OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Malindi

Malindi, també coneguda com a Melinde és una ciutat de Kenya, dins la província de la costa. És a 120 quilòmetres de Mombasa, la capital de província, i té una població de 177.735 habitants. És capital del districte de Malindi. L'activitat econòmica principal de la ciutat és el turisme. La ciutat és popular entre els turistes italians que visiten la zona. Està comunicada per un petit aeroport i una autovia entre Mombasa i Lamu. La ciutat té excepcionals mostres de l'art suahili.

## Història

És esmentada per primer cop per al-Idrisi vers el 1150 que fiu que hi habitaven casadors i pescadors i que hi havia mines de ferro. Abu l-Fida (1273-1331) diu que era un centre de bruxeria i capital del rei dels zandj. A la ciutat va arribar l'almirall xinès Tcheng Hô en el seu cinquè viatge. El nom en suahili vol dir "moll d'aigua fonda".
El 1498 hi va estar Vasco de Gama i va sortir d'aquí per anar a l'Índia sota guia del pilot Ahmad ibn Madjid. Duarte Barbosa descriu la ciutat el 1517-1518. El 1542 la va visitar breument Sant Francesc Xavier que diu que l'islam havia declinat als darrers anys i que de 17 mesquites que hi havia només en quedaven tres. Anys després però un missioner, João dos Santos, informa que el 1609 tota la costa de Moçambic a Lamu era xiïta.
La dinastia reial de Malindi era xirazi potser emparentada a la de Kilwa. Quan la dinastia de Mombasa es va extingir el 1590 els portuguesos van cedir aquest regne als sobirans de Malindi; van traslladar la capital a Mombasa i hi van regnar fins al 1632. A Kilwa al segle xvii els comerciants procedents de Malindi tenien un cap anomenat el Malindani, que tenia un virtual poder sobirà que ni el sultà de Kilwa podia controlar.
Malindi va perdre importància a partir del 1632. El 1827 hi va arribar el capità Owen que la va trobar deserta. No han quedat gaires restes antigues: dues mesquites en ruïnes, un cementiri, i una tomba amb pilars segurament prop del que fou el palau reial. A 16 km al sid i 3 km a l'interior subsisteix la ciutat de Gedi, ocupada del segle xi al XVII i després abandonada, havent arribat a tenir deu mil habitants en unes 20 hectàrees. Com que estava a certa distància de la costa es pensa que fou inicialment una base de campanya pel sultà de Malindi, entorn de la qual es va desenvolupar un poble; molts edificis estan ben conservats.
El seu desenvolupament poblacional actual és del segle xx.

## Administració

Malindi és una de les quatre subdivisions del districte de Malindi, amb vuit localitats: Chakama, Ganda, Gede, Goshi, Jilore, Langobaya, Malindi i Watamu. Malindi té consell municipal dividit en tretze wards o seccions: Barani, Ganda/Mkaumoto, Gede, Gede North, Gede South, Kijiwetanga, Madunguni, Malimo, Malindi Central, Malindi North, Maweni, Shella i Watamu Town.

## Vegeu també

* Centro Spaziale Luigi Broglio

## Referències

* ↑ Ou-yang Hsiu esmenta una ciutat de nom Ma-in, però es creu que era una ciutat diferent a la costa de Somàlia
* ↑ després d'haver estat fredament acollit a Mombasa; en canvi a Malindi fou ben acollit doncs el rei tenia una antiga rivalitat amb el de Mombasa

## Bibliografia

* S. A. Strong, History of Kilwa, 1895
# Ivan Frgić

Ivan Frgić (Sombor, 18 de juliol de 1953 - Sombor, 31 d'octubre de 2015) fou un lluitador serbi d'origen croat que va competir durant la dècada de 1970. Era especialista en la lluita grecoromana.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics de Mont-real, on guanyà la medalla de plata en la prova del pes gall del programa de lluita grecoromana. Quatre anys més tard, als Jocs de Moscou, fou quart en aquesta mateixa competició. En el seu palmarès també destaquen una medalla de plata i dues de bronze al Campionat del món de lluita, una d'or i una de bronze al Campionat d'Europa de lluita i nou títols nacionals.

