OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pont dera Garona

El Pont dera Garona és una obra de Vielha e Mijaran (Vall d'Aran) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Pont del Camin Reiau situat sobre la Garona, aigües avall de la confluència amb el riu Nere. Pont d'un sol ull força gran amb un esperó en la banda de migdia.Es tracta d'una obra d'enginyeria, de bona carreuada lligada amb argamassa. L'arcada de mig punt rebaixat fou resolt amb dovelles disposades en full de llibre.

## Història

El rei Ferran III concedí als cònsols de Vielha un campanar de dos ponts l'any 1510. D'acord amb això e els comptes de Vielha de l'any 1565 registren l'ofici de "pantanèr" i el cobrament de pontatges als transeünts, així com l'extistència un portal (de recinte emmurallat) en el Pònt dera Garona, la porta del qual havia estat trencada i calgué restaurar, o bé també la venda d'un pati en aquesta entrada;llavors hom aprofità per a reparar el pont, el qual segons els materials empreats fóra de fusta. El qüestionari de Francisco de Zamora insisteix que el pont de Vielha en el Camí Reiau i damunt la Garona era encara de fusta, d'un sol ull, amb baranes, alhora que reporta les següents mides: 16 pams i quart d'alt, 69 pams de llarg i 12 pams d'ample (1788). Pascual Madoz només esmenta el pont del riu Nere (1850) Finalment Juli Soler ja parla d'un pont modern (1906)

## Referències

* 1 2 «Pont dera Garona». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 desembre 2016].
# Pont des Barral

El pont des Barral o pont d'en Giraculs és una obra de Roses (Alt Empordà) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Està situat a escassos metres per sota de la carretera de Roses a Cadaqués (GI-614), entre els quilòmetres 9 i 10, en un punt on la carretera fa un revol pronunciat. Es tracta d'una estructura adaptada a la topografia del terreny i que forma part de l'antic camí que connectava Roses amb Cadaqués per l'interior. Presenta una forma corba, més arquejada per la part interna de la construcció. Les parets, marcadament atalussades, estan bastides amb lloses de pissarra disposades a pla i lligades en sec. L'ull del pont és de forma triangular, amb una alçada aproximada de 3,5 metres per 2,8 d'amplada a la base.

## Història

Pont bastit al segle xix, quan es va establir la connexió per l'interior entre Roses i Cadaqués. Posteriorment amb la construcció de la comarcal GIV-614 va caure en desús donat que, molt a prop, se'n va construir un altre. Així i tot és perfectament transitable a peu. La seva factura és un exemple d'enginyeria popular que presenta unes característiques tècniques remarcables.

## Referències

* 1 2 «Pont des Barral». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
# Pont dels sospirs

El Pont dels Sospirs (italià: Ponte dei Sospiri) és un pont de Venècia, al nord d'Itàlia. El pont clos és fet de pedra calcària blanca, passa per sobre el Rio di Palazzo, i connecta la Presó Nova (Prigioni Nuove) amb les sales d'interrogatori en el Palau Ducal. Va ser dissenyat per Antonio Contino (l'oncle del qual, Antonio da Ponte havia dissenyat el Pont de Rialto) i va ser construït l'any 1600.

## Etimologia

La vista des del Pont dels Sospirs era la darrera vista de Venècia que els condemnats veien abans del seu empresonament. El nom del pont, donat per Lord Byron com a traducció de l'italià «Ponte dei sospiri» en el segle xix, prové del suggeriment que els presoners sospirarien a la vista final de la seva bonica Venècia a través de la finestra abans de ser portats a les seves cel·les. En realitat, els dies d'inquisicions i execucions sumàries van ser anteriors a la construcció del pont, i les cel·les del palau van ser ocupades majoritàriament per delinqüents menors. A més a més, poc es podia veure de dins el pont a causa de les graelles de pedra cobrint les finestres.

## Ponts similars

El nom «Pont dels sospirs» ha estat aplicat des de llavors, per associació, a d'altres ponts, al voltant del món, així com a d'altres estructures.

