OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Vladímir Beloús

Vladímir Grigórievitx Beloús (en rus: Влади́мир Григо́рьевич Белоу́с; nascut el 29 de juliol de 1993) és un jugador d'escacs rus, que té el títol de Gran Mestre des de 2013.
A la llista d'Elo de la FIDE del juliol de 2021, hi tenia un Elo de 2487 punts, cosa que en feia el jugador número 122 (en actiu) de Rússia, i el número 878 del rànquing mundial. El seu màxim Elo va ser de 2641 punts, a la llista de maig de 2014 (posició 295 al rànquing mundial).

## Resultats destacats en competició

El 2011 va guanyar l'Obert de Moscou. El 2012 fou subcampió empatat amb els mateixos punts que el campió Vladislav Artémiev del Campionat del Món de joves estrelles. L'abril de 2013 fou quart al Campionat de Rússia sub-21 (el campió fou Vladislav Artémiev). El juny de 2016 fou campió de l'Obert de Chicago amb 7½ de 9 i per davant de vint Grans Mestres Internacionals, guanyant un premi de 10.000 dòlars.

## Referències

* 1 2 «Nota biogràfica de Vladímir Beloús» (en anglès). Chessgames.com. [Consulta: 1r juny 2016].
* ↑ «"Rànquing d'escaquistes per federació: Rússia"» (en anglès). lloc web de la FIDE. [Consulta: 16 juliol 2020].
* ↑ Posició al rànquing mundial i evolució Elo de Vladímir Beloús «benoni.de» (en alemany). Arxivat de l'original el 2016-08-07. [Consulta: 1r juny 2016].
* ↑ «Russian Youth won by Artemiev and Kashlinskaya». ChessBase, 25-04-2013. [Consulta: 21 agost 2015].
* ↑ «Vladimir Belous wins Chicago Chess Open 2016» (en anglès). chessdom.com. [Consulta: 25 juny 2019].
# Stavroula Tsolakidou

Stavroula Tsolakidou (en grec: Σταυρούλα Τσολακίδου, nascuda el 24 de març de 2000) és una jugadora d'escacs grega que té els títols de Mestre Internacional i Gran Mestre Femení.
És la jugadora grega número 1 del rànquing al maig de 2018.

## Resultats destacats en competició

Tsolakidou va néixer a Kavala, al nord de Grècia, el 24 de març de 2000. Va guanyar el Campionat Mundial d'escacs femení sub-14 el 2013, aconseguint així el seu títol de Mestre de la FIDE femení. Va obtenir el títol de Mestra Internacional Femenina el 2014, i va guanyar el Campionat del món femení sub-16 el 2015. El 2016, va obtenir el títol de Gran Mestra Femenina. i va guanyar el Campionat del món femení sub-18. Va rebre el títol de Mestre Internacional l'abril de 2018.
El maig de 2018 va guanyar el Campionat d'Itàlia per equips femení amb l'equip Caissa Italia (va guanyar les dues partides que hi va disputar).

## Referències

* ↑ Staff writer(s). «Federations Ranking - Greece (Active players) Only Women». FIDE, 01-05-2018.
* ↑ «Stavroula Tsolakidou: the new world champion in chess.». TOC. Arxivat de l'original el 5 de març 2016. [Consulta: 1r gener 2016].
* ↑ «Prime Minister Antonis Samaras met World U14 Champion Stavroula Tsolakidou». Chess Dom. [Consulta: 1r gener 2016].
* ↑ 4th quarter Presidential Board Meeting, 7-10 novembre 2014, Sochi, RUS FIDE
* ↑ 1st quarter Presidential Board Meeting 2016, 27-30 March, Moscow, Russia FIDE
* ↑ 1st quarter Presidential Board Meeting 2018, abril 6-9, Minsk, Belarus FIDE
* ↑ Tsolakidou Stavroula in 11° Campionato Italiano a Squadre Femminile by Chess-Results
# Casa Joan Baptista Rubinat

La Casa Joan Baptista Rubinat és una obra modernista de Barcelona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

