OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Loveland (Colorado)

Loveland és una població dels Estats Units a l'estat de Colorado. Segons el cens del 2000 tenia 50.608 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Loveland tenia 50.608 habitants, 19.741 habitatges, i 14.035 famílies. La densitat de població era de 795,3 habitants per km².
Dels 19.741 habitatges en un 35,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 57,5% hi vivien parelles casades, en un 9,8% dones solteres, i en un 28,9% no eren unitats familiars. En el 23,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,55 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,01.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,9% tenia menys de 18 anys, un 7,8% entre 18 i 24, un 30,6% entre 25 i 44, un 22,1% de 45 a 60 i un 12,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 92,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 47.119 $ i la renda mediana per família de 54.337 $. Els homes tenien una renda mediana de 38.971 $ mentre que les dones 26.714 $. La renda per capita de la població era de 21.889 $. Entorn del 4% de les famílies i el 5,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Loveland». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Loveland». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 18 juliol 2010].
# Marc Juni Brutus l'Acusador

Marc Juni Brutus (en llatí: Marcus Junius Brutus) va ser un jurista romà, anomenat l'Acusador per la vehemència de les seves acusacions i persecucions. Era fill del també jurista Marc Juni Brutus, i formava part de la gens Júnia i de la família dels Juni Brutus, una branca plebea.
Va estudiar lleis com el seu pare, però en comptes de perseguir magistratures o distincions es va fer aviat notori per la vehemència i duresa de les seves acusacions i persecucions: tant és així que el van anomenar accusator. Va atacar persones d'alt rang, entre els quals Marc Emili Escaure. Sobre el seu estil com a orador, Ciceró (que, val a dir, era el seu enemic polític) diu que era càlid i apassionat, però no el considera de bon gust, i diverses vegades contraposa les paraules ben dites de Luci Licini Cras a les paraules extravagants de Juni Brutus. El pare, que era un home ric, va haver de vendre les propietats per suportar certes extravagàncies del fill.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 509.
# Mahàrbal

Mahàrbal (en llatí: Mahārbal, ălis; en grec antic: Μαάρβας) fill d'Himilcó, va ser un destacat militar cartaginès de la Segona Guerra Púnica.
Era el comandant que va dirigir el setge de Sagunt l'any 219 aC en absència d'Hanníbal, i segons Titus Livi ho va fer amb tanta energia que cap dels dos bàndols es va assabentar de l'absència del general en cap. Més tard apareix al front d'un cos de cavalleria que assolava les planes del riu Po. Es va unir a les forces d'Hanníbal pels combats a la batalla del Ticino l'any 218 aC.
Després de la victòria en la batalla del llac Trasimè (217 aC) se'l va enviar amb una força de cavalleria i d'infanteria hispana a perseguir sis mil romans que havien escapat de la batalla i s'havien fortificat en uns turons propers, als que va obligar a rendir-se, i els va prometre seguretat per les seves vides, però Hanníbal no va ratificar l'acord; tot i així Mahàrbal va alliberar als aliats italians de Roma i només va retenir als romans com a presoners de guerra.
Una mica després es va enfrontar amb una força de 4000 homes dirigida pel pretor Gai Servili Gemí que anava a reunir-se amb el cònsol Gai Flamini, als que va derrotar i aniquilar. La seva cavalleria va assolar després la plana de Falèria; a l'any següent va dirigir (segons Livi, però això és discutit, ja que també s'atribueix a d'altres) l'ala dreta cartaginesa a la batalla de Cannes (Appià li assigna el comandament de la cavalleria de reserva, i Polibi no l'esmenta).
Després de la victòria va demanar a Hanníbal d'avançar directament contra Roma i es va oferir a estar al cap de cinc dies al Capitoli; es diu que quan Hanníbal va rebutjar el seu consell li va dir: «tu saps com obtenir victòries però no com aprofitar-les», cosa que els experts en guerra han confirmat. Només torna a ser esmentat al setge de Casilínum i desapareix de la història.

