OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Enric Hernández i Llorente

Enric Hernández i Llorente (Terrassa, 1969) és un periodista especialitzat en crònica i anàlisi política, que va ser director del diari El Periódico de Catalunya entre 2010 i 2019.
Llicenciat en ciències de la informació per la Universitat Autònoma de Barcelona, va iniciar la seva carrera professional el 1990 al diari Avui, on aviat es va especialitzar en la informació política. El 1992 es va convertir en corresponsal del diari a Madrid, des d'on va informar de l'etapa final dels governs de Felipe González i de la consolidació del lideratge de José María Aznar al capdavant del PP, fins a la seva arribada al poder. El 1996 va ser nomenat delegat de l'Avui a Madrid.
L'any 1998 es va incorporar a la redacció d’El Periódico de Catalunya com a redactor en cap de Política, i un any després va ser nomenat delegat del diari a Madrid. Des d'aleshores va compaginar la crònica política, amb especial atenció a la informació governamental i a les relacions entre Catalunya i el conjunt d'Espanya, amb l'anàlisi, tant a les planes d’El Periódico com en les tertúlies de la Cope, Radio Nacional de España, Catalunya Ràdio, Los Desayunos de TVE i Madrid Opina, de Telemadrid. L'any 2006 va ser nomenat sotsdirector d’El Periódico de Catalunya.
Nomenat director adjunt de El País l'any 2009, va dirigir l'edició catalana d'aquest rotatiu fins que, el febrer del 2010, es va reincorporar a El Periódico de Catalunya com a director. Col·labora com a contertulià a El matí de Catalunya Ràdio, Els matins de TVC, Los Desayunos de TVE i el programa 59 segons de TVE a Catalunya.
El 2019, després de la compra del Grupo Zeta per l'editorial Prensa Ibérica, Enric Hernández va ser rellevat de la direcció del diari El Periódico de Catalunya. El setembre del mateix any es va anunciar que assumia la direcció d’Informació i actualitat de RTVE, un càrrec de nova creació. Un any i mig després, el maig de 2021, va ser acomiadat i substituït per Mamen del Cerro, després que es constatés un ensorrament de les audiències de La 1.

## Referències

* ↑ «Enric Hernández i Llorente». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Anna Cristeto relleva Enric Hernández en la direcció d' 'El Periódico'». El Nacional, 23-05-2019.
* ↑ «Enric Hernández serà el responsable dels informatius de RTVE». [Consulta: 5 setembre 2019].
* ↑ Villanueva, Marc. «TVE fa fora Enric Hernàndez després d'ensorrar l'audiència de La 1: acomiadat». ElNacional.cat, 26-05-2021. [Consulta: 26 maig 2021].
# Platja del Serrallo

La platja del Serrallo, o la Platjola, és una platja natural del municipi de Sant Jaume d'Enveja (Montsià), situada al Parc Natural del Delta de l'Ebre. Està delimitada a l'extrem esquerre amb el canal de l'Estany de l'Alfacada, que la separa de la platja de l'Alfacada, i a l'extrem dret amb el canal de la Platjola, o lo Desaigüe del Riuet, que la separa de la platja dels Eucaliptus, al límit del terme d'Amposta. Orientada al sud-sud-est, té una longitud de 3.025 metres i una amplada mitjana de 121 metres, formada per sorra fina, amb un pendent d'entrada a l'aigua moderat. Al rereplatja hi ha una zona dunar, i al darrere camps d'arrossars. A l'extrem nord hi ha una zona nudista. Disposa d'aparcament i dutxa.
L'Agència Catalana de l'Aigua efectua un control setmanal de la qualitat de l'aigua, durant la temporada de bany, amb el resultat d'excel·lent.

## Referències

* 1 2 «Platja del Serrallo». Diputació de Tarragona.
* 1 2 3 «Platja del Serrallo». Agència Catalana de l'Aigua.
* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ «Les 9 millors platges de les Terres de l'Ebre». Descobrir.
# Philodice

Philodice és un gènere d'ocells de la subfamília dels troquilins (Trochilinae) dins la família dels troquílids (Trochilidae) de recent recuperació.

## Taxonomia

El gènere Philodice va ser descrit l'any 1866 pels ornitòlegs francesos Étienne Mulsant, Jules Verreaux i Édouard Verreaux com un gènere monospecífic que incloïa únicament Philodice mitchellii. Més tard aquesta espècie va ser assignada al gènere Calliphlox. Modernament i arran recents treballs, Philodice ha estat recuperat per ha dues espècies:
* Philodice bryantae - colibrí magenta.
* Philodice mitchellii - colibrí de Mitchell.