L'edifici d'habitatges situat al carrer Or, 44 està ubicat al Districte de Gràcia, a una illa de cases delimitada pels carrers Torrijos, Torrent d'en Vidalet, Sant Lluís i Or, amb l'accés principal encarat a la plaça Virreina. Es tracta d'un edifici d'habitatges que Joan Baptista Rubinat i Planas va encarregar a Francesc Berenguer Mestres a inicis del segle xx. De planta rectangular amb pati al darrere, té la caixa d'escales al centre i, alineats amb aquesta, dos petits patis de llum.
L'estructura en alçat presenta planta baixa i cinc pisos, amb terrat pla transitable tancat per una barana de ferro forjat. La façana presenta una composició plana i simètrica, amb llurs obertures disposades en quatres eixos verticals i cinc horitzontals de ritme regular.
A la planta baixa s'hi troben quatre portals idèntics, tots configurats per matxons de pedra suaument motllurats on descarreguen quatre arcs angulars de maó. El portal d'accés al vestíbul de la finca, localitzat a la part més occidental, presenta la porta enretirada de l'aplom de la façana. A la resta de pisos hi ha quatre balcons amb llosanes, de perfil sinuós, que mostren a la part inferior les biguetes de ferro que sustenten els revoltons, decorats amb trencadís. Aquests balcons tenen un minuciós tancament de ferro forjat, amb els barrots ondulats i enllaçats. També marquen els quatre eixos verticals, sent coronats al terrat per uns aguts pinacles de maó vist i un treballat suport de ferro forjat per subjectar la politja.
A partir de la primera planta, excepte als emmarcaments de maó que envolten les obertures i el coronament de l'edifici, el parament de la façana està cobert amb morter i decorat amb esgrafiats bicolors de motius florals i geomètrics.

## Història

L'any 1905 Joan Baptista Rubinat i Planas va encarregar a Francesc Berenguer Mestres la construcció d'una casa d'habitatge. El projecte està signat per Joan Rubió i Bellver, ja que Berenguer no aconseguí el títol d'arquitecte.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa Joan Baptista Rubinat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 desembre 2017].

## Enllaços externs

* «Casa Joan Baptista Rubinat». Cercador Patrimoni Arquitectònic. Ajuntament de Barcelona.
# Anita Gara

Anita Gara (nascuda el 4 de març de 1983) és una jugadora d'escacs hongaresa. Té els títols de la FIDE de Mestre Internacional (MI) i de Gran Mestra Femenina (WGM). És sis vegades campiona hongaresa femenina (2000, 2001, 2009, 2013, 2016, i 2017). Gara va competir al Campionat del Món d'escacs femení el 2018.
Gara ha participat amb l'equip hongarès a l'Olimpíada femenina d'escacs, al Campionat del món femení d'escacs per equips, al Campionat d'Europa femení d'escacs per equips i al Campionat d'Europa sub-18 femení d'escacs per equips. Va guanyar una medalla de bronze individual jugant al cinquè tauler a l'Olimpíada d'escacs femenina de 2016, celebrada a Bakú.
La seva germana és Ticia Gara, també jugadora d'escacs.

## Referències

* ↑ «Gara Anita nyerte a női sakkbajnok» (en hongarès). Origo.hu, 30-08-2009. [Consulta: 8 octubre 2011].
* ↑ «Gara Anita ötödször sakkbajnok» (en hongarès). Index.hu, 01-05-2016. [Consulta: 15 juny 2017].
* ↑ Zalakaroson Rapport Richárd nyerte a nyílt magyar bajnokságot
* ↑ McGourty, Colin. «Russia and China claim World Team gold». chess24.com, 14-03-2019. [Consulta: 27 octubre 2019].
* ↑ «USA and China take gold in Baku Chess Olympiad». Chessdom, 13-09-2016. [Consulta: 15 juny 2017].

## Enllaços externs

* Fitxa a OlimpBase.org
# Michael Rohde

Michael Rohde (nascut el 26 d'agost de 1959) és un jugador d'escacs i advocat estatunidenc, que té el títol de Gran Mestre Internacional des de 1988.
Rohde va obtenir el títol de Mestre Nacional als tretze anys i el de Mestre Internacional el 1976, seguit del de Gran Mestre el 1988. En un moment donat, va arribar a ocupar el lloc 59è a la classificació mundial.
El 1975 va ser el Campió Nacional d'Escacs Escolars, i l'any següent va ser el Campió de Secundària del país. Va obtenir el primer lloc al Campionat Obert dels Estats Units el 1991, així com diversos altres títols. Va escriure la columna "La partida del mes" per a Chess Life de 1991 a 2006.
L'agost de 2007, Rohde va empatar al primer lloc a l'US Open Championship a Cherry Hill, Nova Jersey.
Actualment, treballa com a professor d'escacs.

