OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ute Noack

Ute Noack (Berlín, 17 de gener de 1943) és una nedadora alemanya, especialista en papallona, ja retirada que va competir sota bandera de la República Democràtica Alemanya durant les dècades de 1950 i 1960.
El 1964 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Tòquio, on quedà eliminada en semifinals en els 100 metres papallona del programa de natació.
En el seu palmarès destaquen dues medalles al Campionat d'Europa de natació de 1962. Formant equip amb Ingrid Schmidt, Barbara Göbel i Heidi Pechstein guanyà la medalla d'or en els 4x100 metres estils, mentre en els 100 metres papallona guanyà la de plata, rere Ada Kok. En els 4x100 metres estils va establir un nou rècord del món. Per aquest èxit les quatre integrants de l'equip de relleus fou reconegudes com a esportistes alemanyes de l'any en la categoria d'equip el 1962. A nivell nacional guanyà dos títol dels 100 metres papallona (1963 i 1964) i un dels 200 metres papllona (1964).

## Referències

* ↑ Ute Noack a Sports Reference (arxivat)
* ↑ EUROPEAN SWIMMING CHAMPIONSHIPS (WOMEN). gbrathletics.com
* ↑ Mannschaften des Jahres seit 1947 Arxivat 2013-01-01 a Wayback Machine.. sportler-des-jahres.de
* ↑ «Schwimmen - DDR - Meisterschaften (Damen - Teil 6)». [Consulta: 18 octubre 2020].
# Victor Sonnemans

Victor Jean Marie Sonnemans (Brussel·les, 25 d'octubre de 1874 - Schaerbeek, 3 d'octubre de 1962) va ser un waterpolista belga que va competir a cavall del segle xix i el segle xx.
El 1900 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on va guanyar la medalla de plata en la competició de waterpolo, tot formant part del Brussels Swimming and Water Polo Club.

## Referències

* ↑ «Victor Sonnemans Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 de setembre 2011. [Consulta: 20 octubre 2015].
# Tochitură

L'estofat és un plat de cuina tradicional romanesa, fet de carn (porc, vedella, vedella, aviram), òrgan (fetge, ronyó, cor, melsa), embotits (frescos o fumats) cansalada (frescos o fumats), a la paella o a la caldera i servit amb una guarnició de mamaliga amb ous i formatge de manxa o telemea ratllat per sobre, en combinació amb salsa d’all.
Segons els hàbits culinaris dels locals de diferents regions del país, es coneixen diversos assortiments de tochitură, de la següent manera:
* La tochitură de Moldàvia es compon de porc, salsitxes fumades, costelles i cansalada fumada. Es serveix amb polenta amb patates bullides, ous remenats i formatge de manxa per sobre.
* La Tochitură d'Oltènia es prepara a partir de trossos petits de pota de porc fregits en llard de porc calent, als quals, cap al final, s’afegeixen cebes ben picades, es fregeixen juntes i després s’afegeix brou de tomàquet i s’apaga amb aigua. Poseu a ebullició i feu coincidir el gust amb sal, pebre, all triturat, pebre picant picat i vi blanc. Serviu-ho calent amb guarnició de polenta.
* Tochitură de Mocan té a més de carn de porc, embotits i fetge i se serveix amb el mateix tipus de guarnició.
* Tochitură țărănească (de pagès) es prepara a partir de la cama de porc, salsitxes fumades, pollastre, fetge, fongs (nuc o groguenc), ceba, all, puré de tomàquet i condiments (sal, pebre i pebrots picants). Serviu-ho calent amb julivert verd picat per sobre i mamaliga.

