OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mare de Déu del Sagrat Cor de Mas Rillier

La Mare de Déu del Sagrat Cor de Mas Rillier (Notre-Dame-du-Sacré-Coeur) és una estàtua de la Mare de Déu i el Nen, situada al Mas Rillier, Miribel, al departament d'Ain de França. Amb 32,6 metres, és l'estàtua religiosa més alta de França.

## Història

El 8 de febrer del 1932 el bisbe Béguin, bisbe de Belley, va establir canònicament a Mas Rillier una confraria de Nostra Senyora del Sagrat Cor, beneïda pel papa Pius XI. El bisbe Béguin va voler que el pare Thomas aixequés una estàtua en honor de la Mare de Déu del Sagrat Cor. Georges Serraz és escollit com a escultor quan acaba de completar l'estàtua de Crist Rei a Les Houches (25 metres), i l'arquitecte és Louis Mortamet.
Els treballs comencen el 14 de febrer del 1938 a les ruïnes de l'antic castell de Miribel. S'excaven fins a 7 metres de profunditat per poder enfonsar fonaments circulars de 8 metres de diàmetre. L'encofrat estava decorat amb les banderes de totes les nacions que, per les seves ofrenes, van contribuir a la construcció de l'estàtua. El 9 d'octubre del 1938, quan es va posar la primera pedra, hi havia unes 12.000 persones. Finalment s'inaugura el 5 de juliol dle 1941.
El municipi de Miribel és propietari de l'edifici des de la donació feta per la diòcesi de Belley-Ars el 1977.
Cada any, al juliol se celebra a l'esplanada on també hi ha el Carilló, un festival de jazz anomenat Swing under the stars.

## Descripció

Hi ha una escala de 152 graons que condueix a la corona de l'estàtua.
El pes total de l'estructura, comptant les bases, el pedestal i l'estàtua és de 1.500 tones i només l'estàtua pesa 440 tones.
A la mateixa plaça hi ha el Carillon Mas Rillier, un conjunt de cinquanta campanes catalogades com a monuments històrics.
A l'escultura hi ha algunes inscripcions. Al davant hi diu Nostra Senyora del Sagrat Cor / Esperança dels desesperats. A la part posterior s'hi pot llegir La Mare de Déu Immaculada situada entre Crist i l'Església / sempre ha allunyat el poble cristià de les majors calamitats (cita de Pius XI).

## Referències

* 1 2 3 4 «Le Mas Rillier». Arxivat de l'original el 2019-04-07. [Consulta: 25 març 2011].
* ↑ Laurent Tronche, « L'œuvre du Père Thomas », Église des Pays de l'Ain, no 6, juin 2011.
* ↑ Richesses touristiques et archéologiques du canton de Miribel : Miribel, Beynost, Neyron, Saint-Maurice-de-Beynost, Thil, 1995, 207 p. (ISBN 2-907656-27-9), p. 50-51. Consulté le 16 janvier 2013.
# Tigran Gharamian

Tigran Gharamian (Erevan, 24 de juliol de 1984), és un jugador d'escacs armeni, que té el títol de Gran Mestre des de 2009. Emigrat a França el 2002, n'obtingué la nacionalitat el 2014, i juga actualment representant França.
A la llista d'Elo de la FIDE del novembre de 2015, hi tenia un Elo de 2654 punts, cosa que en feia el jugador número 5 (en actiu) de França. El seu màxim Elo va ser de 2676 punts, a la llista de setembre de 2011 (posició 68 al rànquing mundial).

## Resultats destacats en competició

Gharamian va jugar representant Armènia a les olimpíades d'escacs infantils els anys 1999 i 2000.
Fou primer a Fourmies el 2007 i al torneig de Charleroi del mateix any, per davant de Vladimir Georgiev. El 2010 empatà als llocs 1r–3r amb Vadim Malakhatko i Deep Sengupta al 24è Obert Pierre & Vacances. El 2011 va guanyar l'Obert de Vandœuvre-lès-Nancy per sobre de Vadim Malakhatko, i va empatar als llocs 2n–4t amb Oleksandr Kovtxan, Boris Grachev i Ante Brkic al torneig Open Master a Biel/Bienne. El 2012 empatà als llocs 1r-5è amb Pendyala Harikrishna, Parimarjan Negi, Tornike Sanikidze i Martyn Kravtsiv a l'Obert d'escacs de Cappelle-la-Grande.
L'agost de 2015 fou subcampió de França, amb 7½ punts de 9, els mateixos que Christian Bauer però amb pitjor desempat. L'abril de 2017 fou tercer al 44è Obert Internacional de La Roda, Albacete; el campió fou José Angel Guerra Méndez.