## Referències

* ↑ Williams, Al. «National Scholastic Chess Champions». New Mexico Scholastic Chess. Arxivat de l'original el May 3, 2006. [Consulta: 28 abril 2014].
* ↑ «Review by GrandMaster Michael Rohde and IM Brian Hartman». Omega Chess Reviews. [Consulta: 28 abril 2014].
* ↑ Arxivat January 6, 2009, a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Rohde a New York Masters
* "CHESS; Rohde Wins Brilliancy and a Double Prize," 24/1/88
# Acronicta albarufa

Acronicta albarufa és una espècie de lepidòpter ditrisi de la família dels noctúids (Noctuidae). Es troba al sud d'Ontario i Manitoba, Nova York, Nova Jersey, Massachusetts, Carolina del Nord, Virgínia, Geòrgia, Oklahoma, Missouri, Arkansas, i Colorado. Pot estar present a Ohio, Pennsilvània, Connecticut, la part continental de Nova York i Nou Mèxic. S'ha suggerit que les poblacions del sud-oest dels Estats Units poden ser espècies distintes.
Les larves s'alimenten de Quercus macrocarpa, Quercus prinus i Quercus prinoides.

## Referències

* ↑ «BioLib - Acronicta albarufa». en. [Consulta: 25 octubre 2024].

## Enllaços externs

* Imatge
* Species info
# Cosa voglio di più

Cosa voglio di più (en italià El que més vull) és una pel·lícula italiana del 2010 dirigida per Silvio Soldini. La pel·lícula es va estrenar als cinemes italians el 30 d'abril de 2010.

## Argument

L'Anna és una jove que treballa en una companyia d'assegurances i manté una relació amb l'Alessio: la seva relació és pacífica i equilibrada i també pensen tenir un fill. L'atzar la reuneix amb Domenico, un calabres que fa temps que s'ha traslladat a Milà, casat i amb dos fills que treballa en una cooperativa de càtering. De seguida neix una relació apassionada entre tots dos, però les seves respectives situacions personals són un obstacle per a la seva unió.

## Repartiment

* Alba Rohrwacher: Anna
* Pierfrancesco Favino: Domenico
* Giuseppe Battiston: Alessio, la parella de l'Anna
* Teresa Saponangelo: Miriam, la dona de Domenico
* Fabio Troiano: Bruno
* Tatiana Lepore: Blanca
* Adriana De Guilmi: mare de l'Anna
* Gigio Alberti: el cap de l'Anna
* Ninni Bruschetta: quiosc de premsa, germà de Domenico
* Clelia Piscitello: la sogra de Domenico
* Carla Chiarelli: Carla
* Bindu De Stoppani: Enrica

## Crítiques

| « | "Si en la seva pel·lícula anterior, (...), Soldini feia d'un tema social un problema d'alcova, en Cosa voglio di più, per contra, és capaç d'insinuar en un assumpte passional alguns conflictes latents de diners, de cultura i d'origen." | » |
| — Luciano Monteagudo: Página/12 |||

## Reconeixements

* 2010 - Ciak d'oro
** Millor actriu protagonista a Alba Rohrwacher
* 2010 - Festival de Cinema de Cabourg
** Grand Prix a Silvio Soldini
* 2010 - Globi d'oro**Nominació al Millor pel·lícula a Fabio Cianchetti
** Nominació al Millor director a Silvio Soldini
** Nominació al Millor guió a Doriana Leondeff, Angelo Carbone i Silvio Soldini
** Nominació al Millor actor a Pierfrancesco Favino
** Nominació al Millor actriu a Alba Rohrwacher
* 2010 - Nastro d'argento
** Nominació a la Millor actriu protagonista a Alba Rohrwacher

## Notes

* ↑ Cosa voglio di più a Il Cinematografo
* ↑ Cosa voglio di più, l’amour fou secondo Soldini, cineuropa, 15 de febrer de 2010
* ↑ Cosa voglio di più a El Espectador Imaginario
* ↑ ¿Qué más se le puede pedir a la vida? Página/12, 18 de novembre de 2010
* ↑ «I vincitori dei Ciak d'Oro 2010».
* ↑ "Cosa Voglio di Più" vince il Cabourg Romantic Film Festival 2010, cinemaitaliano.info
* ↑ Soldini, Virzì e Ozpetek candidati ai Globi d'Oro della Stampa Straniera, Cineuropa, 10 de juny de 2010

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
Plantilla:Grand Prix Festival Cabourg
# Blínovo

Blínovo (en rus: Блиново) és un poble de l'óblast d'Astracan, a Rússia. Pertany al districte de Volodarski. Segons el cens del 2010 tenia 283 habitants.