## Referències

* ↑ Ivan Frgić's obituary Arxivat 2017-04-02 a Wayback Machine. (serbi)
* ↑ «Hrvatski hrvački savez». Arxivat de l'original el 2015-10-01. [Consulta: 21 novembre 2019].
* 1 2 «Ivica Frgić Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 13 de desembre 2012. [Consulta: 21 novembre 2019].
* ↑ In memoriam : Ivan Frgić (18.07.1953 - 31.10.2015.) a wrestling-sombor.com
# Carrer Allenby

El carrer Allenby (en hebreu, hebreu: רחוב אלנבי‎, Rehov Allenby) és un important carrer del centre de la ciutat de Tel-Aviv, Israel. Va ser anomenada en honor del mariscal de camp, vescomte Edmund Allenby.
El carrer Allenby s'estén des de la plaça HaKneset, prop del mar Mediterrani, al nord-oest, fins a la plaça HaMoshavot al carrer HaAliya, al sud-est. Va ser el primer carrer pavimentat amb formigó en 1914. Durant el dia, és un carrer comercial amb molts petits negocis i botigues de roba. A la nit es converteix en un centre de la vida nocturna, és conegut per les seves llibreries, cafès, pubs, i restaurants. Moltes línies d'autobusos públics funcionen al llarg del carrer Allenby.

## Monument històric

L'edifici conegut com a Lederberg House, construït l'any 1925 a la intersecció del Bulevard Rothschild amb el Carrer Allenby, compta amb una sèrie de murals de ceràmica de gran grandària dissenyats per Ze'ev Raban, un membre de l'Acadèmia Bezalel d'Art i Disseny; els quatre murals mostren a un pioner jueu llaurant i collint els camps, a un pastor, i a la ciutat de Jerusalem, amb un vers de Jeremies 31:4, "De nou t'edificaré, i seràs reedificada"."

## Vegeu també

* Bulevard Rothschild

## Referències

* ↑ Chaim Nachman Bialik Home, in Batia Carmiel, Tiles Adorned City; Bezalel ceramics on Tel Aviv Houses, 1923-1929), Eretz Israel Museum, Tel-Aviv, 1996, in Hebrew with some English
# Franz Brunner

Franz Brunner (Viena, 21 de març de 1913 - 22 de desembre de 1991) fou un jugador d'handbol austríac que va competir durant la dècada de 1930.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics de Berlín, on guanyà la medalla de plata en la competició d'handbol.

## Referències

* ↑ «Franz Brunner Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 14 de desembre 2012. [Consulta: 12 desembre 2018].
# Manacme (filòsof)

Manacme (grec antic: Μάναιχμος Mánaichmos) fou un antic filòsof platònic grec. La seva vida és desconeguda.
Segons la Suida, era originari d'Alopeconès, una ciutat a la Península de Gal·lípoli o a l'Illa de Màrmara (en grec Proconnesos). Per tant, també se l'anomena Manecme (Manacme) d'Alopeconès (tot i que hi ha el famós matemàtic Menecme també rep aquest nom, en ser originari d'aquesta ciutat). D'acord amb l'entrada de la Suda va escriure obres filosòfiques, incloent una revisió del diàleg de Plató Politeia en tres llibres.
Diversos investigadors, sense gaire èxit, l'han tractat d'identificar amb altres persones també anomenades Menecme (Μέναιχμος) per identificar-lo, en particular, amb el conegut matemàtic Menecme, un amic de Plató. La identificació amb el matemàtic es va proposar al segle xix. És sobretot al segle XX que François Lasserre ha suggerit, sobre aquesta base, una sèrie de presumpcions extretes de Politeia, però aquesta hipòtesi no ha estat reeixida. L'argument en contra és que l'autor de l'entrada "Manaichmos" de la Suda només considera el comentarista de Plató com un filòsof, i no com un matemàtic.

## Fonts

* Heinrich Dörrie, Matthias Baltes (Eds.): Der Platonismus in der Antike. Volum 3,, Frommann-Holzboog, Stuttgart-Bad Cannstatt 1993, ISBN 3-7728-1155-8, S. 46–47 (Text de l'entrada de la Suda amb traducció a l'alemany)
* Ada Adler (Eds.): Suidae Lexicon. Volum 3, Leipzig 1933, pàg 317-318 (Adler-M No. 140 en línia)

## Bibliografia

* Pedro Pablo Fuentes González: Manaichmos d'Alopéconnèse. A: Richard Goulet (Eds.): Dictionnaire des philosophes antiques. Volum 4, CNRS Éditions, Paris 2005, ISBN 2-271-06386-8, pàgs. 246–247

