OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Abdul Hamid I

Abdülhamit I (turc otomà: عبد الحميد اول, `Abdü'lhamīd-i evvel) (20 de març de 1725 – 7 d'abril de 1789) va ser soldà de l'Imperi Otomà. Era fill d'Ahmet III (1703-30) i va succeir el seu germà Mustafà III (1757-74) el 21 de gener de 1774.
Com era costum a la família reial otomana, Abdulhamit va estar reclòs al Palau de Topkapı durant els seus primers quaranta-tres anys de vida en què regnaren els seus cosins Mahmut I i Osman III i el seu germà gran Mustafà III. Durant el confinament va ser educat per la seva mare Rabia Semi.
A la mort del seu germà va heretar el tron i una guerra contra Rússia, que havia conquerit Crimea i els Principats del Danubi. La guerra fou desfavorable pels otomans, que es veieren obligats a firmar el Tractat d'Aynali Kavak pel que els russos es van comprometre a evacuar Crimea i el sultà a canvi va concedir la investidura a Şahin Giray el novembre.
Com que havia passat gran part de la seva vida reclòs, era aliè a molts dels afers d'estat i depenia dels seus consellers. Va intentar reformar l'administració, l'exèrcit i l'educació. Va sanejar les finance, establí un cens dels geníssers i millorà la marina turca. També va reprimir nombroses revoltes locals, especialment la d'Egipte (1786-87).
El 1787 es va reprendre la guerra contra Rússia, que aquest cop comptava amb el suport d'Àustria. Suècia i Prússia van entrar al conflicte a favor de l'Imperi, però van proveir poca ajuda. Els turcs van aconseguir que els austríacs es retiressin de Mehadia i van conquerir el Banat (1789), però a Moldàvia el mariscal de camp Rumiantsev va prendre Iaşi i Khotin mentre Uixakov va destruir la flota otomana a Kinburn i Fidonisi i després d'un llarg setge hivernal Otxakiv va caure davant el Príncep Potiomkin. Després de les derrotes a Focşani i Rymnik els otomans van evacuar Bessaràbia i Valàquia. Abdülhamit morí quatre mesos més tard als 64 anys.
Tot i els fracassos militars, era tingut en gran estima pels otomans. Era de natura pacífica i profundament religiós, i la seva conducta li feu guanyar l'apel·latiu de "celi" (sant).

## Família

* Esposes: Ayse Sine-perver, Haseki, Hatice Ruh-xa, Huma Xa, Ayse, Binnaz, Dilpezir, Mehtabe, Misl-i Na-yab, Mu'teber, Nevres, i Mihriban
* Fills: Mustafà IV (1807-08) (fill d'Ayse Sine-perver), Mahmut II (1808-39), Murat, Nusret, Mehmet, Ahmet, i Solimà.
* Filles: Esma, Emine, Rabia, Saliha, Alimsah, Durusehvar, Fatma, Meliksah, Hibetullah i Zekiye

## Referències

* ↑ Fisher, Alan W. The Russian Annexation of the Crimea 1772-1783. CUP Archive, 2008, p.108. ISBN 1001341082.
* ↑ Mikaberidze, Alexander. Conflict and Conquest in the Islamic World (en anglès). vol.1. ABC-CLIO, 2011, p. 774. ISBN 1598843362.
# Gonzalo Arconada Echarri

Gonzalo Arconada Echarri (Sant Sebastià, 23 de juliol de 1961) és un entrenador de futbol basc.

