OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Douglas Dean Osheroff

Douglas Dean Osheroff (Aberdeen, EUA 1945) és un físic i professor universitari estatunidenc guardonat amb el Premi Nobel de Física l'any 1996.

## Biografia

Va néixer l'1 d'agost de 1945 a la població d'Aberdeen, situada a l'estat nord-americà de Washington. Va estudiar física a l'Institut Tecnològic de Califòrnia sota la direcció de Richard Feynman, on es llicencià el 1967, i el 1973 es doctorà a la Universitat Cornell. Actualment és cap del Departament de Física de la Universitat Stanford.

## Recerca científica

Mentre era un estudiant treballà al costat de David Morris Lee i Robert Coleman Richardson en la superfluidesa de l'isòtop heli-3, descobrint com l'heli aconseguia adoptar una fluïdesa desconeguda a l'aproximar-se al zero absolut (-273 °C).
L'any 1996 fou guardonat, conjuntament amb els seus dos col·laboradors, amb el Premi Nobel de Física pels seus descobriments en superfluids amb l'isòtop Heli-3.
Osheroff va ser seleccionat per a treballar en la Comissió d'investigació l'accident del transbordador espacial Columbia, igual que el seu mentor Richard Feynman feu amb l'accident del transbordador espacial Challenger.

## Referències

* 1 2 3 4 «The Nobel Prize in Physics 1996» (en anglès). [Consulta: 29 juny 2023].

## Enllaços externs

* «Douglas Dean Osheroff» (en anglès). The Nobel Prize. The Nobel Foundation.
# Ioannis Ballis

Ioannis Ballis (en grec Ιωάννης Μπάλλης) va ser un tennista grec, que va competir a principis del segle xx. El 1906 va prendre part en els Jocs Intercalats d'Atenes, on guanyà la medalla de plata en la prova de dobles masculins, formant parella amb Xenophon Kasdaglis.

## Referències

* ↑ «Ioannis Ballis Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 15 de desembre 2012. [Consulta: 5 gener 2016].
# Esquí acrobàtic als Jocs Olímpics d'hivern de 1988

Als Jocs Olímpics d'Hivern de 1988 celebrats a la ciutat de Calgary (Canadà) es disputaren sis proves d'esquí acrobàtic, tres en categoria masculina i tres en categoria femenina. Aquesta fou la primera presència d'aquest esport en un programa oficial dels Jocs, si bé com a esport de demostració.
La competició se celebrà al Canada Olympic Park pel que fa a la competició de salts acrobàtics i ballet, i a les instal·lacions de Nakiska pel que fa als bamps.

## Resum de medalles
### Categoria masculina

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Bamps | Hakan Hansson | Hans Englesen Eide | Edgar Grospiron |
| Salts acrobàtics | Jean-Marc Rozon | Didier Méda | Lloyd Langlois |
| Ballet | Hermann Reitberger | Lane Spina | Rune Kristiansen |

### Categoria femenina

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Bamps | Tatjana Mittermayer | Raphaëlle Monod | Conny Kissling |
| Salts acrobàtics | Melanie Palenik | Sonja Reichart | Carin Hernskog |
| Ballet | Christine Rossi | Jan Bucher | Conny Kissling |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | RFA | 2 | 1 | 0 | 3 |
| 2 | França | 1 | 2 | 1 | 4 |
| 3 | Estats Units | 1 | 2 | 0 | 3 |
| 4 | Canadà | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 4 | Suècia | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 6 | Noruega | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 7 | Suïssa | 0 | 0 | 2 | 2 |
| Total | Total | 6 | 6 | 6 | 18 |

## Notes

* ↑ Com a esport de demostració les medalles aconseguides no es tenen en compte en el còmput general de medalles de cada país.

## Enllaços externs

* (anglès) PDF www.aafla.org - Calgary 1988 Arxivat 2011-05-26 a Wayback Machine.
# Francesco Martino (gimnasta)

Francesco Martino (Bari, 14 de juliol de 1900 - Bari, 10 d'octubre de 1965) va ser un gimnasta artístic italià que va competir durant la dècada de 1920.
El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on disputà les nou proves del programa de gimnàstica. Guanyà la medalla d'or en les proves del concurs complet per equips i d'anelles, mentre en les altres set proves finalitzà més enllà de la desena posició.