## Notes

* ↑ Aquesta és la forma més comuna del nom en l'antiguitat; la Suda, però, cita no només els filòsofs, sinó també l'historiador Manecme de Sició Manaichmos
* ↑ François Lasserre: De Léodamas de Thasos à Philippe d'Oponte, Nàpols 1987, pàgs. 546–550.
* ↑ Heinrich Dörrie, Matthias Baltes (Eds.). Der Platonismus in der Antike, Vol. 3, Stuttgart-Bad Cannstatt 1993, pàg 203 Nota 4. Vegeu, en aquesta i altres proves d'identificació Pedro Pablo Fuentes González: Manaichmos d'Alopéconnèse. A: Richard Goulet (Hrsg.): Dictionnaire des philosophes antiques, Vol. 4, Paris 2005, pàg. 246
# Ivan Möller

Ivan Möller (Göteborg, 12 de febrer de 1884 – Göteborg, 31 de juliol de 1972) va ser un atleta suec, especialista en curses de velocitat, tanques i salt d'alçada, que va competir a començaments del segle xx.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, en què va guanyar una medalla de plata en la prova dels 4×100 metres relleus. En les altres dues proves del programa d'atletisme que disputà, els 100 i 200 metres quedà eliminat en semifinals.
Möller guanyà 11 títols nacionals d'atletisme: en 200 metres el 1911, en 110 metres tanques entre 1910 i 1912, en salt d'alçada el 1909 (dos) i en els 4×100 metres relleus el 1907 i entre 1909 i 1912.

## Referències

* ↑ «Ivan Möller Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 21 de juliol 2015. [Consulta: 27 juny 2016].
* ↑ Ivan Möller. Swedish Olympic Committee
* ↑ Ivan Möller. trackfield.brinkster.net
* ↑ Ivan Möller 1884–1972. storagrabbar.se
# Sílvia Vives Montlleó

Sílvia Vives Montlleó (Barcelona, 17 d’agost de 1974) és una exnedadora paralímpica catalana.
Internacional amb la selecció espanyola, participà als Jocs Paralímpics de Barcelona 1992 assolint una medalla d'argent en 100 m papallona S8 i una de bronze en 4x100 m estils S7-10. Quatre anys més tard, guanyà quatre medalles més, dues d'argent en 100 m esquena S8 i 100 m papallona S8 i dues de bronze en 200 m estils SM8 i 4x100 m estils S7-10 als Jocs Paralímpics d'Atlanta 1996. També participà als Campionats del Mön de 1994, aconseguint dues medalles d'or en 100 m esquena S8 i 4x100 estils S7-10 i una d'argent en 200 m estils SM8. Entre d'altres reconeixements, rebé la Medalla d'argent al mèrit esportiu de l'Ajuntament de Barcelona (1992).

## Referències

* ↑ «Sílvia Vives Montlleó». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Blaz Janc: "Als quatre anys que porto al Barça, hem guanyat tres Champions. És increïble"». Cadena Ser, 10-06-2024. [Consulta: 11 juny 2024].
* ↑ «Fitxa medalla plata mèrit esportiu de Silvia Vives i Montlleó». Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 11 juny 2024].
# Canal de Sicília

El canal de Sicília o estret de Sicília (italià: Canale di Sicilia; àrab: مضيق صقلية, maḍīq Ṣiqilliyya, o مضيق قِلِيبِيَة, maḍīq Qalībiyya, ‘canal de Kélibia’; sicilià: Canali di Sicilia o Strittu di Sicilia) és una part del mar Mediterrani localitzada entre l'illa italiana de Sicília i la costa africana de Tunísia.

## Geografia

Se sol considerar que el canal de Sicília divideix el mar Mediterrani oriental de l'occidental, en la part corresponent al mar Tirrè i al canal de Sardenya. Al punt més estret, entre el sicilià cap Fetus, prop de Mazara del Vallo, i l'africà cap Bon, prop del Haouaria, en l'homònima península del Haouaria, la seva amplària és d'uns 145 km i la seva profunditat màxima són 316 metres. La italiana illa de Pantel·leria —83 km² i 7679 hab. en 2004— es troba enmig del canal i en la part propera a la costa siciliana, ja en aigües del Tirrè, hi ha el petit arxipèlag de les Ègades.
Oceanogràficament, la diferència entre un estret i un canal depèn de les masses d'aigua que estan connectades: si tenen propietats químiques i físiques comparables (densitat, salinitat i temperatura, principalment), es tracta d'un canal; si les característiques no són similars, llavors es tracta d'un estret. En aquest cas hi ha diferències significatives entre el Mediterrani occidental i l'oriental, raó per la qual la denominació correcta seria la de «estret de Sicília», en contra de l'ús comú que el denomina canal.
Els corrents submarins del canal flueixen d'est a oest, però els corrents de la superfície van en direcció contrària. L'inusual fluir d'aquestes aigües és estudiat amb interès pels oceanògrafs.