## Carrera com a entrenador

Arconada va néixer a Sant Sebastià, Guipúscoa, i va començar a entrenar quan encara era adolescent, amb els juvenils Juvenils de La Salle i Danak. Els seus primers vint anys els va passar amb equips de la seva regió natal, majoritàriament als nivells inferiors. Després d'haver estat al capdavant del filial durant diverses temporades, l'any 2006 va entrenar la plantilla principal de la Reial Societat durant un parell de mesos, sent un dels tres entrenadors durant la campanya a la Lliga.
Després de dirigir el baix Burgos CF i assolir l'ascens a la màxima divisió el 2008 amb el CD Numància, Arconada va fitxar amb la UD Almeria. Després d'una pretemporada sense derrotes, va ser acomiadat a finals de desembre de 2008 després d'una derrota per 0-1 a El Molinón, els terrenys de l'Sporting de Gijón, sent substituït per Hugo Sánchez.
L'estiu del 2009, Arconada va tornar al Numància a segon nivell, deixant el seu càrrec al final de la temporada després de portar el conjunt sorià a la vuitena posició. L'agost va marxar al CD Tenerife, recentment descendit de la màxima categoria, i va ser destituït el mes següent després de quatre derrotes en tants partits.
El 21 de novembre de 2017, Arconada es va fer càrrec de l'equip femení de la Reial Societat. L'11 de maig de 2019 els va portar al seu primer títol guanyant la Copa de la Reina de Futbol, després de vèncer l'Atlètic de Madrid per 2-1; el 30 de juny de 2020, va marxar després que el seu contracte expirés.

## Vida personal

El germà gran d'Arconada, Luis, va jugar 15 anys a la Reial Societat, sent àmpliament considerat com un dels millors porters de la història del país.

## Palmarès

Numància
* Segona Divisió: 2007–08
Reial Societat (femení)
* Copa de la Reina: 2018–19

## Referències

* ↑ (en castellà) , 23-03-2006 [Consulta: 21 abril 2013].
* ↑ (en castellà) , 01-07-2008 [Consulta: 13 octubre 2019].
* ↑ (en castellà) , 25-08-2008 [Consulta: 13 octubre 2019].
* ↑ «Gonzalo Arconada, destituido en Almería» (en castellà). Defensa Central, 21-12-2008. [Consulta: 22 setembre 2010].
* ↑ «El CD Tenerife, colista de la Liga Adelante, cesa al técnico Gonzalo Arconada» (en castellà). Europa Press, 20-09-2010. [Consulta: 22 setembre 2010].
* ↑ «Se hace cargo del equipo femenino» (en castellà). Reial Societat, 21-11-2017. [Consulta: 21 novembre 2017].
* ↑ «La Real Sociedad hace historia al ganar la Copa de la Reina» (en castellà). , 11-05-2019 [Consulta: 30 agost 2019].
* ↑ «Gonzalo Arconada no seguirá en el banquillo de la Real Sociedad» (en castellà). , 02-03-2020 [Consulta: 5 març 2020].
* ↑ (en castellà) , 14-10-2007 [Consulta: 20 maig 2016].
* ↑ (en castellà) , 01-06-2008 [Consulta: 30 agost 2019].

## Enllaços externs

* Gonzalo Arconada Echarri Fitxa com a entrenador a BDFutbol
# Eubalichthys cyanoura

Eubalichthys cyanoura és una espècie de peix de la família dels monacàntids i de l'ordre dels tetraodontiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 42 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima subtropical i associat als esculls de corall.

## Distribució geogràfica

Es troba al sud d'Austràlia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Whitley G. P., 1930. Leatherjacket genera. Aust. Zool. v. 6 (pt 2). 179.
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Gomon, M.F., C.J.M. Glover i R.H. Kuiter (eds.), 1994. The fishes of Australia's south coast. State Print, Adelaida, Austràlia. 992 p.
* ↑ Hutchins, J.B. i K.N. Smith, 1991. A catalogue of type specimens of fishes in the Western Australian Museum. Rec. West. Aust. Mus. Suppl. 38. 56p.

## Bibliografia

* Bussing, W.A. i R.J. Lavenberg, 1995. Monacanthidae. Cachúas, lijas. p. 1278-1280. A: W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) Guia FAO para Identificación de Especies para los Fines de la Pesca. Pacífico Centro-Oriental. 3 Vols. FAO, Roma.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hutchins, J.B., 1984. Monacanthidae. A: W. Fischer i G. Bianchi (eds.) FAO species identification sheets for fishery purposes. Western Indian Ocean (Fishing Area 51). Vol. 3. FAO, Roma. pag. var.
* Hutchins, J.B., 2001. Monacanthidae. Filefishes (leatherjackets). p. 3929-3947. A: K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Tortonese, E., 1979. Monacanthidae. p. 643. A: J. C. Hureau i Th. Monod (eds.) Check-list of the Fishes of the north-eastern Atlantic and of the Mediterranean (CLOFNAM). UNESCO, París. Vol. 1.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Pont Armando Emilio Guebuza