## Referències

* ↑ Карта села Бирючек в Астраханской области
* ↑ «Всероссийская перепись населения 2010 года. 1. Численность и размещение населения Астраханской области». Arxivat de l'original el 2018-08-27. [Consulta: 18 març 2019].
* ↑ Расстояние от Бирючека до Камызяка
# Ermengol V d'Urgell

Ermengol V d'Urgell, anomenat Ermengol V el de Mollerussa (?, 1078 – Mollerussa, 14 de setembre de 1102) fou comte d'Urgell (1092-1102). Pel seu matrimoni va passar bona part de la seva vida a Castella.

## Biografia

Fill d'Ermengol IV i de la seva primera esposa, Llúcia de Pallars. En origen havia de corregnar, així ho havia establert el pare en imitació del comtat de Barcelona, amb el seu germà Guillem, fill del seu pare i la seva segona esposa, Adelaida de Provença, però en heretar la mare el comtat de Forcalquer, Guillem suposadament va renunciar i va marxar amb la seva mare, on va es va fundar una breu dinastia catalana. Així, Ermengol va esdevenir comte únic. El més curiós d'aquest comte va ser la unió matrimonial amb un regne llunyà, es va casar amb Maria Pérez Ansúrez, filla de Pedro Ansúrez, senyor de Valladolid, el 1095. Ja el 1086 el seu pare havia fet un primer testament disposant que en cas de morir sent fill ell menor d'edat, regissin el comtat Berenguer II de Barcelona i el rei d'Aragó Sanç Ramires, i els encomanava que enviessin el seu fill a Castella sota la tutela d'Alfons VI. Ermengol IV va acabar anul·lant el testament perquè va arribar a la majoria d'edat, però la primera voluntat del pare denota una inclinació al sobirà de Castella i Lleó, es desconeixen els motius, bé per prestigi després de la conquesta de Toledo o per altres circumstàncies. Tanmateix, Ermengol V imbuït de les idees paternes es va casar amb Maria i va abandonar el comtat que el va deixar en mans del vescomte Guerau Ponç de Cabrera i va marxar a Castella.
Morí en la batalla de Mollerussa el 1102 deguda als atacs musulmans resultants de la primera reconquesta cristiana de Balagi, el 1101. Segons una versió va trobar la mort a Castella combatent contra els morabits de Moyeruca (1102), com tots els comtes que l'havien precedit que havien mort en batalla. Avui, sembla més versemblant que fos Mollerussa d'Urgell. En aquest cas, hauria tornat ràpidament al comtat per fer front a la reacció islàmica provocada per l'entrada dels cristians a Balaguer (1101). El seu fill, encara menor d'edat, va quedar sota la tutela del seu avi a Castella.

## Matrimoni

Es va casar a Castella el 1095 amb María Pérez Ansúrez, filla de Pedro Ansúrez, senyor de Valladolid. D'aquest matrimoni tingueren:
* Ermengol VI d'Urgell (1096-1154), comte d'Urgell
* Pere d'Urgell, (? — ?)
* Major d'Urgell, casada amb Pedro Froilaz de Trava, comte de Trastàmara
* Teresa d'Urgell, casada amb Bernat I de Cerdanya
* Estefania Ermengol d'Urgell (?–1143)

## Referències

* ↑ Sobrequés, 1991, p. 18.
* 1 2 Sobrequés, 1991, p. 19.
* ↑ Sobrequés i Vidal, Santiago. Història de Catalunya. Cupsa Editorial, 1979, p. vol.2, p.46-47. ISBN 8439001258.

## Bibliografia

* «Ermengol V d'Urgell». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Sobrequés, Santiago. Els Barons de Catalunya. Barcelona: Edicions Vicens Vives, 1991. ISBN 84-316-1806-X.
# Leporellus

Leporellus és un gènere de peixos de la família dels anostòmids i de l'ordre dels caraciformes.