## Referències

* ↑ McGuire, Jimmy A; . Witt, Christopher C.; Remsen Jr, JV; Corl, Ammon; Rabosky, Daniel L «Molecular Phylogenetics and the Diversification of Hummingbirds» (en anglès). Current Biology, 24, 8, 14, pàg. 910/916 [Consulta: 13 octubre 2024].
* ↑ Licona-Vera, Yuyini; Ornelas, Juan Francisco «The conquering of North America: dated phylogenetic and biogeographic inference of migratory behavior in bee hummingbirds». BMC Evol Biol, 17, 126, 5. DOI: https://doi.org/10.1186/s12862-017-0980-5 [Consulta: 13 octubre 2024].
# Platja de la Murtra (Viladecans)

La platja de la Murtra és una platja natural del municipi de Viladecans (Baix Llobregat), situada dins de la Reserva Natural del delta del Llobregat. És la platja més meridional del municipi de Viladecans i limita amb Gavà. A llevant limita amb l'espigó de la Murtra, que la separa de la platja de la Pineda, i a ponent amb el canal de la Murtra, que la separa de la platja de l'Estany del municipi de Gavà. Orientada al sud-sud-est, té una longitud de 220 metres, formada per sorra daurada de gra fi, el pendent d'entrada a l'aigua és poc pronunciat i el fons marí és de sorra. La platja pateix importants pèrdues de sorra durant les pluges més fortes. L'accés a la platja amb gossos està prohibit de l’1 d’abril al 30 de setembre. Disposa d'un aparcament de 400 places, aparcament de bicicletes, servei de vigilància i de socors, dutxes i rentapeus, bar, lavabos adaptats, suport per al bany de persones amb mobilitat reduïda, cistelles de corfbol i passarel·les.
S'ha recuperat el camí de ronda, que fa uns 800 metres i està habilitat per a vianants i ciclistes, i que uneix les platges de la Murtra amb la Pineda de Cal Francès.
L'Agència Catalana de l'Aigua efectua un control quinzenal de la qualitat de l'aigua, durant la temporada de bany, amb el resultat d'excel·lent.

## Referències

* ↑ «Platja de la Murtra». Agència Catalana de Turisme.
* ↑ «Valors naturals». Ajuntament de Viladecans.
* 1 2 «Platja de la Murtra». Ajuntament de Viladecans.
* ↑ «Platja de la Murtra - la Pineda». Agència Catalana de l'Aigua.
# Pols (Ordis)

Pols és una entitat de població del municipi d'Ordis, a l'Alt Empordà.
Aquest veïnat és situat a l'nord-oest del nucli principal del municipi, i frega la moderna variant (Ronda Sud de Figueres) que uneix la carretera Nacional II amb Navata, tot passant entremig de Borrassà i Ordis.
Té com a centre l'església de Santa Maria de Pols.

## Referències

* ↑ Madoz, Pascual. Articles sobre el Principat de Catalunya, Andorra i zona de parla catalana del Regne d'Aragó al Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar. I. Barcelona: Curial, 1985. ISBN 84-7256-255-7.
* ↑ Botet i Sisó, Joaquim. Geografia General de Catalunya. Província de Gerona., 1915-1918.
* ↑ «Santa Maria de Pols». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Colibrí de pit violaci

El colibrí de pit violaci (Sternoclyta cyanopectus) és una espècie d'ocell de la subfamília dels troquilins (Trochilinae) dins la família dels troquílids (Trochilidae) i única espècie del gènere Sternoclyta (Gould, 1858).

## Taxonomia

El colibrí de pit violaci va ser descrit per John Gould en 1846, com "Trochilus cyanopectus", i ubicat al monotípic gènere Sternoclyta pel mateix autor, en 1858.
Estudis publicats al present segle proposen la inclusió d'aquesta espècie al gènere Eugenes. Aquesta proposta però, no ha estat adoptada als principals sistemes taxonòmics, que a més no consideren l'existència de subespècies.

## Hàbitat i distribució

Habita principalment els boscos subtropicals humits, però també boscos secundaris madurs i encara conreus de cafè, a una alçària de fins 2000 m, des de la Serralada de la Costa de Veneçuela cap a l'est a l'estat de Miranda, i des d'allà, cap al sud-oest fins els Andes, als estat de Lara, Mérida i Táchira. També a la zona limítrofa de Colòmbia, al departament de Santander.