El pont Armando Emilio Guebuza és un pont a Moçambic que travessa el riu Zambezi. Connecta les províncies de Sofala i Zambézia. Era situat a la vila de Caia i tenia 2.736 metres de llarg i 16 metres d'ample, de manera que era el segon més llarg després del pont Dona Ana. La construcció va costar uns 80 milions de dòlars. Va rebre el nom per Armando Guebuza, aleshores president de Moçambic.

## Galeria

* Sota construcció

## Referències

* ↑ «Zambezi Bridge inaugurated». High Commission of the Republic of Mozambique in London, 05-08-2009. [Consulta: 8 març 2013].
* ↑ «New bridge unites Mozambique». Swedish International Development Cooperation Agency, 07-09-2009. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2013. [Consulta: 8 març 2013].
* 1 2 http://www.mozambiquehighcommission.org.uk/?s=10&grupa=1&id=146&new=ok
# Esglésies reformades

Les esglésies reformades són un conjunt de denominacions protestants històricament relacionades amb les doctrines de Zwingli o de Joan Calví, però organitzacionalment independents. En cada nació on el moviment s'ha establert, l'església té la seva pròpia forma de govern eclesiàstic. Algunes d'aquestes esglésies s'han convertit en denominacions mundials com el presbiterianisme, i altres s'han organitzat com a esglésies reformades nacionals o regionals.

## Vegeu també

* Protestantisme
# Exèrcit panjabi

L'exèrcit panjabi (o a vegades anomenat l'exèrcit de Lahore) fou força militar de l'Estat Sikh de Lahore, responsable de la defensa de la terra des de 1801 a 1849.

## Rerefons

La força militar constava plenament de soldats professionals. L'exèrcit es dividia en sis divisions militars principals: infanteria, cavalleria, artilleria, mèdica, enginyeria i logística de suport. La força militar regular rebia el suport d'altres 52.000 homes irregulars professionals, ben entrenats i equipats. A més a més, es podia disposar d'un gran contingent de reserva de forces feudals i de milícia. La divisió d'artilleria el 1838 tenia 188 peces d'artilleria de campanya. En aquella època, l'exèrcit sikh era considerat entre les primeres forces de batalla de l'Àsia
L'exèrcit sikh era fortament panjabi amb un quadre de comandament predominantment sikh i hindú però també tenia un component multi-religiós significatiu provinent d'altres parts del poble panjabi: fons religiosos diferents: musulmans, hindús, sikhs i diferents fons tribals: paixtus, dogres, khatris, jats, nepalesos i mercenaris europeus. La promoció a una grau militar més alt es basava en l'habilitat militar, no per raó de l'hèrencia, per la qual cosa es pot parlar d'una meritocràcia clàssica. Els sikhs formaven la major part de l'exèrcit de l'Imperi Sikh.
La cavalleria es dividia en tres divisions:
* Cavalleria Regular
* Cavalleria Ghorchara Fauj
* Cavalleria Jagirdari

## Vegeu també

* Ranjit Singh
* Història del Panjab

## Referències

* ↑ Major Pearse, Hugh; Ranjit Singh and his white officers
* ↑ The Heritage of the Sikhs By Harbans Singh. (Data:1994, ISBN 81-7304-064-8)
* ↑ «Khalsa - Anglo Sikh Wars». Arxivat de l'original el 2008-11-20. [Consulta: 21 maig 2012].

