OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Liudmila Aksionova

Liudmila Aksionova (rus: Людмила Васильевна Аксёнова) (Sebastòpol, 23 d'abril de 1947) va ser una atleta ucraïnesa, especialista en els 400 metres, que va competir sota bandera soviètica durant la dècada de 1970.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics de Mont-real, on disputà dues proves del programa d'atletisme. Guanyà la medalla de bronze en els 4x400 metres relleus, formant equip amb Inta Kļimoviča, Natalya Sokolova i Nadejda Ilyina. En els 400 metres quedà eliminada en semifinals.
En el seu palmarès també destaquen tres medalles d'or al Campionat d'Europa d'atletisme en pista coberta, dues el 1971 i una el 1975. El 1976 guanyà el títol nacional dels 400 metres.

## Millors marques

* 400 metres. 51.27" (1976)

## Referències

* 1 2 3 «Liudmyla Aksenova Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d’abril 2020. [Consulta: 13 novembre 2019].
* ↑ Fitxa a trackfield.brinkster.net
# Yoo Nam-Kyu

Yoo Nam-Kyu, de vegades transliterat com a Yu Nam-Gyu, (en hangul: 유 남규; en hanja: 劉南圭) Busan, (Corea del Sud, 1968) és un jugador de tennis de taula sud-coreà, ja retirat, guanyador de quatre medalles olímpiques.

## Biografia

Va néixer el 4 de juny de 1968 a Busan, Corea del Sud.

## Carrera esportiva

Va participar, als 20 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1988 celebrats a Seül (Corea del Sud), on aconseguí guanyar dues medalles olímpiques: la medalla d'or en la competició individual i la medalla de bronze en la competició de dobles masculins fent parella amb An Jae-Hyung. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1992 celebrats a Barcelona (Catalunya) aconseguí revalidar la seva medalla de bronze en la competició de dobles masculins, fent parella en aquesta ocasió amb Kim Taek-Su. Així mateix en aquests Jocs finalitzà novè en la competició individual. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1996 realitzats a Atlanta (Estats Units) tornà a finalitzar tercer en la competició de dobles masculins al costat de Lee Chul-Seung, així com novè en la competició individual.
Al llarg de la seva carrera ha aconseguit guanyar el títol del Campionat del Món de tennis de taula en la modalitat de dobles mixts l'any 1989.
# Volcà de San Vicente

El volcà de San Vicente està situat en els municipis de Guadalupe i Tepetitán al departament de San Vicente; i San Juan Nonualco i Zacatecoluca al departament de La Paz a El Salvador. Es troba aproximadament a 60 quilòmetres a l'est de la ciutat cabdal San Salvador. És el segon volcà de més altura d'aquest país.
Consta de dues elevacions: la més alta de 2.173 msnm amb una depressió al mig, reminiscència del que va ser un cràter; l'altra, de 2.083 msnm, que té forma de con amb un cràter obert cap a l'est. A la base del volcà, al costat sud, se situen manantials d'aigües termals coneguts com los infiernillos que emanen forts vapors i fum sulfúric; cap al nord del volcà s'estén la Vall de Jiboa, una de les zones més riques de cultiu en aquest país. D'aquest volcà es desconeix alguna erupció.
Aquest volcà és conegut també amb el suposat nom aborigen nahuat de Chichontepec o Chichontepeque, que significaria "turó dels dos pits". No obstant això, l'historiador Jorge Lardé i Larín assevera que tal denominació va ser un «invent» del coronel i llicenciat Manuel Fernández en la seva obra Bosquejo físico, político e histórico de la República del Salvador de 1869.Al contrari, al segle XVI va ser conegut com a Iztepe o Iztepeque, i a finals d'aquesta centúria, i a principis del segle xvii, com a Zacatecoluca; sent al segle XVIII, molt probablement, que va adquirir l'apel·latiu de San Vicente.

## Referències

* ↑ Jorge Lardé y Larín: El Salvador: Inundaciones e incendios, erupciones y terremotos, pp. 183 - 184.
* ↑ Jorge Lardé y Larín: op. cit., pp. 175 - 177.
* ↑ Jorge Lardé y Larín: op. cit., pp. 179 - 181.