## Referències

* ↑ «Colibrí de pit violaci». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 13 octubre 2024(català)
* ↑ Gould, John «On twenty new species of Trochilidae or Humming Birds» (en anglès). Proc.Zool.Soc.London [Londres], 14, 164, 13, pàg. 88 [Consulta: 13 octubre 2024].
* ↑ Gould, John. A monograph of the Trochilidae, or family of humming-birds. (en anglès). 2, 1858, p. 58.
* ↑ Renner, Swen C; Schuchmann, Kark L «Biogeography, geographical Variation, and taxonomy of the hummingbird genera Eugenes Gould, 1856, Sternoclyta Gould, 1858, and Hylonympha Gould, 1873 (Aves: Trochilidae)» (en anglès). Ornithol. Anz., 43, 2004, pàg. 103-114 [Consulta: 13 octubre 2024].
* ↑ Gill, Frank; Donsker, David; Rasmussen, Pamela. «Hummingbirds» (en anglès). IOC World Bird List Version 14.1. [Consulta: 13 octubre 2024].
* ↑ Heynen, Iris; Kirwan, Guy M. «Violet-chested Hummingbird (Sternoclyta cyanopectus), version 1.0. In Birds of the World (J. del Hoyo, A. Elliott, J. Sargatal, D. A. Christie, and E. de Juana, Editors)» (en anglès). Bids of the World. Cornell Lab of Ornithology, 04-03-2020. [Consulta: 13 octubre 2024].
# Sant Ot

* Per a altres significats, vegeu «Sant Ot (desambiguació)».
Sant Ot és una església de Sarrià construïda a les darreries de la dècada del 1950. Se situa al número 23-25 del passeig de Manuel Girona. Va ser dissenyada per Emili Bordoy i Francesc Salvans amb referències a l'arquitectura religiosa europea contemporània i traços gaudinistes. Va ser construïda per a un ús marcadament religiós.
És una església parroquial dins l'arquebisbat de Barcelona, edificada com a segregació de la de Sant Vicenç de Sarrià per la iniciativa del 1955 del rector Lluís Martí. Com a tal, disposa d'arxiu parroquial. Hi ha un mosaic fet de rajoles de ceràmica esmaltada, que representa el sopar d'Emmaús i conté la inscripció «El conegueren al partir el pa» i la signa de Raventós.
S'hi realitzen la catequesi i formacions de preparació per al baptisme i el matrimoni. A més a més, la institució es dedica a l'assistència social en col·laboració amb Càritas i mitjançant l'atenció a persones grans i malalts.
L’actual rector de la parròquia és Mossèn Fernando Perales, que paral·lelament exerceix com a jutge del Tribunal Eclesiàstic de Barcelona.

## Rectors de l'església

* Lluís Martí i Puntas (28 d´octubre de 1956-25 de juny de 1966)
* Josep Martorell i Vallvé (c. 1966-setembre de 1984)
* Pere Campanyà i Ribó (setembre de 1984-novembre de 2003)
* Fernando Perales (2003-actualitat)

## Notes

* ↑ Les fonts vacil·len a l'hora d'indicar els anys exactes: podria haver estat entre el 1957 i el 1959, entre el 1958 i el 1960 o entre el 1955 i el 1959.

## Referències

* 1 2 3 de Oleza, Jaume. «L’església de Sant Ot a Sarrià: un campanar a 67 metres d’altura i tres altars». Diari el Jardí de Sant Gervasi i Sarrià, 18-02-2024. [Consulta: 27 febrer 2024].
* 1 2 González Moreno-Navarro, Antoni; Lacuesta Contreras, Raquel. «1951-1977». A: Barcelona: guía de arquitectura 1929-2000 (en castellà). 2a edició. Barcelona: Editorial Gustavo Gili, 1999, p. 64. ISBN 84-252-1801-2 [Consulta: 12 febrer 2024].
* ↑ Triadó i Barral i Altet, 1999, p. 266-271.
* 1 2 3 «Passeig de Manuel Girona 23-27 / Carrer d’Eduardo Conde, 1. Parròquia de sant Ot». El mosaic del meu barri. Ajuntament de Barcelona, 13-12-2022. [Consulta: 27 febrer 2024].
* 1 2 3 4 «Sant Ot». Arquebisbat de Barcelona. [Consulta: 27 febrer 2024].
* ↑ «Església de Sant Ot». Pobles de Catalunya. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català. [Consulta: 27 febrer 2024].
* ↑ «Parròquia de Sant Ot». Guía Barcelona. Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 27 febrer 2024].