## Referències

* ↑ Enache, D. Bucătăria unităților gastronomice, Ed. Sport-Turism, București 1975
* ↑ Chirvăsuță, A. Tehnologia preparatelor de bucătărie, Ed. Didactică și pedagogică, București 1975
* ↑ Becsek, G. Bucate alese, Revista Transilvania, Sibiu 1984
# Licurg d'Atenes

* Pel polític del segle vi aC, vegeu «Licurg (fill d'Aristolaides)»
Licurg (grec antic: Λυκοῦργος, llatí: Lycurgus), fill de Licòfron, fou un orador nascut a Atenes aproximadament al 396 aC, de la família sacerdotal dels eteobútades, segons diuen Plutarc i la Suda. És considerat un dels deu oradors àtics.
Va estudiar de jove a l'escola de Plató, però després va ser deixeble d'Isòcrates d'Atenes i va entrar a la vida pública encara jove. Va exercir per tres vegades el càrrec de gestor dels ingressos públics (ταμίας τῆς κοινῆς προσόδου) ocupant-lo cada cinc anys a partir del 337 aC. La seva bona actuació, que va permetre que la ciutat elevés els ingressos fins a 1.200 talents, amb els que va augmentar la seguretat i l'esplendor d'Atenes, li va fer guanyar el suport popular, fins al punt que quan Alexandre el Gran va demanar la rendició dels oradors que se li oposaven, Licurg i Demòstenes entre ells, hi va haver un gran clamor popular contrari a la seva entrega. Després va ser nomenat superintendent (φυλακή) de la ciutat i el manteniment de la disciplina pública, i es va destacar per la seva rectitud i severitat, segons diuen Ciceró i Ammià Marcel·lí. Tenia molt bon gust arquitectònic, i va erigir o completar grandiosos edificis públics en benefici de la ciutat. Era considerat molt íntegre i fins i tot les persones privades li confiaven diners per guardar. Va proposar i fer aprovar algunes lleis que ell mateix supervisava, entre elles la que prohibia que les dones anessin en carros per a assistir a les celebracions dels misteris, i com que la seva dona se la va saltar, la va multar, segons Claudi Elià.
Una de les seves lleis manava erigir estàtues a Èsquil, Sòfocles, i Eurípides, i còpies de totes les seves obres, que es van conservar en arxius públics. També va actuar com acusador a les corts de justícia i de vegades es va defensar de les acusacions que li van fer altres com Filí, Dinarc, Aristogitó, Menesecme, i altres. Va morir el 323 aC va deixar tres fills de la seva dona Cal·listo. Les Βίοι των δέκα ρητόρων (Vides dels deu oradors), atribuïdes al Pseudo Plutarc, estan plenes d'anècdotes sobre Licurg i de dites característiques d'ell, cosa que demostra la popularitat que va tenir.
Es coneixien antigament quinze discursos, segons Plutarc i Foci, però modernament consten els títols de vint. A excepció d'un discurs contra Leòcrates, i fragments d'algun altre, totes les seves obres s'han perdut. Dionisi d'Halicarnàs i altres historiadors antics assenyalen la tendència ètica dels seus discursos però censuren la duresa de les seves metàfores, la confusa ordenació dels seus temes i les seves digressions freqüents. Tenia un estil noble i grandiloqüent, però no gaire agradable a l'oïda. Sembla que Dídim Calcènter va comentar les seves obres.

## Referències

* ↑ Lycurgus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 858
# Fimbulvet

En la mitologia nòrdica, el Fimbulvet o Fimbulvinter (en norrè Fimbulvetr «el Gran Hivern») és el preludi immediat del Ragnaroc, la fi del món nòrdic.
Segons es relata a Gylfaginning a l'Edda prosaica, aquests hiverns són seguits un darrere l'altre, sense estius intermedis. Per a aquest temps la neu vindrà de totes direccions i es predeien batalles interminables entre els homes, on molts moririen.
El món s'omplirà de conteses, fins i tot amb lluites en el si de les famílies, el que talla el cor del pensament nòrdic. Els vincles ètics es dissoldran. Tindrà lloc:
    Els germans lluitaran, | i es donaran mort entre ells,
    i els fills de les germanes | tacaran els parentius;
    Dura serà la terra, | amb gran adulteri.
    Una era de destrals, una era d'espases, | d'escuts destruïts
    una era de vents, una era de llops, | abans que el món es ensorrament;
    Ni els homes | es respectaran entre ells.
    Völuspá, estrofa 45, Edda poètica
El prefix "fimbul-» significa «el més gran», «gegant». El significat original de «Vetra» és «hivern» (equivalent a Vinter en els idiomes escandinaus continentals moderns winter en anglès i alemany). Està relacionat també amb el vocable nòrdic antic «veðr», «tempesta» o «clima tempestuós» (i amb les equivalències modernes per «clima» en els idiomes germànics: vadera suec, Wetteren alemany, weatheren anglès). És així el Fimbulvetr significa «el més gran hivern».
En països del nord d'Europa, com Suècia, Dinamarca i Noruega, el terme fimbulvinter és usat col·loquialment per referir-se a un hivern especialment cru.
Hi ha hagut diverses especulacions sobre si aquest mite en particular té alguna connexió amb el canvi climàtic que va passar en els països nòrdics al final de l'Edat de Bronze nòrdica, al voltant del 650 aC Abans d'això els països nòrdics tenien un clima una mica més temperat.