## Referències

* ↑ «Francesco Martino Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 28 de gener 2012. [Consulta: 6 abril 2018].
# Forests de l'arc oriental

Les forests de l'Arc Oriental és una ecoregió de forest montana tropical de frondoses humida. L'ecoregió és situada a l'Àfrica oriental. Comprèn diverses àrees separades que superen els 1000 metres en les muntanyes de Kenya, i (majoritàriament) Tanzània. Tenen en comú estar alineades en els turons que limiten la Gran Vall del Rift per la banda occidental de la vall.

## Enquadrament

Els boscos de l'Arc Oriental sumen un total de 23.830 km² de paisatge muntanyós des dels Turons de Taita en la frontera dels dos països, a través de Tanzània oriental a les Muntanyes Udzungwa i Mont Rungwe. L'ecoregió inclou els Turons Taita, el nord i sud de les Muntanyes Pare, l'est i l'oest de les Muntanyes Usambara, el nord i el sud de les Muntanyes Nguru, l'Ukaguru, l'Uluguru, el Rubeho, i l'Udzungwa, així com Mahenge al sud de l'Udzungwa, el Turó Malundwe en Mikumi, i les Muntanyes Uvidundwa al nord de les Muntanyes Udzungwa.

## Flora

Aquests turons són casa de molta espècie endèmica que superen el nombre de 800 plantes, i és la pàtria original de la violeta africana (Saintpaulia) i l'Impatiens.

## Fauna

L'eco-regió és rica en vida silvestre amb moltes espècies endèmiques d'aus i alguns mamífers, mentre que els amfibis endèmics inclouen cinc espècies de granotes de canya (Hyperolius), dues espècies de granotes arbòries forestals (Leptopelis), cinc gripaus (Nectophrynoides), quatre espècies de Microhylidae, i cinc Caeciliidae. Els rèptils endèmics inclouen deu espècies de camaleons (set Chamaeleo i tres Rhampholeon), tres serps de cucs (Typhlops) i sis serps Colubridae. Els invertebrats també mostren nivells molt alts d'endemisme. A més, l'estudi de la vida silvestre en aquests turons aïllats és important per a la recerca de vies evolutives.

## Amenaces i conservació

Aquests paisatges de turons són altament poblats amb comunitats pageses i la majoria de bosc s'ha perdut, especialment en els pendents més baixos. L'àrea protegida més gran és el Parc Nacional de les Muntanyes Udzungwa i hi ha també àrees protegides al voltant d'un nombre de reserves, estant aquesta regió central en el subministrament d'aigua de Tanzània .

## Referències

* ↑ «Eastern Arc Mountains». Terrestrial Ecoregions. World Wildlife Fund. [Consulta: 25 juny 2011].
# Lloro negre de les Seychelles

El lloro negre de les Seychelles (Coracopsis barklyi ) és un ocell de la família dels psitacúlids (Psittaculidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de els illes Praslin i la propera Curieuse. Antany també Aride i Marianne, a les illes Seychelles nord-orientals.

## Taxonomia

Considerada una subespècie del lloro negre petit, va passar a ser considerad una espècie de ple dret arran Kundu et al. 2012.

## Referències

* ↑ «Lloro negre de les Seychelles». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/12/2023(català)
* ↑ S Kundu, CG Jones, RP Prys-Jones i JJ Groombridge. 2012. The evolution of the Indian Ocean parrots (Psittaciformes): extinction, adaptive radiation and eustacy. Molecular Phylogenetics and Evolution 62: 296–305.
# Kermur de Legal

De Kermur Sire de Legal (nascut cap a 1702 a la Bretanya - mort cap a 1792), fou un jugador d'escacs francès del segle xviii. Fou el primer jugador d'escacs professional el nom del qual (escrit Kermur, Kermeur o Kermuy i Legal, Legall o Legalle) ha quedat per la posteritat.