## Bibliografia

* Brauer, Jeff et al. (1997). {{{títol}}}. USA : On Your Own Publicaciones. ISBN 0964378914.
* Ministeri de Cultura i Comunicacions (1986). {{{títol}}}. San Salvador : Dirección de Publicaciones.
* Ministeri d'Obres Públiques (1986). {{{títol}}}. San Salvador : Instituto Geográfico Nacional.
* Ministeri de turisme d'El Salvador (2005), Departament de Sant Vicent
* MSN Encarta (2007), Sant Vicent (volcà, El Salvador)
* Sant Vicent Volcano, El Salvador en www.geo.mtu.edu
# Callicebus

Callicebus, coneguts amb el nom vulgar de titís, són un gènere de primats platirrins originaris de Sud-amèrica, on viuen a Colòmbia, el Brasil, el Perú, Bolívia i el nord del Paraguai. El cos mesura 23–46 cm, amb una cua més llarga que mesura 26–56 cm. Les espècies d'aquest gènere són de colors molt variats, però també presenten moltes semblances físiques. Tenen el pelatge llarg i suau, de color vermellós, marró, gris o negrenc. Algunes espècies tenen el front negrenc o blanc, mentre que el clade torquatus presenta una banda blanca al coll. La cua sempre és peluda i no és prènsil.

## Taxonomia

Família Pitheciidae
* Subfamília Callicebinae
** Gènere Callicebus
*** C. barbarabrownae
*** C. coimbrai
*** C. melanochir
*** C. nigrifrons
*** C. personatus

## Referències

* ↑ Entrada «Callicebus» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ Aquest nom vulgar és compartit amb els primats de la família dels cal·litríquids.
* ↑ Roosmalen, Roosmalen; Mittermeier «A taxonomic review of the titi monkeys, genus Callicebus Thomas, 1903, with the description of two new species, Callicebus bernhardi and Callicebus stephennashi, from Brazilian Amazonia». Neotropical Primates, 10, Suppl., 2002, pàg. 1–52. Arxivat de l'original el 2011-10-01 [Consulta: 6 agost 2011]. Arxivat 2011-10-01 a Wayback Machine.
# Lucien Martinet

Lucien Martinet (1878 – ?) va ser un remer francès que va competir cavall del segle xix i el segle xx. El 1900 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on guanyà una medalla de plata en la prova de dos amb timoner com a membre de l'equip Société Nautique de la Marne.

## Referències

* ↑ «Lucien Martinet Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 27 d’agost 2011. [Consulta: 20 setembre 2015].
# Eveni

Eveni d'Apol·lònia (en grec antic Εὑήνιος) (Apol·lònia (Il·líria) segle v aC) va ser un endeví grec de la generació immediatament anterior a les guerres mèdiques.
Eveni era un ciutadà distingit d'Apol·lònia, però no pertanyia a cap de les famílies més conegudes d'endevins, i no tenia dons profètics. Li van arrencar els ulls, condemnat per haver deixat que els llops s'emportessin una part del ramat sagrat, del qual n'havia de tenir cura. La rapidesa en l'execució de la sentència va impedir que Eveni declarés que tenia la intenció de comprar i substituir les seixanta ovelles que s'havien perdut. Després del càstig, el territori d'Apol·lònia, amb els seus camps i els seus ramats, es va veure de sobte afectat per una esterilitat general. Els seus habitants van anar a consultar els oracles de Dodona i Delfos, per esbrinar la causa de les calamitats. Els déus van respondre que estaven molestos per haver tret la vista al guardià Eveni, i que havien de donar-li una satisfacció, i una vegada satisfeta la indemnització a Eveni, els déus li donarien un regal tant gran que molts homes l'envejarien. Una ambaixada de la ciutat el va anar a veure per preguntar-li quina recompensa acceptaria dels apol·lonencs si aquests volguessin compensar-lo pel seu error. Eveni, que no en sabia res dels oracles, va dir que es donaria per satisfet si li donaven les dues millors partides de terra d'Apol·lònia i una magnífica casa. Una vegada satisfeta la indemnització, Eveni, indignat per com l'havien enganyat els ciutadans, va rebre dels déus el do de la profecia i va ser celebrat per molts. Aquest relat és el que transmet Heròdot.
Per la seva banda, Conó, a les seves Narracions (Διηγήδεις), explica gairebé la mateixa història, però l'anomena Peithenius (Πειθήνιος), no fa cap esment de la intenció dels ciutadans d'enganyar-lo, i suggereix que les seves habilitats profètiques van ser heretades pels seus descendents. De fet, Heròdot parla de Deífon, un endeví fill d'Eveni, del que es deia que havia estat criat a Corint i va ser un endeví de l'exèrcit grec durant les guerres mèdiques. Heròdot afegeix que alguns creien que Deífon s'havia fet passar per fill d'Eveni per poder vaticinar més tard contra Grècia al servei dels perses.