## Referències

* ↑ Livi, Titus. Història de Roma (vol. XI): Llibre XXI. Fundació Bernat Metge, 2002.
* ↑ Smith, William (ed.). «Maharbal». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 10 maig 2023].
# Marana

Marana és una població dels Estats Units a l'estat d'Arizona. Segons el cens del 2007 tenia 31.860 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Marana tenia 13.556 habitants, 4.944 habitatges, i 3.826 famílies La densitat de població era de 72 habitants/km².
Dels 4.944 habitatges en un 36,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 66,1% hi vivien parelles casades, en un 8,3% dones solteres, i en un 22,6% no eren unitats familiars. En el 17,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 4,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,66 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,7% tenia menys de 18 anys, un 7,4% entre 18 i 24, un 34,3% entre 25 i 44, un 22,1% de 45 a 60 i un 9,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 98,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 52.870 $ i la renda mediana per família de 56.718 $. Els homes tenien una renda mediana de 43.564 $ mentre que les dones 27.663 $. La renda per capita de la població era de 22.408 $. Aproximadament el 5,5% de les famílies i el 6,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més a prop

El següent diagrama mostra les poblacions més a prop.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Marana». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 17 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Marana». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# László Somogyi

László Somogyi (hongarès: Somogyi László) (Budapest, 25 de juny de 1907 - Ginebra, 20 de maig de 1988) va ser un director d'orquestra hongarès.
László Somogyi va estudiar a l'Acadèmia de Música de Franz Liszt amb Zoltán Kodály i Leó Weiner, fins a graduar-se el 1935 i inicialment va treballar com a violinista. El 1935 va prendre classes de direcció a Brussel·les amb Hermann Scherchen. Després de la Segona Guerra Mundial el 1945, va ser nomenat juntament amb el director general de Ferenc Fricsay de l' Orquestra Metropolitana de Budapest, ara Orquestra Simfònica de l'Estat Hongarès. Després es va convertir en director principal de l'Orquestra de la Radio Hongria, va dirigir l'Orquestra Simfònica de Budapest i va ensenyar composició ja el 1949 a l'Acadèmia de Música de Franz Liszt. També va fer aparicions especials en la òpera de Budapest. Somogyi va rebre el 1951 el Premi Kossuth.
Després de la Revolució hongaresa de 1956, va emigrar cap a l'oest. De 1964 a 1969 va dirigir l'Orquestra Filharmònica de Rochester a l'estat nord-americà de Nova York. Després es va traslladar a Ginebra i va continuar treballant com a director convidat amb diverses orquestres.

## Referències

* 1 2 3 Somogyi, László. A: Budapest Music Center. 2019 (anglès)
* ↑ Orquestra Nacional d'Hongria (Record del 24 de desembre de 2008 a l'Internet Archive) a classic live
* ↑ RPO memories (Memento vom 13. Februar 2012 im Internet Archive) beim Rochester Philharmonic Orchestra

## Enllaços externs

* (alemany)/al catàleg de la Biblioteca Nacional d'Alemanya
* a Internet Movie Database (anglès)
* (anglès)
# Malva (Zamora)

Malva és un municipi de la província de Zamora a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 292 | 252 | 214 | 209 |
# Mantella milotympanum

Mantella milotympanum és una espècie de granota de la família dels mantèl·lids endèmica de Madagascar.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Fordham et al (2006). Mantella milotympanum. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 4 gener 2008 (en anglès). (anglès)
# Mantellet

El mantellet és una peça de prelat a Roma i altres llocs, de color morat i que porten tant bisbes com monsenyors (és a dir altres dignataris eclesiàstics) sobre de la vestidura de lli anomenada roquet (encara que als bisbes és més freqüent veure'ls amb musseta). Arriba un pam més avall dels genolls i té dues obertures en els costats per treure els braços.
També es diu així a la vestidura més estreta i curta que el mantell ducal o cota d'armes amb la qual, posada sobre l'elm, antigament es cobria el cap. És una peça que es representa regularment en heràldica.