## Biografia

Durant diversos decennis i fins a una edat avançada, Legall va jugar partides amb apostes al Café de la Régence, que era el principal centre escaquístic internacional en aquell temps. A l'obra Le Neveu de Rameau, Diderot el menciona com un vell habitual del cafè. La diferència de nivell entre el jugador professional i el seu adversari era en aquell temps compensada per un hàndicap o avantatge donat, com ara (peó i sortida, peça menor, torre, etc.)
A partir de 1741, Legall va ser el professor de François-André Danican Philidor, qui poc després esdevindria el millor mestre d'escacs del segle xviii. Fins que finalment fou vençut pel seu alumne, Legall fou considerat com el jugador d'escacs més fort de França.
En la història dels escacs, el seu nom és associat al mat de Legal, jugat en una partida contra Sant-Brie a París el 1750. Desgraciadament no queden rastres de cap altra partida jugada per ell.

## El testimoni de Diderot

| « | Si el temps és massa fred, o massa plujós, em refugio al café de la Régence; allà em diverteixo veient jugar als escacs. París és l'indret del món, i el café de la Régence és l'indret de París, on es juga millor a aquest joc. És a can Rey que s'hi estan Legal el profund, Philidor el subtil, el sòlid Mayot, on es veuen les jugades més sorprenents, i on se senten les pitjors paraules; ja que si es pot ser home d'esperit i gran jugador d'escacs, com Legal; es pot ser també un gran jugador d'escacs i un ximple, com Foubert i Mayot. | » |
| « | Ah, ah, heus aquí, senyor el filòsof, i que hi feu aquí entre aquest munt de ganduls? Perdeu també el vostre temps empenyent trossets de fusta? És així com s'anomena amb menyspreu jugar als escacs o a les dames. | » |
| « | Jo. -- No, però quan no tinc res de millor a fer, em diverteixo a mirar un instant els qui l'empenyen bé, la fusta. | » |
| « | Ell. -- En aquest cas, us divertiu rarament; llevat de Legal i Philidor, la resta no hi entén gens. | » |

## Referències

* ↑ Crescendo of the Virtuoso
* ↑ Denis Diderot Le Neveu de Rameau
# Peter Eisenman

Peter Eisenman (Newark, Nova Jersey, 11 d'agost de 1932) és un arquitecte estatunidenc d'origen jueu.

## Biografia

A la fi dels anys cinquanta va ser col·laborador de Walter Gropius, i va ser un dels integrants dels Five Architects. Llicenciat en arquitectura a la Universitat de Cornell, Eisenman està doctorat en filosofia per la Universitat de Cambridge i en belles arts por la Universitat de Chicago. L'any 1967 va fundar el Institute for Architecture and Urban Studies, de Nova York, imprecisa institució, extraordinàriament activa i eficient, que aviat es va convertir en obligat punt de referència per a tot aquell interessat en l'arquitectura.
Peter Eisenman, descendent d'immigrants jueus alemanys d'Estrasburg, internacionalment reconegut per la seva visió provocadora de l'arquitectura ha construït una sèrie innombrable de projectes a gran escala incloent el Wexner Center a l'Ohio State University, el Greater Columbus Convention Center a Columbus, Ohio, i l'Aronoff Center for Design and Art a la Universitat de Cincinnati.
Com a resultat del concurs d'idees que va guanyar, construeix a Santiago de Compostel·la la Ciutat de la Cultura de Galícia, un conjunt d'edificis destinats a activitats culturals. Unes obres que van modificar el disseny original de la ciutat de John Hejduk i que el van portar a col·laborar amb els arquitectes espanyols Andrés Perea i Andrés Jaque. Les obres han estat objecte de polèmiques públiques per la seva gestió econòmica i pels dubtes sobre la seva utilitat posterior.
A més, fou el promotor d'un projecte de realització d'un nou Estadi de Riazor a La Corunya, encara que finalment no es va realitzar.
Un recent llibre sobre la seva obra desenvolupa les instal·lacions temporals que ha realitzat.Instal·lacions: Sobre el Treball de Peter Eisenman, de Pablo Lorenzo-Eiroa, DLO/Robles Edicions, Buenos Aires, 2008.