## Referències

* ↑ Montero, Santiago. Diccionario de adivinos, magos y astrólogos de la antigüedad. Valladolid: Trotta, 1997, p. 145. ISBN 8481641618.
# Chinameca (volcà)

Chinameca, també conegut com El Pacayal, és un un estratovolcà que s'eleva fins als 1.300 msnm i que es troba al centre-oest d'el Salvador, al nord del volcà San Miguel i sobre la ciutat de Chinameca. El volcà està coronat per una caldera de 2 quilòmetres d'amplada coneguda com a Laguna Seca el Pacayal, i un con satèl·lit a la cara oest, el Cerro el Limbo, que s'eleva més que la vora de la caldera. Al vessant nord hi ha fumaroles que han estat lloc d'un programa d'exploració geotèrmica.

## Referències

* ↑ «Global Volcanism Program | Chinameca» (en anglès). [Consulta: 7 març 2024].
# Kappa d'Hèrcules B

Kappa d'Hèrcules B (κ Herculis B) és un estel a la constel·lació d'Hèrcules de magnitud aparent +6,23. Visualment separada 27 segons d'arc de Kappa Herculis A, actualment hom pensa que els dos estels no estan físicament relacionats, constituint una binària òptica, és a dir, simplement s'hi troben a la mateixa línia de visió. Mentre que Kappa d'Hèrcules B es troba a 471 anys llum del sistema solar, Kappa d'Hèrcules A s'hi troba a 388 anys llum. Els dos estels reben ocasionalment el nom de Marsik o Marsic —«el colze» en àrab, per la seva posició en la figura de l'heroi—, utilitzat també per designar a λ Ophiuchi, aquesta última més coneguda com Marfik.
Kappa d'Hèrcules B és una gegant taronja de tipus espectral K2III amb una temperatura superficial de 4.650 K. La seva lluminositat és 70 vegades major que la lluminositat solar i té un diàmetre 13 vegades més gran que el del Sol. Posseeix una metal·licitat un 30% superior a la del Sol i, amb una massa de 2,5 masses solars, la seva edat s'estima en 700 milions d'anys. Tant el seu contingut metàl·lic com la seva edat difereixen dels de Kappa d'Hèrcules A, corroborant el fet que ambdós estels no estan gravitacionalmente units.

## Referències

* ↑ «Visual multiples. VII. MK classifications». The Astrophysical Journal Supplement Series, 3-1981, pàg. 437. DOI: 10.1086/190719.
* 1 2 3 4 5 6 7 Afirmat a: Gaia Data Release 2. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 25 abril 2018.
* ↑ Afirmat a: SIMBAD.
* ↑ Afirmat a: Catàleg de velocitats rotacionals dels estels. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: juny 1970.
* ↑ Mario Perinotto «A catalogue of stellar rotational velocities» (en anglès). Contributi dell'Osservatorio Astrofisica dell'Universita di Padova in Asiago, 1970, pàg. 1.
* 1 2 «HIP 79045 - Star in double system» (en anglès). SIMBAD (Centre de Dades astronòmiques d'Estrasburg). [Consulta: 31 desembre 2020].
* ↑ Marsik (The Fixed Stars)
* 1 2 «Marsic» (en anglès). Stars. Jim Kaler. [Consulta: 31 desembre 2020].
# Papió negre

El papió negre (Papio ursinus) o papió chacma és una espècie de papió, un primat catarrí de la família dels micos del Vell Món de l'Àfrica occidental. L'abast del seu hàbitat el trobem des de Sud-àfrica a Angola, Zàmbia i Moçambic.

## Referències

* ↑ Entrada «Papio ursinus» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ Groves, Colin. Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World (en anglès). 3a edició. Johns Hopkins University Press, 2005, pàg. 167. ISBN 0-801-88221-4. (anglès)
# Camille Vermoesen

François Marie Camille Vermoesen (Malderen, 2 d'agost de 1882 - París, 17 de desembre de 1922) va ser un botànic i micòleg belga.
Va ser curador del jardí Botànic de Brussel·les, professor a la Universitat de Lovaina, micòleg del govern al Congo, recollint i escrivint sobre la flora a les Índies i el Congo Belga.

## Algunes obres

* François m.c. Vermoesen, emmanuel Lance. 1931. Les essences forestières du Congo Belge: Manuel des essences forestières de la région équatoriale et du Mayombe. Editor Impr. industrielle et financière, 282 pp.
* -----------------------------. 1923. Manuel des Essences forestières du Congo Belge (Région équatoriale et Mayombe): Royaume de Belgique. Ministère des Colonies. Direction de l'Agriculture. Par C. Vermoesen. Planches coloriées et dessins par E. Lance. Editor Impr. Industrielle et Financière, 282 pp.