## Notes i referències

* ↑ «Nota biogràfica de Tigran Gharamian» (en anglès). Chessgames.com. [Consulta: 16 juny 2013].
* ↑ «"Rànquing d'escaquistes per federació: França"» (en anglès). lloc web de la FIDE. [Consulta: 15 novembre 2015].
* ↑ Posició al rànquing mundial i evolució Elo de Tigran Gharamian «benoni.de» (en alemany). Arxivat de l'original el 2013-12-31. [Consulta: 16 juny 2013].
* ↑ «Olimpíades d'escacs infantils: Tigran Gharamian» (en anglès). OlimpBase. [Consulta: 10 juny 2013].
* ↑ «31è obert de Fourmies, juliol de 2007» (en anglès). FIDE. [Consulta: 10 juny 2013].
* ↑ «7è Tournoi de Maitres, octubre de 2007, Bèlgica» (en anglès). FIDE. [Consulta: 10 juny 2013].
* ↑ «Tigran Gharamian wins Pierre and Vacances open» (en anglès). Chessdom. [Consulta: 10 juny 2013].
* ↑ «7e Open International de Vandoeuvre - A (+1900) January 2011 France» (en anglès). FIDE. [Consulta: 16 juny 2013].
* ↑ «Open Master Tournament (MTO) September 2011 Switzerland» (en anglès). FIDE. [Consulta: 16 juny 2013].
* ↑ Ramirez, Alejandro. «Harikrishna tops 74 GMs in Cappelle-La-Grande» (en anglès). ChessBase.com, 12-03-2012. [Consulta: 13 març 2012].
* ↑ «GM Christian Bauer and IM Almira Skripchenko are 2015 French champions». [Consulta: 25 agost 2015]. (anglès)
* ↑ Boyero, Jesús J. «El cubano Guerra, ganador en La Roda». Marca, 17-04-2017 [Consulta: 5 gener 2020].
* ↑ «José Ángel Guerra, campeón en La Roda». chessbase, 18-04-2017 [Consulta: 5 gener 2020].
# Castell de la Hunaudaye

El castell de la Hunaudaye és una fortalesa medieval construïda al segle xiii, situat al municipi de Plédéliac (Costes d'Armor, Bretanya). Està classificat com a Monument Històric de França des de febrer de 1922.

## Característiques

Es tracta d'una fortalesa de planta irregular pentagonal amb cinc torres circulars connectades per muralles contínues, amb un pont llevadís i un fossat. Adossada a la muralla oest es troba una habitació que alberga una xemeneia de 18 metres d'altura i que encara conserva les restes d'una escala de caragol.
La capella ocupa la planta superior de la torre sud-est. Els sostres, destruïts durant la Revolució francesa, no van ser reconstruïts durant les successives restauracions del castell. Avui dia es troba obert a les visites.
* Vista des de l'exterior
* Vista des de l'exterior

## Referències

* ↑ Base Mérimée (2009) Inventaire général du patrimoine culturel, PA00089396 ed: Ministère de la Culture (Francia), Mediateca de l'architecture et du patrimoine

## Enllaços externs

* (en francès) Le site officiel du château de la Hunaudaye.
* (en francès) La page du château de la Hunaudaye sur le site de Casteland.
# Ma Lin

* Per a altres significats, vegeu «Ma Lin (pintor)».
Ma Lin —马琳 en xinès simplificat; 馬琳 en xinès tradicional; Mǎ Lín en pinyin: — (19 de febrer de 1980, Shenyang, República Popular de la Xina) és un jugador de tennis de taula xinès, guanyador de tres medalles olímpiques i vuit títols mundials. Al llarg de la seva carrera ha guanyat 16 medalles en el Campionat del Món de Tennis de Taula, destacant vuit títols mundials. Participà amb 24 anys, als Jocs Olímpics d'Estiu de 2004 realitzats a Atenes (Grècia), on aconseguí guanyar la medalla d'or en la prova de dobles masculins al costat de Chen Qi. En aquests mateixos Jocs finalitzà novè en la competició individual. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 2008 realitzats a Pequín (Xina) aconseguí guanyar la medalla d'or en la prova individual i en la prova per equips.