## Vegeu també

* Armadura
* Representació de l'elm amb mantellet a l'escut del País Valencià

## Referències

* El contingut d'aquest article incorpora material del Diccionari Enciclopèdic Gaspar i Roig de 1870, el qual es troba en el domini públic.
* ↑ monsenyor a Optimot
# Marquesat de Tarradellas

El marquesat de Tarradellas és un títol nobiliari espanyol creat pel rei Joan Carles I, el 24 de juliol de 1986, a favor de Josep Tarradellas i Joan (1899-1988), president de la Generalitat de Catalunya a l'exili, entre 1954 i 1977, i des de la seva restauració el 1977 fins al 1980.
El títol se li va concedir per:
| « | La tasca política realitzada durant un important període de l'actual història d'Espanya per don Josep Tarradellas Joan; la prudència, esperit de col·laboració i patriotisme posats de manifest i la seva participació activa en el procés de la transició política i l'interès i encert amb què fomentà, dins de la Indissoluble unitat de la Nació espanyola, proclamada en la Constitució, l'autonomia, la cultura, les tradicions i institucions de Catalunya i les seves relacions amb tots els pobles d'Espanya, són mèrits que han contribuït de manera destacada a la reconciliació de tots els espanyols sota la Corona, pel qual, vull demostrar-li la meva Reial apreciació... | » |
| — Reial Decret 1518/1986, de 24 de juliol (B.O.E., 25 de juliol 1986). |||
L'actual titular, des del 2004, és Josep Tarradellas i Macià, ii marquès de Tarradellas.
| | Titular | Període |
| Creat el 1986 pel rei Joan Carles I |||
| I | Josep Tarradellas i Joan | 1986-1988 |
| II | Josep Tarradellas i Macià | 2004-actual titular |

## Història dels marquesos de Tarradellas

* Josep Tarradellas i Joan (1899-1988), i marquès de Tarradellas, president de la Generalitat de Catalunya a l'exili, entre 1954 i 1977, i des de la seva restauració en 1977 fins a 1980.
* Es casà el 1927, en el Monestir de Montserrat, amb Antònia Macià (1904-2001). D'aquesta unió en sorgiren dos fills: Montserrat (Barcelona, 1928) i Josep (Sant Rafèu, França, en 1942). El va succeir, per rehabilitació, el 2004, el seu fill:
* Josep Tarradellas i Macià, ii marquès de Tarradellas (n. a Sant Rafèu, França, el 1942), professor honorari de l'Escola Politècnica Federal de Lausana (Suïssa).
* Es va casar a Villerupt (França) amb Isabelle Kauffmann, amb qui té tres fills: Maura (n.1976), Antón (n.1978) i Guillén (n.1981). Actual titular.

## Referències

* ↑ Elenc de Grandeses i Títols Nobiliaris Espanyols (2014). Institut Español d'Estudis Nobiliaris, Editorial Hidalguía.
* 1 2 Reial decret 1518/1986, de 24 de juliol; Publicat en el B.O.I. el 25 de juliol 1986.
* 1 2 Real Carta de Rehabilitació de data 26 d'abril de 2004; B.O.I., 29 de gener de 2004.
* ↑ País, Ediciones El «El hijo de Tarradellas solicita el marquesado» (en castellà). El País [Madrid], 08-07-2003. ISSN: 1134-6582.

## Enllaços externs

* Entrevista a Josep Tarradellas i Macià el 9 de novembre de 2018
# Marquesat de Torrelaguna

El marquesat de Torrelaguna és un títol nobiliari espanyol, creat el 23 de desembre de 1895 pel rei Alfons XIII a favor de Martín Esteban y Muñoz, Senador del Regne, Diputat a Corts, etc.
La seva denominació fa refèrencia a la localitat de Torrelaguna, a la província de Madrid.