## Honors
### Epònims

* (Annonaceae) Polyceratocarpus vermoesenii Robyns & Ghesq.
* (Celastraceae) Salacia vermoeseniana R.Wilczek
* (Commelinaceae) Commelina vermoesenii De Wild.
* (Lauraceae) Beilschmiedia vermoesenii Robyns & Wilczek
* (Rubiaceae) Ixora vermoesenii Wernham
* (Sapotaceae) Englerophytum vermoesenii (De Wild.) Aubrév. & Pellegr.

## Referències

* ↑ Ann. Soc. Sci. Brux. Ser. B liii. 62 1933 (IK)
* ↑ Bull. Jard. Bot. État Bruxelles 26: 427 1956 (IK)
* ↑ Pl. Bequaert. v. 215 1931 (IK)
* ↑ Bull. Jard. Bot. État Brux. 19: 483 1949 (IK)
* ↑ J. Bot. 56: 312 1918 (IK)
* ↑ Notul. Syst. Paris 16: 255 1961 (IK)
* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)
# Lucien Mérignac

Louis Lucien Mérignac (París, 5 d'octubre de 1873 – 1 de març de 1941) va ser un tirador d'esgrima francès que va competir a cavall del segle xix i el segle xx. El 1900 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, en què guanyà la medalla d'or en la prova de floret professional.

## Referències

* ↑ «Lucien Mérignac Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 8 d'octubre 2011. [Consulta: 11 setembre 2015].
# Wang Hao (jugador de tennis taula)

* Per a altres significats, vegeu «Wang Hao».
Wang Hao (en xinès: 王皓; pinyin: Wáng Hào) (Changchun, república Popular de la Xina 1983) és un jugador de tennis de taula xinès, guanyador de cinc medalles olímpiques.

## Biografia

Va néixer el 15 de desembre de 1983 a la ciutat de Changchun, població situada a la província de Jilin.

## Carrera esportiva

Membre de l'exèrcit xinès, va participar als 20 anys en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2004 realitzats a Atenes (Grècia), on aconseguí guanyar la medalla de plata en la prova indidivual maculina en perdre la final contra el sud-coreà Ryu Seung Min. En aquests mateixos Jocs participà en la competició masculina de dobles, fent parella amb Kong Linghui, finalitzant en novena posició.
En els Jocs Olímpics d'Estiu de 2008 realitzats a Pequín (Xina) aconseguí revalidar la seva medalla de plata en la prova individual, en perdre en aquesta ocasió contre el seu compatriota Ma Lin, i guanyà la medalla d'or en la prova per equips fent parella amb el mateix Lin i Wang Liqin.
En els Jocs Olímpics d'Estiu de 2012 celebrats a Londres (Regne Unit) tornà a finaltizar en segona posició en la competició individual, perdent en aquesta ocasió la final olímpica davant el seu compatriota Zhang Jike, si bé revalidà el seuu títol per equips fent parella amb el mateix Jike i Ma Long.
Al llarg de la seva carrera ha guanyat 14 medalles en el Campionat del Món de tennis de taula, vuit d'elles d'or; deu medalles en la Copa del Món de tennis de taula, sis d'elles d'or; i deu medalles en els Jocs Asiàtics, sis d'elles d'or.

## Enllaços externs

* (anglès) www.ittf.com - Wang Hao Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Castell de Sibra

El castell de Sibra és una residència situada al territori del municipi de La Garda, al departament francès de l'Arieja. Es tracta d'una casa forta àmpliament reformada al segle XIX, inscrita com a monument històric des de 2004.

## Història

El castell està construït en una propietat senyorial pertanyent a l'abadia de Camon, el propietari de la qual, Louis de George, va ser ennoblit a finals del segle XVI. L'any 1706, la senyoria va ser recuperada pels religiosos de Camon.
La propietat torna després als George, que es converteixen en De Saint-Georges, fins al 1811, quan és comprada per la família Espert, de la qual Pierre Espert, conegut com a "de Sibra" i general de l'Imperi, n'és el membre més destacat.
El 1878, Joseph Paul François Villary, conegut com a "de Fajac", adquireix el lloc en una subhasta i transforma profundament el castell, dotant-lo de l'estil actual. Les obres són realitzades per un empresari local i un arquitecte de Tolosa, Louis Mortreuil.
El castell, així com el seu parc i totes les construccions que s'hi troben, estan inscrits com a monuments històrics per ordre del 7 de juliol de 2004.