## Referències

* ↑ Peter Eisenman Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., Great Buildings Online. Accessed September 19, 2008.
* ↑ haaretz.com
* ↑ Fitxa a la GEC
* ↑ Biografia Peter Eisenman
* ↑ Enciclopèdia Universalis (en francès)

## Bibliografia

* Peter Eisenman, Houses of Cards. Nova York: Oxford University Press, 1987. ISBN 0-19-505130-0
* Peter Eisenman, Diagram Diaries (Universe Architecture Series), Thames and Hudson, 1999. ISBN 0-7893-0264-0
* Blurred Zones: Investigations of the Interstitial : Eisenman Architects 1988-1998
* Peter Eisenman, Giuseppe Terragni: Transformations, Decompositions, Critiques, New York, The Monacelli Press 2003 ISBN 1-885254-96-2
* Peter Eisenman, Eisenman Inside Out. Selected Writings 1963-1988, New Haven-London, Yale University Press 2004 ISBN 0-300-09008-0
* Peter Eisenman, Ten Canonical Buildings 1950-2000, New York, Rizzoli International Publications inc. 2008 ISBN 0-8478-3048-9

## Enllaços externs

* Eisenman Architects
* Entrevista a Peter Eisenman en 1996 En anglès.
* Eisenmania Amb extractes de "The End of the Classical". En anglès.
* Obres de Peter Eisenman a Urbipedia Arxivat 2014-03-30 a Wayback Machine.
# Joaquín Loyo Mayo

Joaquín Loyo Mayo (Veracruz, 16 d'agost de 1945 - Córdoba, 27 de desembre de 2014) fou un tennista mexicà.
Va participar en els Jocs Olímpics de Ciutat de Mèxic (1968), on el tennis fou esport de demostració i exhibició. En la competició de demostració individual es va quedar a les portes de les medalles arribant a quarts de final, en dobles masculins va guanyar la medalla de bronze amb Pierre Darmon, mentre que en dobles mixts no va tenir èxit amb Patricia Montaño. En les proves d'exhibició va guanyar la medalla d'argent en dobles masculins amb Pierre Darmon, en individual va perdre en el primer partit i en dobles mixts fou eliminat en quarts de final junt a Patricia Montaño.
Va formar part de l'equip mexicà de Copa Davis durant entre els anys 1964 i 1976. Durant la seva carrera va estudiar a la University of Southern California on es va graduar en màrqueting i va guanyar el campionat masculí de la NCAA l'any 1969.
El 1989 va treballar com a entrenador en el club Edgbaston Archery & Lawn Tennis Society de Birmingham (Regne Unit), el club de tennis més antic del món.

## Enllaços externs

* Joaquín Loyo Mayo a l'ATP (anglès)
* Joaquín Loyo Mayo a la Federació Internacional de Tennis (anglès)
* Joaquín Loyo Mayo a la Copa Davis (anglès)
# La Condal

La Condal és una masia del municipi de Biosca (Solsonès) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici de quatre façanes i tres plantes. A la façana sud, hi ha una entrada al centre, amb arc de mig punt adovellat i porta de fusta de doble batent. A cada costat de l'entrada hi ha una petita obertura. A la planta següent, a l'esquerra hi ha un balcó amb barana de ferro, a la seva dreta hi ha una petita finestra, al centre de la façana, hi ha una gran finestra amb llinda de pedra, i a la dreta hi ha una finestra petita. Al darrer pis hi ha tres finestres.
A la façana est, hi ha diverses estructures adjuntes. Hi ha una finestra al segon pis i una al tercer. A la resta de façanes, és impossible accedir-hi. La coberta és de dos vessants (Est-Oest), acabada amb teules.
A la façana est, hi ha un edifici petit de nova construcció, té una entrada orientada al sud, i una obertura orientada a l'est. La coberta és d'un vessant (Est) i uralita. A la dreta d'aquest hi ha una estructura rectangular, que arriba fins a la part superior de la façana, s'hi pot pujar per unes escales que hi ha a l'extrem de la façana de la casa.
Davant de la façana sud de la casa, hi ha un edifici que tenia funció de quadra, té dues plantes i diverses obertures a la planta superior orientada al nord, i una gran entrada amb arc de mig punt que dona a la planta baixa i s'orienta a l'est. La coberta és d'un vessant (Sud), acabada amb teules. Hi ha diversos edificis més que actualment s'hi guarda palla.

## Referències

* ↑ «La Condal». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 «La Condal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 febrer 2015].
# Francis Honeycutt

Francis Webster Honeycutt (Illa d'Alcatraz, San Francisco, Califòrnia, 16 de maig de 1883 - Woodbine, Geòrgia, 21 de setembre de 1940) va ser un tirador d'esgrima estatunidenc que va competir a començament del segle xx.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on va disputar dues proves del programa d'esgrima. Guanyà la medalla de bronze en la competició de floret per equips, mentre en la prova individual quedà eliminat en sèries.
Honeycutt es va graduar a l'Acadèmia Militar dels Estats Units el 1904. Abans de morir, Honeycutt havia ascendit fins al rang de General de Brigada.