## Marquesos de Torrelaguna

| | Titular | Període |
| Creació per Alfons XIII |||
| I | Martín Esteban y Muñoz | 1895-1899 |
| II | Eugenio Esteban y Fernández del Pozo | 1899-1943 |
| III | Luis Esteban y Fernández del Pozo | 1943-1963 |
| IV | María Julia Esteban y González-Quintanilla | ?-1970 |
| V | Rafael Fernández de Córdoba y Esteban | 1971-actual titular |

## Història dels Marquesos de Torrelaguna

* Martín Esteban y Muñoz, I marquès de Torrelaguna.
* Casat amb Benita Fernández del Pozo y Ramírez de Arellano y Portocarrero, neta dels comtes de la Corte. El succeí el seu fill:
* Eugenio Esteban y Fernández del Pozo, II marquès de Torrelaguna, Gentilhome de cambra amb exercici del Rei Alfons XIII.
* Casat amb María del Carmen López y Andrés. El succeí el seu germà:
* Luis Esteban y Fernández del Pozo (m. en 1963), III marquès de Torrelaguna.
* Casat amb María de la Concepción González de la Hoz y Quintanilla. El succeí la seva filla:
* María Julia Esteban y González-Quintanilla (1905-1970), IV marquesa de Torrelaguna.
* Casat amb Fernando Fernández de Córdoba y Álvarez de las Asturias, V marquès de Mendigorría. La succeí el seu fill:
* Rafael Fernández de Córdoba y Esteban (n. en 1941), V marquès de Torrelaguna, VI marquès de Mendigorría.

## Referències

* ↑ Elenco de Grandezas y Títulos Nobiliarios Españoles. Instituto "Salazar y Castro", C.S.I.C.
# Martino Anzi

Martino Anzi (Bornio, Trento, Itàlia, 1811 - Como, 1883) va ser un prevere, etnòleg, historiador, briòleg, ficòleg, pteridòleg i botànic italià.

## Biografia

El 1835, va ser ordenat sacerdot a Como, sent professor de teologia, història del cristianisme, apologètica religiosa i història natural en el seminari de Como. Erudit, coneixia nombroses llengües clàssiques, com l'hebreu, i modernes (francès, anglès, alemany, i llengües orientals). Va escriure una història eclesiàstica des de la fundació de l'Església al Concili de Trento.
Patriota, el 1848 va formar part del Comitè de seguretat, i va organitzar la defensa del Pas de l'Stelvio durant la Primera guerra d'independència italiana.
La fama de Martino Anzi va estar principalment vinculada a les seves activitats de naturalista, apassionant-se sobretot per la botànica i en l'estudi de les plantes criptògames. Els seus estudis, pels quals va guanyar renom a tot el món, van ser en particular sobre líquens, molses, hepàtiques, algues d'aigua dolça, i de fongs. Les seves col·leccions es conserven en l'Institut botànic de la Universitat de Torí.

## Publicacions

* Martino Anzi, Catalogus lichenum quos in provincia Sondriensi et circa Novum Comum collegit et in ordinem systematicum digessit presbyter Martinus Anzi. Novi-Comi: ex officina Caroli Franchi bibliopolae, 126 pp. 1860
* Martino Anzi, Manipulus lichenum rariorum vel novorum quos in Longobardia et Etruria collegit et enumeravit. Commentario della Società Crittogamologica Italiana 1 (3): 130-166, 1862
* Martino Anzi, Symbola lichenum rariorum vel novorum Italiae superioris. Génova: Tipografia dei sordomuti, 28 pp. 1864 (on-line)
* Martino Anzi, Neosymbola lichenum rariorum vel novorum Italiae superioris. Milano: Tip. Bernardoni, 18 pp. 1866
* Martino Anzi, Analecta lichenum rariorum vel novorum Italiae superioris. Milano: Tip. Bernardoni, 1868
* Martino Anzi, Enumeratio hepaticarum quas in provinciis novo-comensi et sondriensi collegit prof. Martinus Anzi. Milano: U. Hoepli, 1881
* Martino Anzi, Auctarium ad Floram novo-comensem editam a Josepho Comolli. 29 pp. 1881
* Martino Anzi, Enumeratio moscorum longobardiae superioris, auctore presbyt. Martino Anzi. Milano: U. Hoepli, 1901
* Martino Anzi, Catalogus lichenum quos in provincia sondriensi et circa Novum-Comum collegit et in ordinem systematicum digessit Martinus Anzi. San Giovanni in Persiceto: FARAP, 1994
* L'abreviatura del autor Anzi s'utilitza com a indicatiu d'autoritat de Martino Anzi en la descripció i classificació científica dels vegetals.