## Cultura

L'any 1861, l'òpera Le pont des soupirs per Jacques Offenbach canta al pont, igual que la cançó «Venice» del gibraltareny Melon Diesel.
Robin Trower, músic, àlbum Bridge of Sighs (1974) i cançó. [Greg McComas]

## Galeria

* Vista des del Pont dels Sospirs
* El Pont dels Sospirs durant el seu manteniment
* Aquarel·la - El Pont dels Sospirs - John Singer Sargent - Brooklyn Museum

## Referències

* ↑ «Five Remarkable Bridges that are more than 400-Years-Old - History Channel on Foxtel», 21-07-2013. Arxivat de l'original el 27 de març 2019. [Consulta: 16 gener 2018].
* ↑ Byron, George Gordon Byron Baron. «The Poetical Works of Lord Byron: with Life of the Author and Copious Notes. Beautifully Illustrated. Family Edition». Milner&Sowerby, 04-01-1863.
* ↑ Berman, Michael P. «A Bridge to the Other Side». John Hunt Publishing, 16-04-2012.
* ↑ Planet, Lonely. «Ponte dei Sospiri in Venice, Italy».
* ↑ «The Grim History of the Bridge of Sighs in Venice», 20-01-2017.

## Enllaços externs

* Ponte dei Sospiri, Venezia, Itàlia Arxivat 2018-01-17 a Wayback Machine.
* Bridge of Sighs Venice Arxivat 2019-05-02 a Wayback Machine.
* Bridge of Sighs - structurae.net
# Portada/article desembre 12
## Guerra dels Ossos

La Guerra dels Ossos fou un període d'intensa especulació i descobriments de fòssils durant la Gilded Age de la història dels Estats Units, marcat per una gran rivalitat entre Edward Drinker Cope i Othniel Charles Marsh. Els dos paleontòlegs utilitzaren mètodes deshonests per superar l'altre, recorrent a suborns, robatoris i destrucció d'ossos. Els científics també s'atacaren l'un a l'altre en obres científiques, intentant arruïnar la credibilitat de l'altre i deixar-lo sense finançament.
# Província de Guarayos

La província de Guarayos és una de les 15 províncies del Departament de Santa Cruz a Bolívia. Està dividida administrativament en tres municipis: Ascención de Guarayos (la capital), Urubichá i El Puente.
La província va ser creada el 1990, durant la presidència de Jaime Paz Zamora, escindint-se de la província de Ñuflo de Chávez. El seu nom significa "guerrer blanc" en guaraní, provinent del mot compost "guara" (guerrer) i "yu" (blanc).

## Referències

* ↑ https://gacetaoficial.santacruz.gob.bo/archivos/estatuto_autonomico.pdf
# Província de Granma

La província de Granma està situada a la part més meridional de Cuba i banyada pel mar Carib, i la seva capital és Bayamo.
Va ser constituïda l'any 1976 i batejada amb el nom del iot que va portar a l'illa des de Mèxic els expedicionaris dirigits per Fidel Castro i Ernesto "Che" Guevara per iniciar la revolució cubana des de Sierra Maestra. A la Platja de les Colorades d'aquesta província van desembarcar els guerrillers del iot Granma el 2 de desembre de l'any 1956.
Granma té dos importants accidents geogràfics: el riu Cauto, el més gran i fins fa poc el més cabalós (a les costes del qual va morir José Martí), i la Fosa d'Orient amb 7.243m de profunditat. Té una extensió de 8.362 km², i una població d'uns 700.000 habitants. Geogràficament, té zones molt diferenciades: la vall del Cauto, allunyat de la costa nord i separat de la sud per Sierra Maestra, té característiques continentals i està dedicat a la ramaderia; la cala de Manzanillo i la zona muntanyosa, formada per part de Sierra Maestra.

## Recursos econòmics

Els seus recursos econòmics procedeixen del cultiu de l'arròs, del que la província n'és la primera productora de Cuba; per descomptat també hi ha sucre i ramaderia. A les zones de muntanya, es cultiva cafè i cacau, i a la costa hi ha empreses dedicades a la pesca del llagostí.

## Municipis

La província està formada per 13 municipis: Bartolomé Masó, Bayamo, Buey Arriba, Campechuela, Cauto Cristo, Guisa, Jiguaní, Manzanillo, Media Luna, Niquero, Pilón, Río Cauto i Yara.