## Enllaços externs

* tabletennismaster.com - Ma Lin Arxivat 2011-07-16 a Wayback Machine. (anglès)
# Eyalat d'Anatòlia

Anadolu fou un eyalat otomà que es va crear formalment al segle xviii, format pels principats turcs d'Anatòlia occidental i que abraçava la part occidental de la moderna Anatòlia, llavors Àsia Menor. La seva capital va ser la primera Ankara, però després es va traslladar a Kutahya. Es va establir el 1393. al centre d'Anatòlia, però després es va traslladar a Kütahya a l'oest d'Anatòlia. La seva àrea informada al segle XIX era de 170,430 K$^2$.
Es considera que l'establiment de la província d'Anatòlia va ser el 1393, quan el sultà Bayezid I (r. 1389–1402) va nomenar Kara Timurtash com a beylerbey' ' i el virrei es trobava a Anatòlia, durant l'absència de Bayezid a la campanya a Europa contra Mircea I de Valàquia. La província d'Anatòlia, anomenada inicialment beylerbeylik o genèricament vilayet ("província"), només després de 1591 es va utilitzar el terme eyalet—va ser el segon que es va formar després de la Rumelia Eyalet , i classificats en conseqüència a la jerarquia de les províncies. La primera capital de la província va ser Ankara, però a finals del segle XV es va traslladar a Kütahya.
Com a part de les reformes Tanzimat, l'Anatolia Eyalet es va dissoldre i es va dividir en províncies més petites, tot i que diversos estudiosos donen dates contradictòries per a la dissolució, des del 1832 fins al 1864.
Aquest eyalat va donar nom per extensió a tota l'Àsia Menor. L'eyalat fou suprimit per la llei de 7 de novembre de 1864 i es van crear els wilayets de Khudavendigar, Aydın, Ankara i Kastamonu. Estava dividit en liwas o sandjaks:
* Germiyan, capital Kütahya
* Sarukhan, capital Manisa (abans Maghnisa)
* Aydın, capital Tire
* Menteshe, capital Mughla
* Tekeoğulları, capital Antalya
* Hamid, capital Isbarta
* Karahisar-i Sahib, capital Afyonkarahisar (abans Kara Hisar)
* Sultanönü, capital Eskişehir
* Ankara, capital Ankara (també anomenada Engüri)
* Kankiri, capital Çankırı
* Kastamoni, capital Kastamonu (abans Kastamoni)
* Bolu Sancağı, capital Bolu (abans Boli)
* Khudavendigar, capital Bursa
* Kocaeli Sancağı, capital Izmit (abans Iznikomid)
* Sandjaks sota autoritat del Kapudan Paixà:
** Karasi, capital Balıkesir
** Biga, capital Biga
** Sughla, capital Izmir

## Referències

* ↑ Enciclopèdia de l'Imperi Otomà, p. 14, a Google Books Per Gábor Ágoston, Bruce Alan Masters
* ↑ The Popular encyclopedia: or, conversations lexicon, Volum 6, p. 698, a Google Books
* ↑ BRILL. The Encyclopedia of Islam, Nova edició, Volum I: A–B, 1986, p. 1159–1160.
* 1 2 Ménage, V. L. (1986). "Beglerbegī". The Encyclopedia of Islam, New Edition, Volume I: A–B. Leiden and New York: BRILL. pp. 1159–1160. ISBN 90-04-08114-3.
* 1 2 3 Reichert. Die Provinzen des Osmanischen Reiches (en alemany). 13, 1976, p. 115 (Beihefte zum Tübinger Atlas des Vorderen Orients). ISBN 9783920153568.
# Vela als Jocs Olímpics d'estiu de 1936

Als Jocs Olímpics d'Estiu de 1936 celebrats a la ciutat de Berlín (Alemanya) es disputaren, com en els anteriors Jocs, quatre proves de vela esportiva. Les proves es realitzaren entre els dies 4 i 12 d'agost al port de la ciutat de Kiel i de Laboe al Kieler Förde.