## Vegeu també

* Ragnaroc

## Referències

* ↑ «Mitologia norrena i celta | enciclopedia.cat». [Consulta: 27 maig 2024].
* ↑ «Macià Riutort i Riutort: ÍSLENSK-KATALÓNSK ORÐABÓK XXIV - DICCIONARI ISLANDÈS-CATALÀ XXIV». [Consulta: 27 maig 2024].
* ↑ «Gylfaginning, capítulo 51». Edda prosaica. trad. Arthur Gilchrist Brodeur (1916). Arxivat de l'original el 2008-04-20. [Consulta: 27 març 2010].
* ↑ Traducció lliure de: «Völuspá, estrofa 45». Edda poética. trad. Henry A. Bellows (1936).
* 1 2 Svenska Akademien. «Svenska Akademiens Ordbok».}
* ↑ Ström, Folke. Studentlitteratur, Lund 2005. Nordisk Hedendom, 1961. ISBN 91-44-00551-2.
# James Tomkins

James Tomkins (Sydney, Austràlia, 1965) és un remador australià, guanyador de 4 medalles olímpiques i de 7 campionats del Món.

## Biografia

Va néixer el 19 d'agost de 1965 a la ciutat de Sydney, capital de Nova Gal·les del Sud.

## Carrera esportiva

Va participar, als 23 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1988 celebrats a Seül (Corea del Sud), on va finalitzar cinquè en la prova masculina de vuit amb timoner. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1992 celebrats a Barcelona (Catalunya) aconseguí guanyar la medalla d'or en la prova de quatre sense timoner, un metall que revalidà en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1996 realitzats a Atlanta (Estats Units). En els Jocs Olímpics d'Estiu de 2000 guanyà la medalla de bronze en la prova masculina de dos sense timoner al costat de Matthew Long, un metall que es transformà en or en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2004 realitzats a Atenes (Grècia), en aquesta ocasió però al costat de Drew Ginn. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 2008 realitzats a Pequín (Xina), els seus sisens Jocs, va participar en la prova de vuit amb timoner, finalitzant en sisena posició.
Al llarg de la seva carrera ha guanyat 7 títols del Campionat del Món de rem i dues medalles als Jocs de la Commonwealth.
# Ercole Olgeni

Ercole Olgeni (Venècia, 11 de desembre de 1883 - Venècia, 14 de juliol de 1947) va ser un remer italià que va competir a començaments del segle xx.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on guanyà la medalla d'or en la competició del dos amb timoner del programa de rem, formant equip amb Giovanni Scatturin i Guido De Filip.
Quatre anys més tard, als Jocs de París, guanyà la medalla de plata en la competició del dos amb timoner del programa de rem, formant equip amb Giovanni Scatturin i Gino Sopracordevole.

## Referències

* 1 2 «Ercole Olgeni Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 9 de juliol 2017. [Consulta: 6 octubre 2017].
# V. Smith

V. Smith va ser un jugador de rugbi britànic que va competir a cavall del segle xix i el segle xx. El 1900 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on guanyà la medalla de plata en la competició de rugbi, com a integrant de l'equip Moseley Wanderers RFC, que exercia d'equip nacional en aquesta competició.