## Taxonomia

* Leporellus cartledgei (Fowler, 1941)
* Leporellus pictus (Kner, 1858)
* Leporellus retropinnis (Eigenmann, 1922)
* Leporellus vittatus (Valenciennes, 1850)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Bibliografia

* Ahl, E. 1937: Zwei neue Fischnamen innerhalb den südamerikanischen Familie Anostomidae. Sitzungsberichte der Gesellschaft Naturforschender Freunde zu Berlin: 136.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Garavello, J.C. i H.A. Britski, 2003. Anostomidae (Headstanders). p. 71-84. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Géry, J., 1974. Notes sur quelques Anostomidae (Pisces, Characoidei) du Bassin Amazonien. Vie Milieu (Ser. C) Biol. Terr. (VMC), 23 (1):43-175.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Sidlauskas, B. L. i R. P. Vari 2008: Phylogenetic relationships within the South American fish family Anostomidae (Teleostei, Ostariophysi, Characiformes). Zoological Journal of the Linnean Society v. 154: 70-210.
* Vari, R. P. 1983: Phylogenetic relationships of the families Curimatidae, Prochilodontidae, Anostomidae, and Chilodontidae (Pisces: Characiformes). Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 378: i-iii + 1-60.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
# Vozdvíjenskoie

Vozdvíjenskoie (en rus: Воздвиженское) és un poble del krai de Stàvropol, a Rússia, que el 2019 tenia 1.971 habitants. Pertany al districte rural de Dívnoie.

## Referències

* ↑ «База микроданных Всероссийских переписей населения 2002 и 2010 годов». Arxivat de l'original el 2014-06-09. [Consulta: 28 març 2020].
# Alexis Argüello

Alexis Argüello (Managua, 19 d'abril de 1952 – Managua, 1 de juliol de 2009) va ser un boxador nicaragüenc, alcalde de Managua.
Durant la seva carrera esportiva va guanyar el títol de campió del món de boxa en 3 categories diferents: pes ploma (de 1974 a 1976), pes súper ploma (de 1978 a 1980) i pes lleuger (de 1981 a 1983). Va ser considerat el 20è millor boxador del món segons el rànquing del 2003 de la revista Ring. En retirar-se de l'esport, es va dedicar a la política i el 2008 va ser elegit alcalde de Managua en una llista del Front Sandinista d'Alliberament Nacional (FSLN). L'1 de juliol de 2009 va ser trobat mort amb una bala al pit.

## Referències

* ↑ «Obituaris del diari AVUI» (en català) p. 32. Diari Avui, 04-07-2009. [Consulta: 25 febrer 2022].
* ↑ «Jim Watt vs. Alexis Arguello - BoxRec». [Consulta: 25 febrer 2022].
* ↑ «Arguello, 3-time world champion, dead at 57» (en anglès), 01-07-2009. [Consulta: 25 febrer 2022].
# Reductio ad Hitlerum

Reductio ad Hitlerum, també argumentum ad Hitlerum o reductio/argumentum ad Nazium és un neollatinisme que significaria "reducció a Hitler" (o "reducció als nazis"). És una fal·làcia moderna del tipus Ad hominem. Va ser encunyada per l'acadèmic d'ètica Leo Strauss el 1950. A l'ús d'aquesta argumentació també se l'anomena jugar la carta dels Nazis.
Generalment la fal·làcia pren la forma següent:
   Hitler (o els nazis) estaven a favor de X, per tant X és necessàriament dolent i/o indesitjable.
Tanmateix, una forma habitual és la inversió del predicat, de forma que:
   Hitler (o els nazis) estaven en contra de Y, per tant Y és necessàriament bo i/o desitjable.
L'argument fa un ús retòric de la càrrega emocional que la comparació amb Hitler o els nazis porta associada, car en la majoria de cultures tot allò associat a Hitler o als nazis és directament condemnable. L'argument pot ser emprat com a tàctica per a desviar l'atenció en discussions, car una comparació d'aquest tipus porta a respostes irades i menys raonades. Una variant de la fal·làcia és la comparació dels arguments de l'oponent amb l'Holocaust. D'altres variants inclouen comparacions amb la Gestapo, amb les SS, de forma més general amb el feixisme o el totalitarisme, i encara més vagament amb el terrorisme.
Lògicament, és una fal·làcia de direcció errònia, dins de la família de la causa qüestionable, alhora que és una fal·làcia del tipus culpabilitat per associació. D'una banda inverteix la relació de causa-efecte, proposant que les accions o idees són malvades a causa de qui les comet, no per la seva naturalesa intrínseca. D'altra banda, associa l'acció o idea a un individu o un grup que són quasi universalment considerats com a malvats.
La refutació de la fal·làcia és simple. Es pot fer mitjançant la lògica formal, encara que s'incorre en el risc que el públic general es perdi, o amb contraexemples:
   Hitler era vegetarià. Mahatma Gandhi també.
   Els nazis consideraven molt important la puntualitat dels trens. La majoria d'usuaris de tren també.