## Referències

* Cabrera Torres, Juan; De Giles Pacheco, Fernando. Guía Total - Cuba (en castellà). Madrid: Editorial Anaya, 2005, p. 260 pàgs. (Anaya Touring Club). ISBN 84-9776-203-7.

## Enllaços externs

* Portal de Granma Arxivat 2010-07-15 a Wayback Machine. (castellà)
# Pro Patria

Pro Patria fou una publicació mensual publicada per Víctor Balaguer entre 1893 i 1895, que va fer servir com a plataforma per difondre el seu ideari polític. Durant uns anys, va incorporar encastat el Butlletí de la Biblioteca Museu Balaguer. Els seus treballadors inicials van ser Antoni García Llansó i Felip Pedrell. Inicialment publicat a Catalunya, després de diverses disputes amb el patronat de la Biblioteca Museu Víctor Balaguer, el seu fundador va decidir endur-se el diari i continuar publicant-ho a Madrid.

## Història

Durant una visita d'Antonio Sánchez Pérez a Vilanova i la Geltrú durant l'estiu de 1892, aquest va comentar a Joan Oliva i Milà els plans de Víctor Balaguer per crear una nova publicació on difondre les seves idees. Davant la impossibilitat de fer front econòmicament al projecte, la junta del patronat de la Biblioteca Museu va proposar cancel·lar la publicació del Butlletí o -com a molt- encastar-ho dins del nou projecte. Després de diverses proves el primer número es va publicar el maig de 1893, amb García Llansó i Felip Pedrell com a responsables. S'editava al número 30 del carrer Aribau de Barcelona. El primer número va tenir una tirada de 1.200 exemplars, i duia la capçalera Pro Patria:Surge et Ambula. En Jaume Jepús fou l'impressor d'aquest primer número.
El 1894, després d'algunes discussions entre Balaguer i els patrons de la Biblioteca Museu, Pro Patria es va desvincular del butlletí de la Biblioteca, es va començar a imprimir a la impremta Vda. Minuesa de los Rios de Madrid i José Marco va assolir la direcció del projecte. El subtítol Surge et Ambula va desaparèixer quan el diari es va començar a imprimir des de la capital de l'Estat. Tot i haver desaparegut el butlletí i imprimir-se a Madrid, els beneficis del projecte estaven destinats a la Biblioteca Museu.
La revista no va acabar de funcionar i poc després de la mort de Marco (el novembre del mateix any) Balaguer cancel·la el projecte. Van sortir-ne, almenys, cinc números.

## Contingut

Era una publicació mensual de caràcter literari, que acollia diversos idiomes. Tenia difusió adhuc a Hispanoamèrica. Contenia treballs inèdits del fundador de F. Mistral, Eduard Toda, Emilio Castelar, A. Mestres, J. Feliu Codina, A. Koszkonki, F. Soler (Pitarra), J. Yxart, Emili Vilanova, S. Fatigati, J. M. Pereda, J. de Letamendi, E. Pirozzini, T. Tasso, Baró de Tourtoulon, Cavallotti, Zemba, Felip Pedrell, Elias de Molins, A. Garcia Llansó, etc.

## Referències

* 1 2 3 4 Comas i Güell, Montserrat. La Biblioteca Museu Balaguer, un projecte nacional català (paper). Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2007, p. 79-81. ISBN 978-84-8415-882-0 [Consulta: 21 maig 2015].
* 1 2 «Pro Patria». web. Biblioteca Nacional de Catalunya. [Consulta: 10 juny 2015].

## Enllaços externs

* Revista escanejada
# Platysmacheilus zhenjiangensis

Platysmacheilus zhenjiangensis és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids que es troba a la Xina.