## Referències

* «Detall de l'autor» (HTML) (en anglès). Índex Internacional de Noms de Plantes. International Organization for Plant Information (IOPI).
* ↑ «Martino Anzi».
* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)
* ↑ «Tots els gèneres i espècies descrits per aquest autor». Índex Internacional de Noms de les Plantes.
# Marco Pascolo

Marco Pascolo (Sion, 9 de maig de 1966) és un futbolista suís retirat que jugava com a porter. La seva carrera transcorregué majoritàriament al futbol suís. Començà al FC Sion i el 1989 fitxà pel Neuchâtel Xamax. Els clubs on jugà més temporades foren Servette FC i FC Zürich. També jugà breument a Itàlia i Anglaterra, als clubs Nottingham Forest i Cagliari Calcio. Fou 55 cops internacional amb Suïssa entre 1992 i 2001. Participà en la Copa del Món de 1994 i a l'Eurocopa de 1996.

## Estadístiques

| Temporada | Club | País | Partits | Gols |
| 1986/87 | FC Sion | Suïssa | 1 | 0 |
| 1987/88 | FC Sion | Suïssa | 13 | 0 |
| 1988/89 | FC Sion | Suïssa | 3 | 1 |
| 1989/90 | Neuchâtel Xamax | Suïssa | 18 | 0 |
| 1990/91 | Neuchâtel Xamax | Suïssa | 34 | 0 |
| 1991/92 | Servette FC | Suïssa | 35 | 0 |
| 1992/93 | Servette FC | Suïssa | 36 | 0 |
| 1993/94 | Servette FC | Suïssa | 35 | 0 |
| 1994/95 | Servette FC | Suïssa | 35 | 0 |
| 1995/96 | Servette FC | Suïssa | 35 | 0 |
| 1996/97 | Cagliari Calcio | Itàlia | 14 | 0 |
| 1997/98 | Nottingham Forest FC | Anglaterra | 5 | 0 |
| 1998/99 | FC Zürich | Suïssa | 12 | 0 |
| 1999/00 | FC Zürich | Suïssa | 34 | 0 |
| 2000/01 | FC Zürich | Suïssa | 34 | 0 |
| 2001/02 | FC Zürich | Suïssa | 35 | 0 |
| 2002/03 | Servette FC | Suïssa | 27 | 0 |

## Enllaços externs

* Perfila a National Football Teams
# Marmosa comuna

La marmosa comuna (Thylamys pusilla) és una espècie d'opòssum de la família dels didèlfids. Viu a l'Argentina, Bolívia, el Brasil i el Paraguai,en hàbitats del Gran Chaco i dels vessants andins.