## Referències

* ↑ Curtis, Gary. «Logical Fallacy: The Hitler Card». [Consulta: 1r juliol 2018].

## Vegeu també

* Llei de Godwin
# Guijo de Ávila

Guijo de Ávila és un municipi de la província de Salamanca a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 130 | 121 | 93 | 106 |
# Josep Antoni Ferrer i Fernández

Josep Antoni Ferrer i Fernández (Andalusia, 1833 - Buenos Aires, Argentina, 1871) fou un escriptor, poeta i llibretista.
El 1859 va fundar a Barcelona la revista liberal en català El Café.
Va ser l'autor de diversos llibrets d'obres líriques, com el conjunt de quatre peces que, amb música de Francesc Porcell, es van dedicar els anys 1859-1860 al Batalló de Voluntaris Catalans a la guerra del Marroc, i que es van publicar més tard sota el nom comú de Los catalans en Àfrica:
* A l'Àfrica, Minyons! (26 de novembre de 1859)
* Minyons, ja hi som!
* Ja hi van a l'África (29 de gener de 1860)
* Ja tornan! (1860)
En algun moment, abans de març de 1865 va marxar a l'Argentina, on segons la revista La Ilustración Española y Americana, de gener de 1871, va morir a un poblet de Buenos Aires víctima d'un brau.

## Referències

* ↑ «Josep Antoni Ferrer i Fernández». Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «Escritores y artistas». La Ilustración española y americana, 25-01-1871, pàg. 14.
* ↑ «Diversiones públicas - Gran Teatro del Liceo». La Corona, 26-11-1859, pàg. 4.
* ↑ «Diversiones públicas - Gran Teatro del Liceo». La Corona, 29-01-1860, pàg. 4.

## Enllaços externs

* Obres de Josep Antoni Ferrer a la Biblioteca de Catalunya
# Quarts de nou

Quarts de nou (o Q de 9) va ser un magazine informatiu sobre l'actualitat del món casteller. El programa va ser emès per primera vegada el 12 de juny del 2005 al Canal 33 i després va passar a TV3. L'últim programa es va emetre el 22 de novembre de 2018.

## Continguts i metodologia

El programa (presentat per Elisabet Carnicé) es realitzava en un plató virtual, que s'acostumava a situar al mig de les principals places castelleres. A més d'un repàs de manera analítica de totes les diades del cap de setmana també s'hi duien a terme reportatges i seccions amb el doble objectiu tant d'aprofundir en la tècnica i els valors dels castells com de divulgar-los entre el públic no casteller. També s'hi debatien diferents aspectes castellers de fons o d'actualitat. Aquest debats, en els quals participaven diferents analistes del món casteller, els moderava la periodista Raquel Sans Guerra. L'acord d'intercanvi d'imatges i de coproducció de diades castelleres que hi ha entre TV3 i la XAL (Xarxa de TV Locals) permetia fer un repàs més ampli de totes les diades sense haver de desplaçar un equip propi a cada plaça. A les diades més importants TV3 emetia la transmissió en directe per la web i en senyal internacional.

## Emissió

S'emetia els dimecres dels mesos de juny a novembre (durant la part més intensa de la temporada castellera). Cada edició repassava tota l'activitat castellera del cap de setmana castellera. I els diumenges al vespre al Canal 3/24, un espai reduït del programa. A més també es duien a terme programes especials en les grans diades.

## Vegeu també

* Castells (revista)
* Webcasteller

## Referències

* ↑ «"Quarts de nou" Episode #1.1 (2005)» (en castellà). IMDb, 12-06-2005. Arxivat de l'original el 2010-04-05. [Consulta: 16 gener 2012].
* ↑ «Televisió». Coordinadora de Colles Castelleres de Catalunya. [Consulta: 16 juny 2011].
* ↑ «"Quarts de Nou" tindrà cinc programes especials emesos per TV3 aquest any». Coordinadora de Colles Castelleres de Catalunya, 25-05-2011. [Consulta: 17 juny 2011].
* ↑ «Les millors colles competeixen al concurs de castells de Tarragona». VilaWeb, 05-10-2008. [Consulta: 17 juny 2011].

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial
* Pàgina facebook del programa
* Twitter del programa