## Referències

* ↑ Lu Y.-L, Luo P.-Q & i Y.-Y. Chen 1977. Gobioninae. Pp. 439-549. A: Wu, X.-W. (ed.) Zhongguo like yulei zhi. [The cyprinid fishes of China] Volum 2. Science Press, Beijing, Xina. [ref. 12558]. Cyprinids China.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Província d'Akmolà

La província d'Akmolà (kazakh: Ақмола облысы, Aqmola oblısı; rus: Акмо́линская о́бласть, Akmólinskaia óblast) és una província del Kazakhstan. La seva capital és Kokxetau. La capital de tot el país, Nursultan (que antigament rebia el nom d'Akmolà), és un enclavament dins la província, però políticament no forma part de la província d'Akmolà. La província té població de 748.300 habitants; la de Kokxetau és de 124.000. L'àrea és de 146.200 quilòmetres quadrats. S'extreuen a la zona una mica d'or i carbó.

## Divisió administrativa

La província està dividida administrativament en disset districtes i dues ciutats:
* Districte d'Akkol, amb el seu centre administratiu a Akkol;
* Districte d'Arshaly, centre administratiu Arshaly;
* Districte d'Astrakhan, centre administratiu el selo d'Astrakhanka;
* Districte d'Atbasar, centre administratiu Atbasar;
* Districte de Bulandy, centre administratiu Makinsk;
* Districte de Burabay, centre administratiu Shchuchinsk;
* Districte d'Egindikol, centre administratiu Egindikol;
* Districte d'Enbekshilder, centre administratiu Stepnyak;
* Districte d'Ereymentau, centre administratiu Ereymentau;
* Districte d'Esil, centre administratiu Esil;
* Districte de Korgalzhyn, centre administratiu el poble de Korgalzhyn;
* Districte de Sandyktau, centre administratiu el poble de Balkashino;
* Districte de Shortandy, centre administratiu Shortandy;
* Districte de Tselinograd, centre administratiu el poble d'Akmol;
* Districte de Zerendi, centre administratiu el poble de Zerendi;
* Districte de Zhaksy, centre administratiu Zhaksy;
* Districte de Zharkain, centre administratiu Derzhavinsk.
I a més les ciutats de Kokxetau i Stepnogorsk.
Les següents localitats són les que compten amb estatut de ciutat a la província d'Akmolà: Akkol, Atbasar, Derzhavinsk, Ereymentau, Esil, Kokxetau, Makinsk, Shchuchinsk, Stepnogorsk i Stepnyak.

## Referències

* 1 2 «Акиматы районов, г. Петропавловска» (en ruso). Официальный интернет-ресурс Северо-Казахстанской области. Arxivat de l'original el 2013-08-08. [Consulta: 23 juny 2012].

## Vegeu també

* Aiyim Abdildina
# Província d'Aktobé

La província d'Aktobé (en kazakh: Ақтөбе облысы/Aqtöbe oblısı/اقتوبە وبلىسى, rus: Актюбинская область) és una província del Kazakhstan. La seva població és de 678.900 habitants. El seu territori ocupa una superfície de 308.000 km². L'extensió pot ser comparada amb la d'Itàlia. És la segona província més gran del país després de la província de Kharagandí. La seva capital és la ciutat d'Aktobé, amb una població de més de 340.000 habitants.
La província d'Aktobé limita amb la Federació Russa al nord i l'Uzbekistan al sud. El riu Ilek, afluent del riu Ural, flueix a través de la província.
El nom "Aktobé" ve del kazakh "Ақ" (blanc) i "төбе" (turó); suposadament perquè els primers colons d'Aktobé van ser capaços de veure el blanc de les muntanyes llunyanes del nord.

## Enllaços externs

* Província d'Aktobé - Lloc web oficial
# Plaça de Miró de Montgròs (Vilanova i la Geltrú)

La Plaça de Miró de Montgròs és una plaça pública de Vilanova i la Geltrú (Garraf) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'una plaça de petites dimensions i planta triangular, tangent al carrer Pàdua i en la qual conflueixen diferents carrers de la trama de l'eixample.
Les façanes de la plaça estan compostes segons eixos verticals en edificis de planta baixa i una o dos plantes pis, algunes amb golfes. Hi ha obertures amb llinda, arc de mig punt o arc rebaixat als portals.
Destaca la casa Benach i el volum de la torratxa coronada amb balustres ceràmics de la casa número 6. El conjunt és homogeni si s'exceptua la façana de la casa número 8.
La font monumental i l'arbre que l'acompanya tenen el protagonisme absolut de la façana.