## Bibliografia

* Triadó, Joan Ramon; Barral i Altet, Xavier. Art de Catalunya 5: Arquitectura religiosa moderna i contemporània. Barcelona: Edicions L'isard, 1999. ISBN 84-89931-14-3.
# Baha al-Din Sam I

Baha al-Din Sam I fou un sultà gúrida de la família shansabànida de Ghur, branca de Bamian, fill de Shams al-Din Muhammad al que va succeir el 1192.
El 1198 Baha al-Din Sam I va ocupar Balkh al senyor local turc vassall dels kara-khitay. Poc després va esclatar la guerra entre els xas de Coràsmia amb suport kara-khitay i els gúrides i Baha al-Din va donar suport al sultà gúrida Ghiyath al-Din Muhammad. El xa de Coràsmia Tekish va atacar Herat mentre els kara-khitay envaïen Guzgan, però els dos foren derrotats pels gúrides.
Va ajudar també al nou sultà gúrida Muizz al-Din Muhammad en la campanya de Khurasan el 1204 que fou inicialment victoriosa però va acabar en derrota (1204) i amb la retirada del territori (1205). A la mort de Muizz al-Din (1206) l'exèrcit natiu li donava suport com a sultà suprem, però llavors va morir abans de poder fer cap moviment. La candidatura dels seus dos fills Djalal al-Din Ali que el va succeir, i el seu germà Ala al-Din Muhammad, no va tenir èxit i es va imposar com a sultà suprem gúrida Ghiyath al-Din Mahmud, fill de Ghiyath al-Din Muhammad (1206).

## Vegeu també

* Baha al-Din Sam, amir o malik gúrida, local (1146-1149) i suprem (1149).

## Bibliografia

* C. E. Bosworth a la Cambridge History of Iran V
# Alà-ad-Din Tekix

Alà-ad-Din Tekix fou xa de Coràsmia del 1172 al 1200. Tekix vol dir "enfronta" o "ataca" o "combat (en el curs d'una batalla)"
Era fill d'Il Arslan Abul Fath Tadj al-dunya wa-l-din (1156-1172) durant el govern del qual fou governador de Djand. A la mort del seu pare el 1172, el va succeir però es va haver d'enfrontar al seu germà petit Mahmud Sultan Shah que li disputava el tron i tenia el suport de la mare Terken Khatun, el qual s'havia establert al nord de Khurasan i Tekisx va haver d'entrar en un conflicte a tres bandes entre ell mateix, el seu germà i els gúrides (que volien estendre el seu poder cap a l'oest). Tekish va acabar derrotant el seu germà amb el suport dels kara khitai i va poder frenar als gúrides al Khurasan (sense acabar de sotmetrel's).
Els kara khitai el van abassegar amb les seves reclamacions de tribut i tot i que l'havien ajudat es va revoltar contra ells i quan van envair el país sota el seu gurkhan Fu-ma, els va derrotar obrint els dics i inundant les terres (1181). El 1182 va fer una expedició a Transoxiana i va ocupar per un temps Bukharà. Al nord va assegurar les seves fronteres amb arranjaments amb els turcs quipxaqs i altres tribus turcmanes del curs inferior del Sirdarià (la seva esposa, anomenada com la seva mare Terken Khatun, era una princesa qiptxaq o kanghli). Entre aquests turcmans de les estepes, que eren bàrbars i molts també pagans, Tekix va reclutar els seus exèrcits. El 1194 i 1195 va haver de fer expedicions contra els nòmades de les estepes, a Djand i Sighnak.
El 1192 es va dirigir a Rayy i va exigir als atabegs seljúcides i ildegízides de la Pèrsia occidental de fer la khutba en el seu nom (després del nom del califa abbàssida). El 1193 va tornar a Pèrsia occidental. El 1194 va derrotar a Toghrul III ibn Arslan Shah, darrer soldà de la línia dels grans seljúcides, posant fi a la dinastia a Pèrsia. Va ocupar llavors tot el Djibal, fins a Hamadan a l'oest i les seves possessions van esdevenir frontereres amb les del califa. El 1199 el califa va considerar prudent de conferir-li el soldanat de l'Iraq Ajamita (Pèrsia occidental), del Khurasan i de Turquestan.
Tekish va morir el 1200 i llavors el Djibal es va revoltar i va massacrar a totes les guarnicions que el rebels van trobar al país. El va succeir el seu fill Alà-ad-Din Muhàmmad.