## Referències

* ↑ «Francis Honeycutt Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 26 d’octubre 2012. [Consulta: 1r setembre 2017].
* ↑ Tuchman, Barbara. Stilwell and the American Experience in China, 1911-45. United States of America: Grove Press, 1970, p. 22. ISBN 0-8021-3852-7.
* ↑ Tuchman, Barbara. Stilwell and the American Experience in China, 1911-45. United States of America: Grove Press, 1970, p. 199. ISBN 0-8021-3852-7.
# Mosaic forestal costaner del nord de Zanzibar-Inhambane

El Mosaic forestal costaner del nord de Zanzibar-Inhambane és una ecoregió del tipus Boscos tropicals de frondoses humits de la costa est d'Àfrica. L'ecoregió inclou una varietat d'hàbitats, incloent bosc, sabana i pantans.

## Àrea i límits

L'ecoregió s'estén al llarg de la costa de l'Àfrica oriental des del sud de Somàlia a través de Kenya fins al riu Lukuledi, a Tanzània, que forma el seu límit sud. També abasta l'arxipèlag de Zanzíbar, incloent-hi la Unguja (Zanzíbar) Pemba, i les illes menors dels voltants.
L'ecorregió està limitada a l'est amb l'Oceà Índic. En transició cap a boscos oberts i arbustos més secs i secs al nord i a l'oest: Els boscos d'Acàcia-Commiphora i matolls somalis al nord. Els arbustars i espinars septentrionals d'Acàcia-Commiphora. Els arbustars i espinars meridionals d'Acàcia-Commiphora (a l'oest de la porció central). Boscos orientals de Miombo (al sud-oest). Al sud, voreja el mosaic de la selva costanera del sud de Zanzibar-Inhambane a través del Riu Lukuledi.

## Fauna

L'ecoregió és casa a deu espècies endèmiques d'ocells. Quatre són restringides a l'illa de Pemba (Treron pembaensis, Nectarinia pembae, Zosterops vaughani i Otus pembaensis). Les restants sis es troben en el sector més extens; un en la conca baixa del riu Tana de Kenya (Cisticola restrictus), i quatre en el sector restant romanents de bosc costaner – Erythrocercus holochlorus, Anthus sokokensis, Ploceus golandi, i Picot de Mombasa. Anthus melindae és endèmic a les prades costaneres en Kènia.

## Vegeu també

* Zona afrotròpica

## Referències

* 1 2 Burgess, Neil, Jennifer D’Amico Hales, Emma Underwood (2004).. Terrestrial Ecoregions of Africa and Madagascar: A Conservation Assessment. (en anglès). Washington DC.: Island Press.
# Lluís I de Wittelsbach

Lluís I de Wittelsbach o Lluís I de Baviera (en alemany: Ludwig I der Kelheimer, Herzog von Bayern, Pfalzgraf bei Rhein) (Kelheim, 23 de desembre 1173 - mort a Kelheim el 15 de setembre de 1231) va ser duc de Baviera el 1183 i comte palatí del Rin el 1214. Era fill d'Otó I de Wittelsbach i la seva esposa Agnès de Loon.

## Biografia

Lluís va estendre el ducat de Baviera i va fundar moltes ciutats. Entre les ciutats que va fundar hi ha Landshut (1204), Straubing (1218) i Landau an der Isar (1224). Va fer costat a l'emperador güelf Otó IV, que va confirmar llavors el regne etern de la família Wittelsbach de Baviera. Però el 1211 es va unir al partit dels Hohenstaufen, de l'emperador Frederic II, el qual el va recompensar amb el Palatinat del Rin el 1214: el seu fill Otó es va casar amb Agnès del Palatinat, neta del duc Enric el Lleó i de Conrad de Hohenstaufen (comte palatí del Rin). Amb aquest matrimoni els Wittelsbach van heretar el Palatinat i el van mantenir com una possessió dels Wittelsbach fins al 1918. Des de llavors també el lleó es va convertir en un símbol heràldic a l'escut d'armes de Baviera i del Palatinat.
El 1221 Lluís va participar en la Cinquena Croada i va ser empresonat a Egipte per al-Kàmil ibn al-Àdil però va ser alliberat més tard. En 1225 Lluís es va fer càrrec de la tutela del jove rei Enric VII.
Lluís va ser assassinat el 1231 en un pont en Kelheim. El crim mai es va aclarir doncs l'assassí va ser linxat immediatament. A causa de l'aversió des de llavors de la família Wittelsbach per la ciutat de Kelheim, aquesta va perdre el seu estatus com una de les residències ducals. Lluís va ser enterrat a la cripta de l'abadia de Scheyern. El va succeir el seu fill Otó II de Wittelsbach (IV de Baviera).