## Història

Al segle xviii la plaça es troba dins l'últim recintes fortificat com un eixamplament del carrer Pàdua. L'any 1861 es col·loca la font dissenyada per Francesc de P. Villar i Lozano dedicada a Josep Anton Vidal i Pascual.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Plaça de Miró de Montgròs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 novembre 2017].
# Província de Monza i Brianza

La província de Monza i Brianza (en italià: provincia di Monza e della Brianza, en llombard: provincia de Monscia e de la Brianza) és una província que forma part de la regió de Llombardia dins Itàlia. La seva capital és Monza, l'antiga residència d'estiu del Regne Longobard en el moment de Teodolinda i Agilulf.
Limita al nord amb la província de Lecco i la província de Como, a l'oest per la província de Varese, a l'est amb la província de Bèrgam i la ciutat metropolitana de Milà, que també limita al sud.
Té una àrea de 405,49 km², i una població total de 868.086 hab. (2016). Hi ha 55 municipis a la província.
Va ser instituïda l'any 2004 i va entrar en funcions el 2009. Va néixer de l'escissió d'una part del territori de l'antiga província de Milà.

## Referències

* ↑ Francesco Cherubini Vocabolario milanese-italiano (M-Q), Volume 3 - pag.134
* ↑ Dades ISTAT

## Enllaços externs

* Web oficial (italià)
# Publi Corneli Sul·la (pretor)

Publi Corneli Sul·la (en llatí Publius Cornelius Sulla) va ser un magistrat romà. Era fill de Publius Cornelius Rufinus Sulla, pretor l'any 212 aC, i avi del dictador Sul·la.
Va ser pretor l'any 186 aC i va obtenir Sardenya com a província.

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita XXXIX,6,8
# Pterocactus tuberosus

Pterocactus tuberosus és una espècie que pertany a la família de les cactàcies (Cactaceae).

## Descripció

Pterocactus tuberosus forma diverses tiges postrades a lleugerament ascendents, cilíndriques i sense gepes. Són marrons o marrons verdosos i fan de 7 a 20 cm de llarg i de 0,5 a 1,5 cm de diàmetre. Hi ha línies verticals de color porpra a les tiges per sota de les arèoles. Hi ha de 8 a 12 espines blanquinoses per arèola , que fan de 0,5 a 1 cm de llarg. Les arrels són grans i tuberoses.
Les flors són de color groc llimona a groc marronós o de color coure fan entre 3 i 5 cm de diàmetre. L'estigma és de color vermell fosc o verd clar. El fruit és esfèric i fa entre 2 o 3 cm de diàmetre, i inicialment és de color marró fosc, més tard s'asseca i es torna de color ocre.

## Distribució

Pterocactus tuberosus està molt estès al centre de l'Argentina a les províncies de San Juan i Mendoza en planes pedregoses i àrids a altituds de 1500 a 3000 metres.

## Taxonomia

Pterocactus tuberosus va ser descrita per (Pfeiff.) Britton & Rose i publicat a The Cactaceae; descriptions and illustrations of plants of the cactus family 1: 32–33, f. 37, a l'any 1919.

### Etimologia

Pterocactus: nom genèric que deriva de les paraules gregues: "πτερόν" (pteron), que significa "ales", i fa referència a les llavors alades que són típiques del gènere i úniques dins de la família dels cactus.
tuberosus: epítet llatí que significa "tuberós" i fa referència als tubercles d'arrel grans de l'espècie.

## Referències

* ↑ «Pterocactus tuberosus». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden, 08-08-2024.
* ↑ Eggli, Urs; Newton, Leonard E. Etymological Dictionary of Succulent Plant Names (en anglès). Birkhäuser, 2004, p. 245. ISBN 3-540-00489-0.