## Referències

* ↑ Enciclopedia Británica. Estrecho de Sicilia. Chicago: Britannica Atlas, 1989, p. 36. «37.20N 11.20E.»
* ↑ Scott C. Truver. El estrecho de Gibraltar y el Mediterráneo. 1ª. Chicago: Springer, 1980.
* ↑ David I. M. Macdonald. Sedimentation, Tectonics and Eustasy: Sea-Level Changes at Active Margins. John Wiley & Sons, 15 abril 2009, p. 460–. ISBN 978-1-4443-0390-2.

## Vegeu també

* Arxipèlag de Malta
* Folklore de Malta
* Història de Malta
* Canal de Sardenya
* Canal de Malta

## Enllaços externs

* http://www.eurometeo.com/english/meteomar/id_cs
# Hans Haacke

Hans Haacke (Colònia, Alemanya, 1936) és un artista referent en l'art conceptual.

## Biografia

Hans Haacke va estudiar a la Staatliche Werkakademie de Kassel i l'any 1960 es va integrar al taller de l'artista Stanley William Hayter de París. El 1961 va viatjar als Estats Units per estudiar a Filadèlfia i quatre anys més tard es va establir de manera permanent a Nova York. Afiliat al grup Zero, en les seves primeres obres es va interessar pels sistemes i processos físics i biològics. Més tard, instal·lat als Estats Units, va conjugar el llegat de la seva afiliació a l'estètica i al cinetisme d'aquest grup europeu amb la crítica a la visualitat moderna articulada pel minimalisme americà. El resultat va ser la incorporació a la seva pràctica artística d'una estètica de sistemes i de la investigació d'estructures sociopolítiques que posaven èmfasi en les institucions de l'art. Des de llavors, les seves instal·lacions, crítiques amb el paper del museu com a indústria cultural al servei del poder, sovint han patit la censura. El 1971, la seva exposició al Guggenheim Museum de Nova York va ser cancel·lada. El 1974, una obra seva va ser retirada de la mostra Kunst bleibt Kunst del Museu de Colònia. Al començament dels anys noranta, la Fundació Joan Miró de Barcelona va rescindir el seu acord amb l'artista quan va conèixer el projecte que es plantejava presentar. Finalment, l'any 2000, el seu projecte Der Bevölkerung (A la població), realitzat al Reichstag de Berlín, va aixecar una forta polèmica. Podem considerar Haacke, doncs, com un pioner de l'anomenada crítica institucional, un corrent avui integrat en la pràctica artística.
Les instal·lacions de Haacke s'han exposat a la Documenta de Kassel en més d'una ocasió i entorn d'elles s'han organitzat diverses retrospectives, entre les quals destaquen les de l'Akademie der Künste de Berlín (2006) i el Museo Nacional Centro de Arte Reina Sofía (MNCARS) de Madrid (2012). Ha exposat també al New Museum of Contemporary Art de Nova York (1986), el Van Abbemuseum d'Eindhoven (1979) i el Centre Georges Pompidou de París (1989), entre molts altres llocs. Té obra en col·leccions com la de la Generali Foundation de Viena, el Moderna Museet d'Estocolm, el Centre Georges Pompidou de París, la Tate Gallery de Londres, el New Museum of Contemporary Art de Nova York i el Museu d'Art Contermporani de Barcelona (MACBA), entre d'altres.

## Referències

* 1 2 «Hans Haacke». Web. MACBA. [Consulta: 31 març 2015].
# Manglar d'Àfrica Central

El manglar d'Àfrica central és una ecoregió de la zona afrotròpica, definida per WWF, que s'estén per la costa atlàntica d'Àfrica central i occidental, des de Ghana fins a Angola.
Forma, juntament amb el manglar guineà, la regió denominada manglars del golf de Guinea, inclosa en la llista Global 200.