## Referències

* ↑ Hitti, Philip K. History of The Arabs (en anglès). 10th ed.. London: The Mcmillan Press Ltd., 1970, p. 182. ISBN 0-333-09871-4.
* ↑ William Bayne Fisher, J. A. Boyle, John Andrew Boyle, Ilya Gershevitch, Ehsan Yarshater, Richard Nelson Frye, Peter Avery, Peter Jackson, Laurence Lockhart, Charles Peter Melville, Gavin Hambly. The Cambridge History of Iran, Volum 5 (en anglès). Cambridge University Press, 1968, p. 191. ISBN 9780521069366.

## Bibliografia

* Barthold, Turkestan down to the mongols invasion
* Boswoth, Cambridge History of Iran
# Tawuk

Tawuk o Taük (antiga Dakuka o també Dakur) és una vila del Kurdistan. La vila moderna està situada a uns 40 km al sud-est de Kirkuk, en la carretera de Mosul a Bagdad. Es conserven alguns edificis medievals i un minaret. Al seu costat corre el riu (gairebé un rierol) Taük Çay, afluent de l'Azaym (tributari del Tigris), que antigament desaiguava al canal Nahrawan.
Dakuka fou l'antic nom d'una vila de Mesopotàmia, a l'antiga Djazira. Al segle VII s'hi esmenta una església nestoriana. Va arribar a certa importància al segle xi, però sense arribar a ser una ciutat. El 1225 fou ocupada pel xa de Coràsmia Djalal al-Din Manguberti després de derrotar les forces del califa i del senyor d'Erbil Mudhàffar. Va canviar el nom no abans del segle xv. Vers la meitat del segle xx tenia uns dos mil habitants i era capital d'una nàhiya. La seva població pertany a les tribus kurdes dels Daudiyya i els Kakai, i al grup turcman. Dos ponts (un per la carretera i un pel tren) travessen el riu. A 2,5 km hi ha la tomba de Zayn-al-Abidin ibn Hussayn.

## Bibliografia

* Razzuq Isa, The geography of Iraq, 1922
# Estació de Sagunt

Mapa Rodalies València línia C-5 :
Esquema :
Línia de mitjana distància L6 :
Línia de mitjana distància 50 :
Línia Alaris :
Línia Talgo Llorca i Talgo Múrcia :
L'Estació de Sagunt és una estació ferroviària situada a l'est del nucli urbà de Sagunt (Camp de Morvedre), vora l'avinguda del País Valencià. Disposa dels serveis de les línies C-5 i C-6 de la xarxa de Rodalies Renfe de València. A més de trens de rodalies, hi paren trens de Mitjana Distància Renfe de les línies L6 i L7 i alguns trens de Llarg Recorregut com els Alaris, Alvia o el Talgo.

## Serveis ferroviaris

| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Rodalies València de Renfe |||||
| València-Nord | Puçol | C-5 | Gilet | Caudiel |
| València-Nord | Puçol | C-6 | Les Valls | Castelló de la Plana |
| València-Nord | Puçol | CIVIS | Nules-La Vilavella¹ | Castelló de la Plana |
| Mitjana Distància de Renfe |||||
| València-Nord | València-Cabanyal | L-6 | Sogorb-Ciutat | Terol Saragossa-Delicias Osca |
| València-Nord | València-Cabanyal | 50 | Vila-real | Tortosa Barcelona-Estació de França |
| Llarg Recorregut de Renfe |||||
| Barcelona-Sants | Castelló de la Plana | Alaris | València-Nord | València-Nord Alacant-Terminal |
| Barcelona-Sants | Castelló de la Plana | Talgo | València-Nord | Múrcia del Carmen |
* Aquesta és l'estació anterior o següent als trens CIVIS

## Vegeu també

* Línia 5 (Rodalies València)
* Línia 6 (Rodalies València)
* Línia 6 (Regional País Valencià)
* Línia 7 (Regional País Valencià)
* Rodalies València
* Trens regionals del País Valencià
* Renfe Operadora
# Christina Obergföll

Christina Obergföll (nascuda el 22 d'agost de 1981 a Lahr (Selva Negra), Baden-Württemberg, Alemanya) és una javelinista. El seu millor llançament va ser de 69,05 metres. D'aquesta manera va conquistar el 18 d'agost de 2013 la medalla d'or de llançament de javelina al Campionat Mundial d'Atletisme de 2013 de Moscou, Rússia.