## Bibliografia

* Maharaja Ranjit Singh, Lord of the Five Rivers, per Jean-Marie Lafont. (Oxford University Press. Data:2002, ISBN 0-19-566111-7).
* History of Panjab, Dr L. M. Joshi, Dr Fauja Singh.
# Tamāra Dauniene

Tamāra Dauniene (Ioixkar-Olà, 22 de setembre de 1951) és una exjugadora de bàsquet letona que va competir sota bandera soviètica durant la dècada de 1970.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics de Mont-real, on guanyà la medalla d'or en la competició de bàsquet. En el seu palmarès també destaca una medalla d'or al Campionat del Món de bàsquet de 1971 i dues al Campionat d'Europa de bàsquet (1974 i 1976). A nivell de clubs guanyà la lliga soviètica de 1974, 1975 i 1976 i l'Copa d'Europa de 1975, sempre amb el Daugava Riga.

## Referències

* ↑ «Tamāra Dauniene Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d'abril 2020. [Consulta: 14 setembre 2019].
* ↑ «Tamāra Dauniene». olimpiade.lv. Latvijas Olimpiskā komiteja. Arxivat de l'original el 7 de març 2019. [Consulta: 13 setembre 2019].
# Marta Huerta de Aza

Marta Huerta de Aza (Palència, Castella i Lleó, Espanya, 31 de març de 1990) és una àrbitre de futbol espanyol de la Primera Divisió Femenina d'Espanya. Pertany al Comitè d'Àrbitres de Tenerife.

## Trajectòria

Va pujar a la màxima categoria del futbol femení espanyol l'any 2017, quan aquesta va ser creada perquè la Primera Divisió Femenina d'Espanya fos dirigida únicament per àrbitres dones.
Va debutar el 3 de setembre de 2017 a la Primera Divisió Femenina en un Llevant Unió Esportiva contra Madrid CFF (1–1).
El 2 de juny va dirigir la final de la Copa de la Reina de Futbol 2018 entre el FC Barcelona i l'Atlético de Madrid (1-0).
El 9 de febrer del 2019 va ser l'encarregada de dirigir la final de la Supercopa d'Espanya de Futbol Femení 2020 disputada entre la Reial Societat i el FC Barcelona (1–10), disputada a l'Estadi Helmántico de Salamanca.
El 23 de gener del 2022 va ser l'encarregada de dirigir la final de la Supercopa d'Espanya de Futbol Femení 2022 disputada entre el FC Barcelona i l'Atlètic de Madrid (7–0), disputada a la Ciutat del Futbol de Las Rozas de Madrid.
El juny de 2024 va ser inclosa a la llista d'àrbitres que ascendia a primera divisió, convertint-se així en la primera àrbitra que xiularà al futbol professional masculí espanyol.

## Temporades

| Categoria | País | Any |
| Primera Divisió | Espanya | 2017 - |

## Referències

* ↑ «Comité Técnico de Árbitros» (en anglès). www.rfef-cta.com. [Consulta: 24 juny 2017].
* ↑ AS, Diario «La Liga femenina será arbitrada de forma íntegra por mujeres | Más Fútbol | AS.com» (en castellà). , 11-07-2016 [Consulta: 24 juny 2017].
* ↑ «Las árbitras piden paso en la Liga Femenina Iberdrola». [Consulta: 24 juny 2017].
* ↑ «Ellas también impartirán justicia en la Liga femenina de fútbol» (en castellà). [Consulta: 24 juny 2017].
* ↑ «DESIGNACIONES | Marta Huerta de Aza dirigirá la final de la Supercopa de España | rfef.es». www.rfef.es. Arxivat de l'original el 2022-04-15. [Consulta: 9 febrer 2020].
* ↑ «FC Barcelona arrolló por 7-0 al Atlético Madrid en la final de la Supercopa de España» (en castellà). La República. [Consulta: 6 juliol 2024].
* ↑ «L'àrbitra que entra a la història del futbol espanyol», 24-06-2024. [Consulta: 6 juliol 2024].
# Folk Art Center