## Matrimoni i fills

Lluís es va casar amb Ludmila, una filla del duc Frederic de Bohèmia. Va tenir només un fill, el seu successor Otó II de Wittelsbach.

## Nota

* ↑ aquest segon nom de fet s'ha reservat de facto pel que al segle XIX fou el rei Lluís I de Baviera

## Referències

* Sigmund Ritter von Riezler: Ludwig I. der Kelheimer a Allgemeine Deutsche Biographie (ADB), Duncker & Humblot, Leipzig 1884, S. 493–497.
* Wilhelm Störmer: Ludwig I. der Kelheimer. In: Neue Deutsche Biographie (NDB). Band 15, Duncker & Humblot, Berlin 1987, S. 355–357.
# Imre Schlosser-Lakatos

Imre Schlosser-Lakatos (Budapest, 11 d'octubre de 1889 - Budapest, 19 de juliol de 1959) fou un futbolista i entrenador hongarès.

## Trajectòria

Un dels futbolistes hongaresos més importants de la història, a data de 2012 encara manté el rècord de gols a la lliga hongaresa de futbol. Pel que fa a clubs, destacà a Ferencvárosi TC i MTK Hungária FC. Durant la seva carrera marcà 417 gols en partits de lliga.
Debutà amb la selecció hongaresa el 7 d'octubre de 1906, amb només 16 anys i 256 dies, en un empat a 4 enfront de la selecció de Bohèmia. La seva trajectòria a la selecció durà més de vint anys, amb un total de 68 partits i 59 gols, amb un percentatge de 0,87 gols per partit. El 1912 va disputar la competició de futbol dels Jocs Olímpics d'Estocolm.
Fou entrenador del IFK Norrköping.

## Palmarès
### Ferencvárosi TC

* Lliga hongaresa de futbol (7): 1907, 1909, 1910, 1911, 1912, 1913, 1927
* Copa hongaresa de futbol (2): 1913, 1927

### MTK Hungária FC

* Lliga hongaresa de futbol (6): 1917, 1918, 1919, 1920, 1921, 1922

### Individual

* Màxim golejador de la lliga hongaresa de futbol (7): 1909, 1910, 1911, 1912, 1913, 1914, 1917
* Màxim golejador europeu (4):1911, 1912, 1913, 1914

## Referències

* ↑ «Imre Schlosser». world-football-legends.co.uk. [Consulta: 20 octubre 2012].
* ↑ «Imre Schlosser-Lakatos - Goals in International Matches». RSSSF. [Consulta: 20 octubre 2012].
* ↑ «Imre Schlosser Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 14 de desembre de 2012. [Consulta: 30 març 2017].
* ↑ «Llista d'entrenadors». gruvstugan.com. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 20 octubre 2012].
* ↑ «Schlosser Imre». mek.iif.hu. [Consulta: 20 octubre 2012].
* ↑ Hernán Speroni: European Topscorers before 1967/68, Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation, 10.9.2005
# Pian di Scò

Pian di Scò és un municipi situat al territori de la província d'Arezzo, a la regió de la Toscana (Itàlia).
Limita amb els municipis de Castel San Niccolò, Figline Valdarno, Loro Ciuffenna, Castelfranco di Sopra, Reggello, San Giovanni Valdarno i Terranuova Bracciolini.
Des de l'1 de gener del 2014 és una frazione del nou municipi de Castelfranco Piandiscò. aquest s'ha format amb la fusió de Castelfranco di Sopra i Pian di Scò.

## Galeria fotogràfica

* Capella de la Immaculada Concepció
* Església de Sta. Maria