## Comitès participants

Hi participaren un total de 174 regatistes, entre ells quatre dones, de 26 comitès nacionals diferents:
| Alemanya (14) Argentina (11) Àustria (1) Bèlgica (3) Brasil (1) Canadà (1) Dinamarca (7) Estats Units (17) Estònia (1) | Finlàndia (12) França (14) Hongria (1) Itàlia (14) Iugoslàvia (1)  Japó (3) Noruega (14) Països Baixos (8) Polònia (7) | Portugal (3) Regne Unit (14) Suècia (14)  Suïssa (6) Turquia (3) Txecoslovàquia (2) Uruguai (1) Xile (1) |

## Resum de medalles

| Prova | Or | Plata | Bronze |
| Monotip Olímpic detalls | Daan Kagchelland Nürnberg | Werner Krogmann Rostock | Peter Scott Potsdam |
| Classe Star detalls | Alemanya WannseePeter Bischoff Hans-Joachim Weise | Suècia SunshineArvid Laurin Uno Wallentin | Països Baixos Bern IIBob Maas Willem de Vries Lentsch |
| 6 metres detalls | Regne Unit LalageChristopher Boardman Miles Bellville Russell Harmer Charles Leaf Leonard Martin | Noruega Lully IIMagnus Konow Karsten Konow Fredrik Meyer Vaadjuv Nyqvist Alf Tveten | Suècia May BeSven Salén Lennart Ekdahl Martin Hindorff Torsten Lord Dagmar Salén |
| 8 metres detalls | Itàlia ItaliaGiovanni Reggio Bruno Bianchi Luigi De Manincor Domenico Mordini Luigi Poggi Enrico Poggi | Noruega SiljaOlaf Ditlev-Simonsen Hans Struksnæs Lauritz Schmidt Nordahl Wallem Jacob Tullin Thams John Ditlev-Simonsen | Alemanya Germania IIIHans Howaldt Alfried Krupp Felix Scheder-Bieschin Eduard Mohr Otto Wachs Fritz Bischoff |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Alemanya | 1 | 1 | 1 | 3 |
| 2 | Regne Unit | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 2 | Països Baixos | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 4 | Itàlia | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 5 | Noruega | 0 | 2 | 0 | 2 |
| 6 | Suècia | 0 | 1 | 1 | 2 |

## Referències

* ↑ «Olympedia – Sailing at the 1936 Summer Olympics». [Consulta: 24 octubre 2024].
* ↑ En l'equip nord-americà participaren dues dones.
* ↑ En l'equip britànic participà una dona.
* ↑ En l'equip suec participà una dona.
# Laura Martínez Portell

Laura Martínez Portell (Mataró, Maresme, 1970) és una advocada, mediadora i política catalana.
Llicenciada en Dret per la Universitat de Lleida, ha completat diversos cursos especialitzats en el camp de la violència de gènere, jurisdicció de menors i la mediació civil, comercial i familiar. Té un màster en Gestió i Direcció de Recursos Humans pel Centre d'Estudis Financers i un postgrau en Pràctica Jurídica per l'Il·lustre Col·legi d'Advocats de Mataró. També ha fet diversos cursos d'especialització en matèria de violència de gènere, jurisdicció de menors o medicació civil, mercantil i familiar. En l'àmbit privat, ha treballat com a advocada especialitzada en dret de família i violència contra les dones. També ha estat regidora d'educació i cultura de l'Ajuntament de Vilassar de Mar del 2007 al 2011 amb el grup de Junts per Catalunya. I del 2011 al 2015, vicepresidenta tercera del Consell Comarcal del Maresme. També ha estat vicepresidenta segona de la Diputació de Barcelona i, entre altres càrrecs, diputada de Benestar Social, Salut Pública, Consum i Relacions Internacionals.
Fou directora del Centre d'Estudis Jurídics i Formació Especialitzada del 8 de juny de 2021 fins a finals del 2022. Abans havia estat presidenta de l'Institut Català de les Dones (ICD).

## Referències

* ↑ «Laura Martínez Portell, nova presidenta de l'Institut Català de les Dones. La nova etapa vol donar un impuls a l'organisme en temes com el Pacte Nacional contra la Violència Masclista». VilaWeb, 03-09-2019 [Consulta: 31 juliol 2020].
* 1 2 «Laura Martínez Portell». Revista Idees, Núm. 47, 2019 [Consulta: 31 juliol 2020].
* 1 2 «Laura Martínez Portell nueva presidenta del Institut Català de les Dones. La concejal de Junts per Catalunya en Vilassar de Mar impulsará temas como el Pacto Nacional contra la Violencia Machista». La Vanguardia, 09-09-2019 [Consulta: 31 juliol 2020].
* ↑ «Laura Martínez Portell, nueva presidenta del Institut Català de les Dones». El Periódico, 04-09-2019 [Consulta: 31 juliol 2020].
* ↑ «Nomenament directora CEJFE». DOGC. [Consulta: 25 juny 2021].
* ↑ Cano Cano, Ernest «Laura Martínez Portell, Presidenta Institut Català de les Dones (ICD)». Consell obert: Recull informatiu del Consell General de Col·legis de Graduats Socials de Catalunya, Núm. 353, 2020, pàg. 5-8.
# Sopa paraguaiana