## Descripció

És una ecoregió de manglar que ocupa 29.900 quilòmetres quadrats en diversos enclavaments de la costa de Ghana, Nigèria, Camerun, Guinea Equatorial, Gabon, la República Democràtica del Congo i Angola. Els més importants es troben en el delta del Níger (Nigèria), a l'est de la desembocadura del riu Cross (Nigèria i Camerun), al voltant de Douala (Camerun), en l'estuari del riu Muni (Guinea Equatorial i Gabon), en la desembocadura del riu Como (Gabon), a les albuferes de Conkouati i en les boques del riu Congo (República Democràtica del Congo).
D'oest a est i de nord a sud, limita amb les següents ecoregions:
* Mosaic de selva i sabana de Guinea
* Selva de terres baixes de Nigèria
* Selva pantanosa del delta del Níger
* Selva de transició del Cross-Níger
* Selva costanera del Cross-Sanaga i Bioko
* Selva costanera equatorial atlàntica
* Mosaic de selva i sabana del Congo occidental
* Sabana del Gran Escarp d'Angola

## Flora

Hi ha cinc espècies principals d'arbres de mangle en l'ecoregió: mangle vermell (Rhizophora mangle), Rhizophora racemosa, i Rhizophora harrisonii, mangle negre (Avicennia germinans) i el mangle blanc (Laguncularia racemosa), mentre que la palma Nypa fruticans s'ha introduït des d'Àsia.

## Fauna

Les riques comunitats d'ostres, crancs, invertebrats i la gran varietat de peixos que viuen als manglars sostenen la vida animal, incloent micos, manatí africà (Trichechus senegalensis), i tortugues com el tortuga de closca tova africana (Trionyx triunguis). Entre els ocells hi ha aus aquàtiques reproductores, com ara el martinet estriat i el corb marí africà i grans grapats d'altres durant les migracions.

## Amenaces i preservació

Nigèria és el país més densament poblat d'Àfrica, la qual cosa provoca tensió en les àrees més grans que queden d'aquests hàbitats costaners fèrtils. Se n'ha desforestat molta per al desenvolupament urbà i industrial, com ara les refineries de petroli del delta del Níger, csoa que també han causat pol·lució dels rius i dels pantans. Les àrees urbanes en zones originàriament de manglars inclouen Lagos a Nigèria i Douala al Camerun. Altres tensions a l'ecoregió són l'abonament amb sal i l'agricultura. No obstant això el manglar és un hàbitat resistent i alguns petits grups de manglar romanen en aïllament al llarg de la costa d'Àfrica occidental i central. Les àrees protegides inclouen la Reserva Natural Douala Edéa al Camerun i llacuna Songor a Ghana, mentre que la llacuna Keta, també a Ghana, és un lloc Ramsar.

## Referències

* ↑ «The Niger Delta: The curse of the black gold» (en anglès). Independent UK, 01-08-2008. [Consulta: 16 desembre 2021].

## Vegeu també

* Llista d'ecoregions de Guinea Equatorial

## Enllaços externs

* Central African mangroves (World Wildlife Fund)
* Central African mangroves (National Geographic)
# Abu Bakr Lawik al-Anuk

Abu Bakr Lawik al-Anuk fou senyor local de Gazni (Zabulistan) vers la meitat del segle x, de la dinastia hindú de xas Shahi. Enderrocat per Alptegin, un esclau turc yamínida (del grup yamini), el 962, a la seva mort (963) va recuperar el poder breument, però fou expulsat per Abu Ishak ben Alptegin amb l'ajut samànida (vers 964). La data de la seva mort no és coneguda però ja era mort el 977.

## Referències

* ↑ Frye, R.N.. «The Sāmānids». A: The Cambridge History of Iran, Volume 4: From the Arab Invasion to the Saljuqs. Cambridge: Cambridge University Press, 1975, p. 136–161. ISBN 0-521-20093-8.
* ↑ Bosworth, C. E.. «The early Ghaznavids». A: The Cambridge History of Iran, Volume 4: From the Arab Invasion to the Saljuqs. Cambridge: Cambridge University Press, 1975, p. 162–198. ISBN 0-521-20093-8.
# George Caridia

George Aristides Caridia, també escrit George Aristides Karidias, (Calcuta, Índia britànica, 20 de febrer de 1869 − Marylebone, Londres, Regne Unit, 21 d'abril de 1937) fou un tennista britànic, guanyador de dues medalles olímpiques.

## Biografia

Va néixer el 20 de febrer de 1869 a la ciutat de Calcuta, població que en aquell moment formava part de l'Índia britànica (Imperi britànic) i que avui dia forma part de l'Índia.
Va morir el 21 d'abril de 1937 a la població de Marylebone, que avui dia forma part del Gran Londres, i està enterrat al West Norwood Cemetery.

