal esmentar als arulat o arlad, els baya'ut, els qorolas o qorlas, els suldus, els ikiräs, i els qongirat o ongirat (també qonqurat o qongrad). Aquestos darrers feien vida nòmada una mica més al sud-est del gros de la nació, al costat del Khingan del nord, prop dels tàtars.

## Referències

* ↑ Rashid al-Din citat per D'Obsson a Histoire des Mongols, I, 426; l'ortografia del nom segons Haenish a la "Història secreta" (1240), és onggirat; M. Pelliot a la seva obra A propos des Comans, J.A., 1920, esmenta que els djadjirat i els qongirat són esmenta també junt amb els markit a la història xinesa dels kitan, a partir del 1123-1124

## Bibliografia

* La llista completa de les tribus dels nirun, i també dels dürlüqin o durligin, apareix a Erdmann a "Temudschin", pàgines 168 i 194 a 230, basat en la transcripció del persa segons l'obra de Rashid al-Din.
# Nagehan Malkoç

Nagehan Malkoç (nascuda Nagehan Gül a Yeşilyurt, Tokat, província de Tokat) és una boxejadora amateur turca, campiona europea de 57 kg el 2007. Es va iniciar a la boxa de petita a Gebze, on es va traslladar amb la seva familìa quan tenia 10 anys. Va guanyar varies medalles de bronze en campionats d'Europa, representant a Turquia, des del 2005, fins al 2011 a Rotterdam. El 2011 es va casar amb l'empresari turc Hakan Malkoç i treballa per a la Municipalitat Metropolitana de Kocaeli, com a directora de secció.

## Referències

* ↑ Uzunmehmet, Kamil. «Nagehan…» (en turc). Gazete Gebze, 22-06-2017. Arxivat de l'original el 2019-07-07. [Consulta: 7 juliol 2019].
* ↑ http://www.hurriyet.com.tr/ayse-ve-nagehandan-bronz-19048768
* ↑ https://web.archive.org/web/20110903184726/http://www.karamurselaktifhaber.com/haber/511-milli-bayan-boksr-nagihan-gliadam-ile-evlendi.html
* ↑ https://www.kocaeli.bel.tr/tr/main/sema/mudurluk/nagehan-malkoc/139 Arxivat 2019-07-07 a Wayback Machine.
# Vincent Gallagher

Vincent Joseph "Vince" Gallagher, Jr. (Brooklyn, Nova York, 30 d'abril de 1899 - Miami, Florida, 27 de juny de 1983) va ser un remer estatunidenc que va competir a començaments del segle xx.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on guanyà la medalla d'or en la competició del vuit amb timoner del programa de rem.

## Referències

* ↑ «Vince Gallagher Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 9 d’octubre 2017. [Consulta: 8 octubre 2017].
# Abd-Al·lah ibn Hàndhala

Abd-Al·lah ibn Hàndhala ibn Abi-Àmir al-Ansarí (àrab: عبدالله بن حنظلة بن أبي عامر الأنصاري, ʿAbd Allāh ibn Ḥanẓala ibn Abī ʿĀmir al-Anṣārī), també conegut com a Ibn al-Ghassil (àrab: ابن الغسيل, Ibn al-Ḡasīl) o, simplement, com Abd-Al·lah ibn Hàndhala, fou el cap de la revolta que va esclatar a Medina (682-683) contra el califa Yazid I.
Era fill de Ghassil al-Malàïka, company del profeta Muhàmmad. El governador de Medina, Uthman ibn Muhàmmad el va enviar a Damasc el 682 com a part d'una delegació per arranjar les diferències entre els medinesos malcontents i els omeies. En tornar, Ibn al-Ghassil es va distingir per les critiques contra el califa Yazid I al qual considerava indigne, i els Ansar medinesos, revoltats, el van elegir com a cap mentre els quraixites de la ciutat posaven enfront seu a Abd-Al·lah ibn Mutí. El califa va enviar tropes el 683 dirigides per Muslim ibn Uqba al-Murrí, que va agafar una posició estratègica a Harra, a l'est de Medina, i al cap de tres dies va presentar batalla i va derrotar els rebels (agost del 683). Abd-Al·lah va lluitar braument, però va morir de les ferides i el seu cap fou portat al general omeia.

## Notes

* ↑ (anglès) Sayyid A. A. Maudoodi, Khelafat o Rajtantro Arxivat 2014-10-24 a Wayback Machine.

## Referències

* Zetterstéen, K.V.; Pellat, Ch. «ʿAbd Allāh b. Ḥanẓala». Encyclopaedia of Islam, segona edició. Editada per: P. Bearman, Th. Bianquis, C.E. Bosworth, E. van Donzel, W.P. Heinrichs. Brill Online, 2016. 16 de maig de 2016 <http://referenceworks.brillonline.com/entries/encyclopaedia-of-islam-2/abd-allah-b-hanzala-SIM_0047>
# Giuseppe Abbamonti

Giuseppe Antonio Abbamonte, conegut com a Giuseppe Abbamonti (Caggiano, 21 de gener de 1759 – Nàpols, 9 d'agost de 1819) fou un polític, jurisconsult i patriota italià.
A Nàpols es va adherir als ideals jacobins i en 1794, implicat en una conspiració, va haver de fugir a Oneglia. Va viure a Loano i Milà, on en 1797 va publicar un projecte de "Lleis fonamentals d'una Itàlia Lliure". En la mateixa ciutat va fundar el Giornale dei Patrioti italiani, publicació d'ideologia republicana i unitària, i va col·laborar amb el Monitori italiano. Col·laborà amb la França Revolucionària, rebent en 1798 el càrrec d'Inspector General del Ministeri de Policia de la República Cisalpina. Més tard, però, fou arrestat per desavinences polítiques. En 1799 va ser proclamada la República Napolitana. Abammonte va ser requerit per formar part del Govern Provisional. Va organitzar el tribunal de justícia i fou el primer president del Comitè Central i de la Comissió Executiva. Participà en la defensa de la ciutat contra les tropes sanfedistes. Amb altres patriotes italians, es va rendir mitjançant un pacte que no va ser respectat pels vencedors. Aquests el van empresonar i més tard, la Junta d'Estat el va condemnar a mort. La pena va ser commutada per la de cadena perpètua.
Alliberat en 1801 es traslladà a Milà, per tornar a Nàpols definitivament en 1806, quan Josep Bonaparte esdevingué rei de la ciutat. Va desenvolupar papers importants en la magistratura, sent nominat Conseller d'Estat de Joachim Murat. Va romandre a la ciutat després de la restauració borbònica i, sota el regnat de Ferran I, va ser nominat Conseller de la Cort Suprema de Justícia.

## Obres

* Giuseppe Abbamonti, Saggio sulle leggi fondamentali dell'Italia libera. Dedicato al popolo italiano, Milano: dallo stampatore Luigi Veladini, anno 1° della liberta italiana, 1797.

## Referències

* ↑ Mario Battaglini Il Monitore napoletano: 1799, p.. 16 i 88
* ↑ Pietro Colletta, Susan Horner. «The Partenopean Republic». A: History of the kingdom of Naples: 1734-1825, Volum 1, 1858, p.300.

## Bibliografia

* Pasquale Villani, ABBAMONTI, Giuseppe, a Dizionario biografico degli italiani, vol. 1, Roma, Istituto dell'Enciclopedia Italiana, 1960. URL consultato il 17 gennaio 2015.