La sopa paraguaiana és un plat típic de la gastronomia de Paraguai, producte del sincretisme guaraní i espanyol. Els guaranís acostumaven a consumir menjars pastosos elaborats amb farina de blat de moro o de mandioca embolicats en fulles d'abacà o banana i cuinades entre cendra calenta. Els jesuïtes -en la seva majoria espanyols-, van introduir l'ús de: formatge, ous i llet (additius que van ser agregats als menjars preparats pels guaranís. Per això,l a sopa paraguaiana es tracta d'un pa de pessic esponjós salat, de gran contingut calòric i proteic.

## Ingredients i preparació

Per a la tradicional sopa paraguaiana s'utilitzen: ceba, aigua, sal gruixuda, greix de porc, ous, formatge fresc, farina de blat de moro -no polenta-, llet quallada o natural, nata de llet-recepta tradicional-.
Hi ha qui reemplacen la farina de blat de moro per panotxa tendra: - ¾ kg de panotxa tendra - 2 cebes - ½ tassa d'oli - 1 cullerada de sal gruixuda - ½ kg formatge - ¾ litre de llet - 4 ous
Altres varietats, com la denominada "sopa paraguaiana d'hisenda" o "sopa paraguaiana del Senyor Carlos" -en memòria de qui va batejar aquest plat- utilitzen pràcticament els mateixos ingredients, variant fonamentalment les quantitats per donar a la pasta més gran o menor consistència i fer-la més o menys greixosa, de conformitat amb el gust dels comensals.
"La sopa tradicional" segueix els passos següents en la seva preparació: es talla finament la ceba i se la bull amb aigua i sal. Després es bat el greix de vaca i s'agreguen els ous, continuant el batut. S'afegeix el formatge. A aquesta pasta se li incorpora la ceba la qual va bullir 15 minuts, la farina de blat de moro, amb la llet i la nata. Es mescla tot amb suavitat i es col·loca la pasta obtinguda en una safata engreixada per després cuinar a forn calent (200 °C) durant una hora aproximadament.

## Referències

* ↑ «Evolución de la cocina y laalimentación en la Argentina: Un aporte para el análisis simbólico» (en castellà). Naya. [Consulta: 16 juny 2017].
# Wang Nan

Wang Nan (en xinès: 王楠; en pinyin:Wáng Nán) (Fushun, República Popular de la Xina 1978) és una jugadora de tennis de taula xinesa, considerada una de les millors de la història pel seu palmarès: cinc medalles olímpiques i 16 títols mundials.

## Biografia

Va néixer el 23 d'octubre de 1978 a la ciutat de Fushun, població situada a la província de Liaoning.

## Carrera esportiva

Va participar, als 21 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu del 2000 realitzats a Sydney (Austràlia), on va aconseguir guanyar la medalla d'or en les proves individuals i de dobles, en aquesta última prova fent parella amb Li Ju. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 2004 realitzats a Atenes (Grècia) aconseguí revalidar el seu títol de dobles, en aquesta ocasió fent parella amb Zhang Yining, si bé en aquests Jocs només pogué ser cinquena en la prova individual. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 2008 realitzats a Pequín (Xina) aconseguí guanyar la medalla de plata en la prova individual i la medalla d'or en la prova per equips, prova substitutòria de la prova per parelles.
Al llarg de la seva carrera ha guanyat 16 títols del Campionat del Món de tennis de taula, 6 per equips, 3 en individuals, 5 en dobles i 1 en dobles mixts.
# Aspledon

Aspledon (en grec antic Ἀσπληδών) era una antiga ciutat de Beòcia que Homer menciona al "Catàleg de les naus" a la Ilíada, situada a 20 estadis de distància d'Orcomen. Un riu anomenat Melas discorria entre les dues ciutats.
Estrabó diu que aquesta ciutat més tard es va anomenar Eudeielos (Εὐδείελος, la ben visible) per la seva situació. Pausànias diu que en el seu temps ja estava abandonada per la falta d'aigua. Es diu que la ciutat tenia aquest nom per Aspledó, un fill de Posidó i de la nimfa Midea, que l'hauria fundat. No es coneix amb exactitud la seva situació.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Aspledon». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 6 gener 2021].
# Àuximum