El Folk Art Center és un museu d'arts i oficis dels Apalatxes situat a la milla 382 de la Blue Ridge Parkway a prop d'Asheville, Carolina del Nord. També acull oficines per als tres socis de Parkway: Southern Highland Craft Guild, National Park Service i Eastern National (conegut com EN).
El Centre, un esforç cooperatiu entre el Southern Highland Craft Guild, el National Park Service i la Comissió Regional dels Apalatxes, inclou moltes artesanies úniques fetes a mà i és l'atracció més popular de Parkway, amb un quart de milió de visitants a l'any. Obert al públic en la seva ubicació actual l'any 1980, el Centre conté tres galeries, una biblioteca i un auditori, i també hi acull la llibreria i el centre d'informació de l'Eastern National. L'entrada és gratuïta. Un dels principals atractius del Centre és la Centenària Botiga d'Artesania Allanstand del Gremi, que presenta exposicions canviants a les galeries de la seva col·lecció permanent de 3.500 peces d'objectes artesanals que es remunten a principis del segle xx. El Centre també inclou una exposició d'artesania tradicional i contemporània del sud dels Apalatxes.

## Història

Frances Goodrich, una graduada de Yale, es va traslladar a l'àrea d'Asheville, Carolina del Nord, el 1890 per fer treball missioner per a l'Església Presbiteriana local. Va trobar unes quantes dones que encara estaven teixint cobrellits tradicionals de llana i cotó. Llavors, Goodrich va tenir la idea d'una indústria artesana que ajudés les famílies de muntanya. Va fundar Allanstand Cottage Industries el 1897 al comtat de Madison, Carolina del Nord. Finalment, es va convertir en Allanstand Craft Shop. Després va traslladar el negoci al centre d'Asheville el 1908 i des de la seu de College Street va treballar amb altres líders dl'moviment d'Arts i Oficis del sud.
El 1928 es va formar la idea del Southern Highland Craft Guild. Noliejat el 1930, creixeria fins a convertir-se en una de les organitzacions artesanals més fortes del país. El segon més antic, només darrere de la Societat d'Arts i Oficis de Boston, el Gremi representa a més de 1000 artesans de 293 comtats de 9 estats del sud-est. El Guild s'ha associat amb el Servei de Parcs Nacionals durant més de cinquanta anys i va traslladar la seva seu de manera permanent a la ubicació d'Asheville el 1980.

## Referències

* ↑ «Google map location».
* 1 2 «Southern Highland Guild - Folk Art Center official website». Arxivat de l'original el 2008-02-12. [Consulta: 5 gener 2022].
* ↑ Folk Art Center a Rare Jewel on the Blue Ridge Parkway
* ↑ Alvic, Philis, Weavers of the Southern Highlands, p. 22, University Press of Kentucky (2003), ISBN 0-8131-2258-9
* ↑ Alvic, P. 24
# Thelma Kalama

Thelma Kalama (Honolulu, 24 de març de 1931 - Honolulu, 17 de maig de 1999) fou una nedadora estatunidenca que va competir durant la dècada de 1940.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres on, fent equip amb Marie Corridon, Brenda Helser i Ann Curtis, va guanyar la medalla d'or en els 4x100 metres lliures del programa de natació. En el seu palmarès també destaquen tres títols de l'Athletic Amateur Union i un rècord dels Estats Units en els 400 metres lliures.
El 1998 fou inclosa al Hawaii Sports Hall of Fame, i el 2002, a títol pòstum, al Hawaii Swimming Hall of Fame.

## Referències

* 1 2 «Thelma Kalama Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 26 d'agost de 2011. [Consulta: 20 desembre 2019].
* ↑ Hawaii Sports Hall of Fame, Thelma Kalama Aiu Arxivat 2019-07-24 a Wayback Machine.. Consulta September 16, 2019.
* ↑ Wes Nakama, "Hawai'i Hall of Fame to induct first class," Honolulu Advertiser (November 23, 2002)
# Eupsophus calcaratus

Zachaenus roseus és una espècie de granota que viu a Xile i es troba moderadament amenaçada, però la manca de dades suficients fa que sigui difícil concretar el nombre d'exemplars vivents o endegar mesures de protecció.
Aquesta granota fa entre 31 i 36 mm i presenta una pell moderadament rugosa, de tonalitats diverses amb predomini del color gris. Habita en els boscos temperats, a prop de cursos d'aigua i aprofita les cavitats del terra humides (com ara clots de les roques o branquetes a la riba dels pantans) per pondre els ous de les seves cries, que són vigilats per mascles i femelles.