## Referències

* ↑ «V. Smith Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 16 de novembre 2012. [Consulta: 28 setembre 2015].
# Viktor Kalisch

Viktor Kalisch (Linz, 4 de desembre de 1902 - 21 de juliol de 1976) fou un piragüista austríac que va competir durant la dècada de 1930.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics de Berlín on, fent parella amb Karl Steinhuber, guanyà la medalla de plata en la competició del K-2, 10.000 metres del programa de piragüisme.

## Referències

* ↑ «Viktor Kalisch Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2020. [Consulta: 11 maig 2019].
# Trachydoras steindachneri

Trachydoras steindachneri és una espècie de peix de la família dels doràdids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 8,6 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Eigenmann C. H., 1925. A review of the Doradidae, a family of South American Nematognathi, or catfishes. Trans. Am. Philos. Soc. (N. S.) v. 22 (pt 5). 280-365.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Perugia, A., 1897. Di alcuni pesci raccolti in Bolicia dal Prof. Luigi Balzan. Ann. Mus. Civ. Stor. Nat. Genova (Ser. 2a) v. 18: 16-27.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Sabaj, M.H. i C.J. Ferraris, Jr., 2003. Doradidae (Thorny catfishes). p. 456-469. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* ↑ Barriga, R. «Peces de agua dulce del Ecuador» (en castellà). Revista de Información técnico-científica, XVI, 3, 1991, pàg. 7–88.

## Bibliografia

* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Americà d'Història Natural. Museu Americà d'Història Natural, Central Park West, NY 10024-5192 (Estats Units).
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Jean-Jacques Guissart

Jean-Jacques Guissart (francès: Jacques Félix Jean Guissart) (Nogent-sur-Marne, 5 d'agost de 1927 - Canes, 14 de setembre de 2008) fou un remer francès que va competir durant la dècada de 1950. Era germà del també remer René Guissart.
El 1952 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Hèlsinki, on guanyà la medalla de plata en la prova del quatre sense timoner del programa de rem. Formà equip amb Pierre Blondiaux, Marc Bouissou i Roger Gautier.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles de bronze al Campionat d'Europa de rem, el 1951 en el quatre sense timoner, i el 1953 en el vuit amb timoner. També guanyà una medalla de bronze als Jocs del Mediterrani de 1955.

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Jean-Jacques Guissart». [Consulta: 5 octubre 2021].
* ↑ «Rudern - Europameisterschaften (Herren - Vierer o.Stm.)». [Consulta: 5 octubre 2021].
* ↑ «Rudern - Europameisterschaften (Herren - Achter)». [Consulta: 5 octubre 2021].
# Erich Schmitt

Erich Schmitt (Suïssa, 6 d'agost de 1912 - 29 d'octubre de 1979) fou un jugador d'handbol suís que va competir durant la dècada de 1930.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics de Berlín, on guanyà la medalla de bronze en la competició d'handbol.

## Referències

* ↑ «Erich Schmitt Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 14 de desembre 2012. [Consulta: 14 desembre 2018].
# Veikko Karvonen

Veikko Karvonen (Gromovo, 5 de gener de 1926 - Turku, 1 d'agost de 2007) va ser un atleta finlandès, especialista en curses de fons, que va competir durant les dècades de 1940 i 1950.
El 1952 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Hèlsinki, on fou cinquè en la marató del programa d'atletisme. Quatre anys més tard, als Jocs de Melbourne, guanyà la medalla de bronze en la mateixa prova, en finalitzar rere Alain Mimoun i Franjo Mihalić.
En el seu palmarès destaca una medalla d'or en la marató del Campionat d'Europa d'atletisme de 1954, per davant dels soviètics Boris Grishayev i Ivan Filin, i una de plata en l'edició de 1950, rere Jack Holden. El 1951 guanyà el campionat nacional de marató, el 1951, 1953 i 1955 es proclamà campió nòrdic i el 1957 va guanyar la marató de Boston, entre d'altres victòries destacades.