Àuximum (llatí: Auximum grec antic: Αὔξουμον o Αὔξιμον) va ser una ciutat del Picè, avui anomenada Osimo, situada dalt d'un turó a uns 20 km al sud d'Ancona.
L'any 174 aC ja era possessió de Roma i els censors romans van ordenar que s'aixequessin unes muralles, segons Titus Livi. Gai Vel·lei Patèrcul diu que l'any 157 aC s'hi va establir una colònia romana. La seva situació estratègica va fer que aviat tingués gran importància. A la guerra entre Sul·la i Gneu Papiri Carbó s'hi va lliurar un combat, on va tenir un paper destacat Gneu Pompeu Magne. Els partidaris de Pompeu la van ocupar l'any 49 aC però els ciutadans es van decantar a favor de Juli Cèsar al que van obrir les portes. Sota l'Imperi Romà va mantenir el seu rang de colònia com se sap per nombroses inscripcions, encara que Plini el Vell no la menciona entre les ciutats colonials. En un període posterior va augmentar la seva importància i Procopi de Cesarea l'esmenta com a capital del Picè.
Va tenir un paper rellevant durant les guerres de Belisari contra els gots, que la va ocupar després d'un llarg setge on Belisari quasi perd la vida. Va estar durant molt de temps sotmesa a l'Imperi Romà d'Orient, que la va incloure al ducat de la Pentàpolis que depenia de l'Exarcat de Ravenna.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Auximum». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 31 maig 2023].
# Gabriele Appel

Gabriele Appel (Viersen, 17 de gener de 1958) és una ex-jugadora d'hoquei sobre herba alemanya que va competir sota la bandera de República Federal Alemanya durant les dècades de 1970 i 1980.
El 1984 va prendre part en els Jocs Olímpics de Los Angeles, on guanyà la medalla de plata en la competició d'hoquei sobre herba. Quatre anys més tard, als Jocs de Seül, fou cinquena en la mateixa competició.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles d'or i dues de plata a la Copa del món d'hoquei sobre herba i tres d'or al Campionat d'Europa d'hoquei sala. Durant la seva carrera esportiva disputà 209 partits amb la selecció nacional, dels quals 28 foren en sala. A nivell de clubs s'inicià amb el Viersener THC. El 1977 fitxà pel RTHC Bayer Leverkusen, el 1978 per l'Hamburg i el 1979 guanyà la lliga alemanya amb el Großflottbeker THGC. Amb tot, fou amb el Klipper THC on jugà més anys.

## Referències

* 1 2 «Gaby Appel Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 de desembre 2012. [Consulta: 6 novembre 2019].
# Mehriban Aliyeva

Mehriban Arif gizi Aliyeva (de naixement Pashayeva; Àzeri: Mehriban Arif qızı Əliyeva Paşayeva) (Bakú, República Socialista Soviètica de l'Azerbaidjan, 26 d'agost de 1964) és una política i oftalmòloga àzeri que des de 2017 és Primera Vicepresidenta de la República de l'Azerbaidjan. També ocupa el rol de primera dama de l'Azerbaidjan des de 2003 en ser la parella del president Ilham Aliyev.
Aliyev va crear el càrrec de Vicepresident en 2016 i va nomenar a la seva dona Primera Vicepresidenta en 2017.
Diversos mitjans han comentat la possibilitat que Mehriban Aliyeva pot ser una possible successora del seu espòs com a presidenta de l'Azerbaidjan.

## Referències

* ↑ «Azerbaijan's president has chosen a new VP — his wife» (en anglès). .
* ↑ Haley Sweetland Edwards, “AZERBAIJAN: WikiLeaks depicts lifestyles of Bacu's rich and powerful”, Los Angeles Times, 25 de dezembro de 2010
* ↑ «Why Azerbaijan's Dynasty-Building is a Bad Sign for Europe».
* ↑ Amanda Erickson «Azerbaijan's president has chosen a new VP — his wife». [Washington DC], 22-02-2017.
* ↑ Altstadt, Audrey L. Frustrated Democracy in Post-Soviet Azerbaijan (en anglès). Columbia University Press, 2017. ISBN 978-0-231-80141-6.