## Enllaços externs

* https://cactiguide.com/cactus/?genus=Pterocactus&species=tuberosus
# Pàporotni (Khadíjensk)

* Per a altres significats, vegeu «Pàporotni».
Pàporotni - Папоротный (rus) - és un khútor deshabitat del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba als vessants septentrionals del Caucas occidental, a 21 km a l'oest d'Apxeronsk i a 84 km al sud-est de Krasnodar, la capital.
Pertany al municipi de Khadíjensk.
# Pàpula

* Per a altres significats, vegeu «Pàpula (insecte)».
Una pàpula és una lesió elemental de la pell consistent en una elevació circumscrita i sòlida de la pell sense líquid en el seu interior, que varia en grandària des d'un cap d'agulla fins a 1 cm. Pot ser de color marró, morada, rosa o vermella. Les pàpules poden tenir diferents formes i s'associen de vegades amb altres lesions com ara crostes o escates.

## Referències

* ↑ James, William; Berger, Timothy; Elston, Dirk (2005) Andrews' Diseases of the Skin: Clinical Dermatology (10th ed.). Saunders. Page 15. ISBN 0-7216-2921-0
# Puzur-Inshushinak

Puzur-Inshushinak o Puzur-Inšušinak, en elamita Kutik-Inšušinak ("el que prega a Inshushinak, una divinitat elamita) va ser l'últim rei de la dinastia elamita d'Awan al segle xxiii aC.
Va succeir al rei Khita, i era potser el seu nebot o el seu nét. D'aquest rei n'han quedat moltes inscripcions. Sembla que es va independitzar totalment de Xar-Kali-Xarri, rei d'Accad, regne que mantenia un domini sobre Elam des del temps del rei Sargon. Va ser un rei molt actiu, tant des del punt de vista militar i conqueridor com per les seves edificacions i la nova organització del país que va establir. Per aquests motius va ser un monarca conegut i poderós. No se sap si va perdre el seu poder davant dels gutis, que atacaven la regió, però sí que després d'ell va accedir al tron d'Elam l'anomenada dinastia de Simaixki.
Les inscripcions que parlen d'ell, moltes de tema administratiu, van ser trobades principalment a Susa, escrites en llengua protoelamita, i també en escriptura cuneïforme on s'utilitza la llengua elamita, i altres en accadi, cosa que dona a entendre la creixent influència de l'Imperi Accadi sobre Elam.

## Referències

* ↑ Cassin, Elena (et al.) (eds.). Los imperios del antiguo Oriente I: del paleolítico a la mitad del segundo milenio. Madrid: Siglo XXI, 1979, p. 103-104. ISBN 8432301183.
# Enzo Bartolini

Enzo Bartolini (Liorna, 15 de febrer de 1914 - Liorna, 1998) fou un remer italià que va competir durant la dècada de 1930.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics de Berlín, on guanyà la medalla de plata en la prova del vuit amb timoner del programa de rem. En el seu palmarès també destaquen una medalla d'or i una de bronze al Campionat d'Europa de rem de 1937 i 1938 respectivament.

## Referències

* ↑ «Enzo Bartolini Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2012-10-12. [Consulta: 13 març 2019].
* ↑ «Rudern – Europameisterschaften (Herren – Achter)» (en alemany). Sport Komplett. [Consulta: 13 març 2019].
# Luisana Lopilato

Luisana Loreley Lopilato (Buenos Aires, 18 de maig de 1987) és una actriu, cantant i model argentina. Va ser integrant del grup musical de Pop-Rock Erreway, al costat de Camila Bordonaba, Felipe Colombo i Benjamí Rojas, des del seu inici el 2002 fins a la seva sortida del grup el 2005. Aquest grup va sorgir originalment en la famosa telenovel·la juvenil argentina Rebel Way. Va néixer a la ciutat de Buenos Aires, en el gairebé laberíntic barri de Parc Chas, juntament amb els seus pares i els seus germans Dario i Daniela. Entre les seves relacions amoroses podem trobar els actors Felipe Colombo i Mariano Martínez i el tennista Juan Mónaco. És l'esposa del cantant canadenc Michael Bublé.

## Enllaços externs

* Luisana Lopilato - Lloc web oficial
* Luisana Lopilato's Twitter
* Luisana Lopilato's Facebook
* Luisana Lopilato's Gallery Fansite Arxivat 2013-03-14 a Wayback Machine.