## Millors marques

* marató. 2h 18' 56" (1956)

## Referències

* 1 2 Veikko Karvonen a Sports Reference (arxivat)
* ↑ «Medallistes per prova». rfea.es. Federació Espanyola d'Atletisme. Arxivat de l'original el 26 d’octubre 2020. [Consulta: 15 abril 2020].
* ↑ European Championships (Men). GBR Athletics. Consulta 2020-05-08.
* ↑ Litsky, Frank «Veikko Karvonen, 81, Top Marathoner in the ’50s, Dies (Published 2007)» (en anglès). The New York Times, 08-08-2007. ISSN: 0362-4331.
* ↑ «Track and Field Statistics». [Consulta: 24 octubre 2020].
# Ville Mattila

Ville Mattila (Haapavesi, 9 de març de 1903 - Haapavesi, 11 de juliol de 1987) fou un esquiador finlandès que va competir durant la dècada del 1920.
El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de Chamonix. Va guanyar la medalla de plata en la prova de patrulla militar per equips, formant equip amb August Eskelinen, Heikki Hirvonen i Väinö Bremer. Quatre anys més tard, als Jocs de Sankt Moritz, fou desè en la cursa dels 18 quilòmetres del programa d'esquí de fons.

## Referències

* 1 2 «Ville Mattila Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d’abril 2020. [Consulta: 5 desembre 2017].
# Tractat luso-zanzibarès de 1828

El tractat luso-zanzibarès de 1828 fou un acord comercial entre Portugal i el sultanat de Zanzíbar signat el 28 de març de 1828.
El governador general de Moçambic Sebastião Xavier Botelho (1825-1829), fou el primer que es va adonar de l'amenaça que representava per Portugal el comerç zanzibarès al que Portugal difícilment es podia oposar, i va fer passos per establir relacions amb el sultanat.
Després de converses entre Botelho i el sultà Said ben Sultan, es va convenir un acord polític i comercial. Quant a les fronteres es reconeixia el domini del sultà fins a Mugau al sud de Kilwa, i el portuguès fins a la badia de Tungue, just al sud del cap Delgado, quedant entre ambdues posicions una zona que era terra de ningú; quant al comerç, Portugal va accedir a condicions menys restrictives per als súbdits d'ambdós països. La signatura es va produir el 28 de març de 1828 però el govern absolutista de Lisboa no el va ratificar i no va arribar a entrar en vigor.
En anys següents els portuguesos van intentar expandir-se cap al nord del Rovuma mitjançant acords amb caps locals, mentre Zanzíbar negociava amb les caravanes que procedents de l'interior arribaven a la costa en la terra de ningú. El 1854 els zanzibaresos van establir un governador i una guarnició a la badia de Tungue; Portugal va enviar-hi un vaixell que va exigir el restabliment de l'acord de 1828, però el governador va respondre que ara aquella terra pertanyia al sultà.
La guerra de successió a Zanzíbar (iniciada el 1856) va iniciar la decadència del sultanat i el 1886 els portuguesos, en una ràpida incursió militar, van desembarcar a Manangene i van restablir la sobirania portuguesa a la badia de Tungue.

## Referències

* ↑ Xavier Botelho (Sebastião). al Diccionari Històric Portuguès
* ↑ Hilary C. Palmer, Malyn D.D. Newitt. Northern Mozambique in the Nineteenth Century: The Travels and Explorations of H.E. O'Neill. Brill, 2016, p. 65.
* ↑ Albert Farré i Ventura ESTAT MODERN I LLINATGES LOCALS A MOÇAMBIC. ELS DISCURSOS DE LA LEGITIMITAT EN UNA HISTÒRIA D'IMATGES DISTORSIONADES I EXPECTATIVES INCOMPLERTES
# Riu Ardecha

L'Ardecha és un riu de la regió del Vivarès que ha donat nom al departament per on passa (departament de l'Ardecha). És un afluent de la riba dreta de Roine. El seu afluent principal és el Chassesac. Passa engorjat per les Cevenes. Té origen dins la Selva de Masan, a Astet.