## Carrera esportiva

Va començar a destacar tennísticament en guanyar el Campionat de Gal·les l'any 1899, un torneig que aconseguí guanyar de forma consecutiva nou vegades fins al 1909.
Va participar, als 39 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1908 celebrats a Londres (Regne Unit), on va aconseguir guanyar la medalla de plata en la prova individual masculina interior, al perdre la final davant el seu compatriota Arthur Gore per 6-3, 7-5 i 6-4, així com una altra medalla de plata en la competició de dobles masculins interiors, fent parella amb George Simond. En aquests Jocs també participà en la prova individual exterior, perdent en quarts de final davant l'alemany Otto Froitzheim.
En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1912 celebrats a Estocolm (Suècia) participà en la prova individual interior, on perdé en quarts de final davant el neozelandès Anthony Wilding, i en la prova de dobles fent parella amb Theodore Mavrogordato, i on perdé en primera ronda.

## Jocs Olímpics
### Individual

| Any | Campionat | Oponent | Resultat |
| 1908 | Jocs Olímpics, Londres, Regne Unit (interior) | Arthur Gore | 3−6, 5−7, 4−6 |

### Dobles

| Any | Campionat | Parella | Oponents | Resultat |
| 1908 | Jocs Olímpics, Londres, Regne Unit (interior) | George Simond | Arthur Gore Herbert Barrett | 2−6, 6−2, 3−6, 3−6 |
# Dorothy Chandler Pavilion

El Dorothy Chandler Pavilion és un dels auditoris del complex Los Angeles Music Center, un dels tres centres artístics més gran dels Estats Units. Els tres altres auditoris al complex són el Mark Taper Forum, el Ahmanson Theatre, i el Walt Disney Concert Hall. Des que es va inaugurar el Disney Hall l'octubre de 2003, l'auditori és la seu de l'Òpera de Los Angeles i del Music Center Dance. Abans ho havia estat de l'Orquestra Filharmònica de Los Angeles.

## L'edifici

El Dorothy Chandler Pavilion és un impressionant edifici que compta amb 3197 seients, repartits en quatre elegants nivells. L'auditori està dividit en diverses seccions:
* l'Orquestra (dividit al seu torn en Primera Orquestra, Orquestra Central, Orquestra Principal i Arc d'Orquestra)
* l'Amfiteatre (dividit en el Gran Amfiteatre i l'Amfiteatre dels Fundadors)
* les Llotges (dividides en Llotges Frontals i Llotges del darrere)
* la Galeria (dividida en Galeria Frontal i Galeria Del darrere).
La construcció va començar el 9 de març de 1962, i va ser lliurat el 27 de setembre de 1964. L'edifici va adoptar el nom de Dorothy Buffum Chandler que va emprar tots els seus esforços a construir una llar per a la Filharmònica de Los Angeles i a rejovenir les arts interpretatives a la ciutat.

## Inauguració

El concert inaugural va tenir lloc el 6 de desembre de 1964, amb Zubin Mehta dirigint a la Filharmònica de Los Angeles i la interpretació solista de Jascha Heifetz. El programa incloïa les obres Fanfare de Richard Strauss, American Festival Overture de William Schuman, Festes Romanes de Ottorino Respighi, i el Concert per a violí de Beethoven.
Abans de la creació de la companyia d'òpera de Los Angeles, la New York City Opera solia fer ús de l'escenari quan visitava la ciutat. En una d'aquestes visites, el 1967, el programa constava de dues representacions de Madama Butterfly, una de La Traviata i dues del Don Rodrigo de Ginastera, totes elles amb Plácido Domingo com a tenor principal.

## Els Oscars

L'Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques va celebrar el seu Lliurament Anual de Premis al Dorothy Chandler Pavilion entre 1969 i 1987, i en les edicions celebrades en els anys 1990, 1992, 1993, 1994, 1996, sent l'última vegada que va tenir lloc allí, l'edició de 1999.
# Frederick Spackman

Frederick "Fred" George Spackman (Sandgate, Kent, 1878 – Bromley, Londres, 30 de maig de 1942) va ser un futbolista anglès que va prendre part en els Jocs Olímpics de París de 1900, on guanyà la medalla d'or com a membre de la selecció britànica, representada per l'Upton Park F.C..

## Referències

* ↑ «Fred Spackman Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 12 de setembre 2015. [Consulta: 3 octubre 2015].
* ↑ Campions Olímpics del Regne Unit 1896–2012 – Futbol