## Referències

* ↑ Christina Obergföll: Retrat i èxits
* ↑ El Universo del 18 d'agost de 2013: Christina Obergföll, campiona del món en llançament de javelina

## Enllaços externs

* Lloc web de Christina Obergföll
# Angela Brodtka

Angela Brodtka o Angela Hennig (nom de casada) (Guben, 15 de gener de 1981) és una ciclista alemanya, ja retirada, que fou professional del 2004 al 2010. En el seu palmarès destaca el Gran Premi Castella i Lleó i una etapa al Giro d'Itàlia del 2004. Aquell mateix any disputà, sense sort, els Jocs Olímpics d'Estiu de Pequín.

## Palmarès

* 2000
** Vencedora de 2 etapes al Eko Tour Dookola Polski
* 2002
** Vencedora d'una etapa a la Volta a Turíngia
** Vencedora d'una etapa a la Volta a Castella i Lleó
** Vencedora d'una etapa al Tour de la Drôme
* 2003
** Vencedora d'una etapa al Tour de l'Aude
** Vencedora d'una etapa al Holland Ladies Tour
** Vencedora de 3 etapes al Tour de la Drôme
* 2004
** 1a al Gran Premi Castella i Lleó
** Vencedora d'una etapa al Tour de l'Aude
** Vencedora d'una etapa a la Ster van Walcheren
** Vencedora d'una etapa al Giro d'Itàlia
** Vencedora d'una etapa al Giro de Toscana-Memorial Michela Fanini
* 2005
** 1a al Sparkassen Giro Bochum
** Vencedora d'una etapa a la Volta a Turíngia
* 2006
** Vencedora d'una etapa a la Volta a Turíngia
* 2007
** Vencedora de 2 etapes al Tour de Feminin-Krásná Lípa
* 2008
** 1a al Tour de Feminin-Krásná Lípa i vencedora d'una etapa
** Vencedora d'una etapa a la Volta a Turíngia
* 2009
** Vencedora de 2 etapes al Tour de l'Ardecha

## Referències

* ↑ «BRODTKA Angela épouse HENNIG». [Consulta: 3 novembre 2023].
* ↑ Archives, Cycling. «Angela Hennig-Brodtka» (en anglès). [Consulta: 3 novembre 2023].
* ↑ «Olympedia – Angela Brodtka». [Consulta: 3 novembre 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa a museociclismo.it
# Andrea Pollack

Andrea Pollack (Schwerin, República Democràtica Alemanya, 8 de maig de 1961 - Berlín, 13 de març de 2019) fou una nedadora alemanya guanyadora de sis medalles olímpiques. És la mare del judoka Michael Pinske.
Especialista en la modalitat de papallona, va participar, als 15 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1976 realitzats a Mont-real (Canadà), on va ser la primera dona a nedar 100 metres papallona (en la prova de relleus de 4 x 100 metres) en menys d'un minut. A més de guanyar la medalla d'or en els 200 m. papallona i en relleus 4x100 m. estils, establí un nou rècord olímpic amb un temps de 2:11.41 minuts i un nou rècord del món amb un temps de 4:07.95 minuts respectivament. Així mateix guanyà la medalla de plata en les proves dels 100 m. papallona i dels relleus 4x100 metres lliures.
Als següents Jocs Olímpics d'Estiu de 1980 celebrats a Moscou (Unió Soviètica), Pollack revalidà la medalla d'or i va tornar a ser campiona olímpica en el relleu de 4x100 metres estils i va guanyar la plata en els 100 metres papallona. També participà en els 200 metres papallona, on finalitzà en quarta posició i guanyà així un diploma olímpic.
Al llarg de la seva carrera guanyà tres medalles en el Campionat del Món de natació, dues d'elles de plata, i tres medalles al Campionat d'Europa de natació, dues de les quals d'or.
Posteriorment, Pollack va treballar com a fisioterapeuta al Centre Olímpic Regional de Berlín.

## Referències

* ↑ Ross, Andy. «Passages: Olympic Gold Medalist Andrea Pollack Passes Away from Cancer» (en anglès). Swimming World, 18-03-2019. [Consulta: 10 gener 2021].
* ↑ «Andrea POLLACK» (en anglès). Olympic Channel. [Consulta: 10 gener 2021].