## Referències

* ↑ «Riu Ardecha». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Font Sellabona

Josep Font Sellabona (Collsuspina, 1928 - Vic, Osona, 2010) fou conegut com "El trobador de Catalunya" i va ésser un dels pioners de la Cançó en català, ja que començà a interpretar temes en aquesta llengua durant els anys cinquanta del segle xx, que difonia per ràdio en un programa de Joaquín Soler Serrano, tot i que no els enregistrà. Més tard sí que n'enregistrarà alguns EP:
* L'any 1961: "Mercat del ram", "Ocells cantors", "Rosalia encisadora", "Cançó de l'enfadós".
* L'any 1963: "El cavaller Godia", "Maria Roser", "El modernitzat", "Un cel més blau".
* L'any 1964: "Una núvia estrangera", "A Emili Vendrell", "El paraigües", "Les veles".
Les seues cançons es mouen entre una visió conservadora de la realitat social i un patriotisme inofensiu d'arrel romàntica.
També era pintor professional, especialitat a la que va dedicar més temps que a la cançó, sobretot des del seu estudi obert al públic a la Vila Vella de Tossa de Mar, on feia sobretot paisatges en un estil convencional derivat de l'impressionisme.

## Referències

* ↑ Pujadó i García, Miquel: Diccionari de la Cançó: D'Els Setze Jutges al Rock Català. Enciclopèdia Catalana, Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-412-0467-5, plana 149.

## Enllaços externs

* Article sobre la contribució de Font Sellabona en el sorgiment de la Nova Cançó. (castellà)
* Web descrivint la faceta pictòrica de Font Sellabona. Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine. (català), (anglès) i (castellà)
* Exposició de pintura de Font Sellabona a Olost. Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine. (català)
# Jean Klein

Jean Klein (francès: Jean-Claude Klein) (Créteil, 22 de juny de 1944 - Gap, 1 de desembre de 2014) fou un remer francès que va competir durant la dècada de 1950. Feia de timoner.
El 1960 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Roma, on guanyà la medalla de plata en la prova del quatre amb timoner del programa de rem. Formà equip amb Robert Dumontois, Claude Martin, Guy Nosbaum i Jacques Morel.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Jean Klein». [Consulta: 2 juny 2022].
# Ernst Nilsson

Ernst Hilding Waldemar Nilsson (Malmö, 10 de maig de 1891 - Malmö, 11 de febrer de 1971) va ser un lluitador suec que va competir a començaments del segle xx. Combinà la lluita lliure i la lluita grecoromana i va prendre part en tres edicions dels Jocs Olímpics.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, on quedà eliminat en sèries de la competició de lluita grecoromana, pes semipesant.
Vuit anys més tard, una vegada finalitzada la Primera Guerra Mundial, va disputar els Jocs d'Anvers, on va guanyar la medalla de bronze en la competició del pes pesant del programa de lluita lliure. En aquests mateixos Jocs disputà, sense sort, la competició del pes pesant de lluita grecoromana.
El 1924, a París, disputà els seus tercers i darrers Jocs Olímpics. Fou quart en les proves de pes pesant del programa de lluita lliure i lluita grecoromana.
Abans, el 1913, havia guanyat una medalla d'or al Campionat del Món de lluita grecoromana en la cateogoria de - 82,5 kg, medalla que repetí, però pel pes superior a 82,5 kg e 1922.

## Referències

* 1 2 3 «Ernst Nilsson Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d’abril 2020. [Consulta: 24 agost 2017].
* ↑ Ernst Nilsson. Comitè Olímpic Suec
# Virgile Gaillard

René Paul Virgile Gaillard (París, 28 de juliol de 1877 – ?) va ser un futbolista francès que va prendre part en els Jocs Olímpics de París de 1900, on guanyà la medalla de plata com a membre de la selecció francesa, representada per la Union des sociétés françaises de sports athlétiques.

## Referències

* ↑ «Virgile Gaillard Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 21 d'octubre 2012. [Consulta: 1r octubre 2015].
# Vincenzo Polito

Vincenzo Polito (Nàpols, 29 d'octubre de 1926) va ser un waterpolista italià que va competir durant la dècada de 1950.
El 1952 va prendre part en els Jocs Olímpics de Hèlsinki, on va guanyar la medalla de bronze en la competició de waterpolo.

## Referències

* ↑ «Enzo Polito Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d'abril 2020. [Consulta: 4 juliol 2019].