## Referències

* ↑ Veloso, A., Lavilla, E. & Lynch, J. 2004. Zachaenus roseus. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 16 de gener de 2008.
* ↑ Úbeda, C.; Nuñez, J. (2006). "New parental care behaviours in two telmatobiine genera from temperate Patagonian forests: Batrachyla and Eupsophus (Anura: Leptodactylidae)". Amphibia-Reptilia 27 (3): 441-444. doi:10.1163/156853806778190015.
# Henriette Jelinek

Henriette Jelinek (1923-2007), fou una escriptora francesa, guanyadora del Gran premi de novel·la de l'Acadèmia francesa amb la seva obra Le Destin de Iouri Voronine.
Psicòloga de formació, la seva primera novel·la, La Vache multicolore (La Vaca multicolor), descoberta per Raymond Queneau, va ser publicada per Gallimard el 1961. Des de llavors va publicar una quinzena de treballs. També va col·laborar com a escenògrafa en diverses pel·lícules, com Premier voyage de Nadine Trintignant (1979) i L'Adolescente de Jeanne Moreau (1979). Paral·lelament, es va dedicar a l'ensenyament fins al 1968, data en què comença a dedicar-se exclusivament a la literatura. El 2005 va guanyar el Gran premi de novel·la de l'Acadèmia francesa amb la seva obra Le Destin de Iouri Voronine

## Obra

* 1961 : La Vache multicolore, Gallimard, ISBN 2070233855
* 1963 : Le Gentil Liseron, Gallimard, ISBN 2070233863
* 1964 : La Route du whisky, Gallimard, ISBN 2070233871
* 1965 : Portrait d'un séducteur, Gallimard, ISBN 207023388X.
* 1967 : La Marche du fou, Gallimard, ISBN 2070233898 – adapté au cinéma en 1971.
* 1969 : La Vie de famille, Gallimard, ISBN 2070271072
* 1972 : Les bêtes n'aiment pas l'amour des hommes, Gallimard, ISBN 2070283399
* 1975 : Dans la nuit des deux mondes, Gallimard, ISBN 2070293335
* 1978 : Ann Lee rachète les âmes, Julliard.
* 1979 : L'Adolescente, Éd. Albatros.
* 1979 : Le Porteur de Dieu, Julliard.
* 1981 : Madame le Président de la République française, Stock.
* 1987 : Une goutte de poison, Ramsay.
* 2005 : Le Destin de Iouri Voronine, éditions de Fallois, ISBN 2877065650 – Gran Premi de Novel·la de l'Acadèmia Francesa

## Filmografia

* 1971 : Êtes-vous fiancée à un marin grec ou à un pilote de ligne ?, adaptació d'una novel·la seva
* 1979 : L'Adolescente, escenografia
* 1980 : Premier voyage, co-escenògrafa amb Nadine Trintignant

## Referències

* ↑ Guillamon, Julià. La ciutat interrompuda ; seguit de El gran novel·lloide sobre Barcelona. 1. ed. Barcelona: Editorial Anagrama, maig 2019. ISBN 9788433915702.
# Mildred Coles

Mildred Coles (Cranbrook, Kent, 9 d'abril de 1876 - ?) fou una tennista britànica que va competir a començaments del segle xx. El 1908 hagué d'abandonar per lesió al canell en quarts de final de la competició individual femení interior del programa de tennis dels Jocs de Londres, en un partit que anava guanyant contra Elsa Wallenberg.
Va prendre part diverses edicions del Torneig de Wimbledon, sent els millors resultats els aconseguits el 1911 i 1913, quan fou eliminada en quarts de final. El 1913 marxà a Sud-àfrica, i poc després es casà amb el també tennista sud-africà C N Davis. El 1922 torna a disputar el Torneig de Wimbledon, nou anys després de la seva darrera participació. El 1925, amb 49 anys, fou la seva darrera participació a Wimbledon. El 1926 fo semifinalista del Torneig de Cinque Ports.

## Referències

* 1 2 «Mildred Coles Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 13 de desembre 2012. [Consulta: 16 juliol 2016].