## Referències

* ↑ Gardner, Alfred. Wilson, D. E. (ed.); Reeder, D. M. (ed.). Mammal Species of the World. 3a edició. Johns Hopkins University Press, 16 novembre 2005, p. 18. ISBN 0-801-88221-4.
* ↑ Diaz, M.; Barquez, R. Thylamys pusillus. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 28 desembre 2008.
Espècies vivents d'opòssums :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Subfamília Caluromyinae :
Subfamília Didelphinae (continua més avall) :
Subfamília Didelphinae (continua més amunt) :
# Matemàtiques a l'Índia

Les matemàtiques a l'Índia van tenir una importància cabdal en la cultura occidental amb el llegat de les seves xifres, incloent el zero com a valor nul. Alguns testimonis permeten creure que durant l'època vèdica (1500 el 1000 aC) i bramànica (segle v) ja va existir a l'Índia una ciència matemàtica. Malgrat tenir contactes amb cultures exteriors com la grega, amb l'arribada d'Alexandre el Gran al segle IV aC, la xinesa, a causa de l'expansió del budisme cap a aquell país, i amb el món àrab, les matemàtiques hindús es van desenvolupar en un pla original, recolzant-se més en el càlcul numèric que en el rigor deductiu.
Va ser a l'època clàssica (segles I a viii) que els matemàtics hindús van arribar a la maduresa. El món els deu l'invent transcendental de la notació posicional emprant la xifra zero com a valor nul, així com les mateixes xifres, mal batejades posteriorment com 'aràbigues' quan de fet els àrabs van agafar dels indis (entre altres) els tres conceptes bàsics: el dibuix de les xifres, el zero i la notació posicional. Van utilitzar, com a occident, un sistema de numeració de base 10 (amb deu dígits). Els antics maies també van utilitzar el zero (segles IV a VII). Egipcis, grecs i romans, encara que utilitzaven un sistema decimal, no era posicional, ni posseïa el zero. Aquest sistema va ser transmès a occident molt més tard, pels àrabs, a través dels scriptorium medievals de la península Ibèrica. Els múltiples avantatges pràctics i teòrics del sistema de «notació posicional amb zero» van donar l'impuls definitiu a tot el desenvolupament ulterior de les matemàtiques.
El sistema de numeració decimal apareix ja en el Sürya Siddhanta, petit tractat que data probablement del segle vi. Els treballs matemàtics dels indis es van incorporar en general a les obres astronòmiques. Aquest és el cas d'Aryabhata, nascut cap al 476, i de Brahmagupta, nascut cap al 598. Molt més tard, cap al 1150, Bhaskara II va escriure un tractat d'aritmètica en el qual exposava el procediment de càlcul de les arrels quadrades. Es tracta d'una teoria de les equacions de primer i segon grau, no en forma geomètrica, com ho feien els grecs, sinó en una forma que es pot anomenar "algebraica".
El caràcter operacional de la matemàtiques hindús anava aparellat amb una concepció general del nombre irracional, però oberta d'una manera natural als negatius, de manera que podien prendre en consideració els dos guions l'arrel quadrada i les dues solucions de l'equació de segon grau, així va quedar obert el camí de l'àlgebra formal, seguit posteriorment pels àrabs.

## Vegeu també

* Fórmula de Brahmagupta
* Teorema de Brahmagupta
* Quadrat vèdic
# Mas Riera (Palafrugell)

El Mas Riera és una obra de Palafrugell (Baix Empordà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Petita masia de dues crugies i dues plantes amb diversitat de dependències annexes a cada costat que són de diferents èpoques i s'estructuren sense cap planejament previ, configurant un conjunt d'edificació desordenat. La masia té teulada a dues vessants, però situades a nivells molt diferents. La façana principal és la de migdia.
Les obertures -porta i dues finestres-, temen emmarcament de pedra ben tallada. A la gran llinda de la porta hi ha gravat l'any 1701. A la façana posterior hi ha dues altres dues finestres del mateix tipus. En aquest costat l'edifici fou apuntalat amb un contrafort en talús i un altre de cilíndric a la cantonada. En el mur de ponent, una petita obertura tapiada d'aspecte arcaic i les diferències apreciables en els paraments, evidencien l'existència de sectors importants que pertanyen a l'edifici anterior a la reforma d'inicis del segle xviii. La dovella del portal de les dependències adossades a llevant porta la data de 1858.

## Referències

* 1 2 «Mas Riera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2018].