## Arquitectura
### El castell

La casa forta inicial va ser profundament reformada a petició del propietari Villary de Fajac. Les obres, dirigides per l'arquitecte tolosà Mortreuil, segueixen els principis de l'eclecticisme en auge al segle XIX. El castell compta amb merlets i matacans d'inspiració medieval, i obertures d'estil renaixentista. Un medalló ovalat en relleu, a la façana que dóna al parc, representa Sant Jordi matant el drac. Els ornaments de terracota, fabricats per la casa Virebent, decoren especialment grans xemeneies interiors. Els vitralls són obra de Louis Saint-Blancat, i les tapisseries, del decorador parisenc Tétrel.

### El parc

La finca compta amb un parc paisatgístic de 15 hectàrees, dissenyat a partir de 1883 per un paisatgista desconegut, i inclou una gran varietat d'espècies vegetals, algunes de singulars (ginkgo biloba, acàcia del Japó, faig ploraner...). També està embellit amb estanys, diverses construccions de jardí, un antic rusc-melera amb 80 ruscs, una caseta de caça, un obelisc i una gruta artificial

## Referències

* ↑ «Château de Sibra». Patrimoines Occitanie, 23-09-2018.
* ↑ «Château de Sibra». Ministeri de la Cultura de França, 2005.
* 1 2 «Lagarde : le château de Sibra (privé)». Pyrénées Cathares.

## Vegeu també

* La Garda (Arieja)
# Kappa de la Corona Boreal b

Kappa de la Corona Boreal b (κ Coronae Borealis b) és un gegant gasós situat a aproximadament 102 anys llum a la constel·lació de la Corona Boreal. Aquest planeta va ser descobert per Johnson et al., mitjançant el mètode de la velocitat radial. Va ser descobert el setembre del 2007 i publicat el novembre.
El planeta tenia una massa d'1,8 masses jovianes o 570 masses terrestres. Tot i que només és coneguda la massa mínima, ja que no es coneix la inclinació. Orbita a una distància de 2,7 unitats astronòmiques o 400 gigàmetres i triga 1208 dies (3,307 anys) a orbitar Kappa Coronae Borealis.

## Referències

* 1 2 John Asher Johnson «Retired A Stars and Their Companions. II. Jovian planets orbiting κ CrB and HD 167042» (en anglès). Astrophysical Journal, 1, 3-2008, pàg. 784–789. DOI: 10.1086/526453.
* 1 2 3 «Revisiting Planetary Systems in Okayama Planet Search Program: A new long-period planet, RV astrometry joint analysis, and multiplicity-metallicity trend around evolved stars». Publications of the Astronomical Society of Japan, 6, 13-09-2023, pàg. 1030-1071. DOI: 10.1093/PASJ/PSAD056.
* 1 2 Gerard T. van Belle «Navy precision optical interferometer observations of the exoplanet host {kappa} coronae Borealis and their implications for the star's and planet's masses and ages» (en anglès). Letters of the Astrophysical Journal, 1, 7-2013, pàg. 17. DOI: 10.1088/2041-8205/771/1/L17.
* 1 2 3 4 5 Afirmat a: Gaia Data Release 2. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 25 abril 2018.
* ↑ Johnson et al. «Retired A Stars and Their Companions. II. Jovian Planets Orbiting κ CrB and HD 167042» (abstract). The Astrophysical Journal, 675, 1, 2008, pàg. 784–789. DOI: 10.1086/526453 [Consulta: 16 novembre 2008]. web preprint Coordenades: 15$^h$ 51$^m$ 13,9315$^s$; +35° 39′ 26,575″
# Concertino per a dos pianos (Xostakóvitx)

El Concertino per a dos pianos en la menor, op. 94, fou composta per Dmitri Xostakóvitx el 1953 i estrenada el 8 de novembre de 1954 a la Sala Gran del Conservatori de Moscou amb Al·la Maloletkova i Maksim Xostakóvitx, fill del compositor i dedicatari de l'obra. El Concertino té un únic moviment i té una durada aproximada de 8 minuts.

## Moviments

* Adagio – Allegretto – Allegro

## Origen i context

Xostakóvitx havia compost una altra obra per a dos pianos el 1922, la Suite per a dos pianos. Aquesta vegada va compondre un Concertino per interpretar amb el seu fill Maksim, de quinze anys, que el va interpretar juntament amb la seva companya d'estudis Al·la Maloletkova a l'Escola Central de Música. Durant els anys trenta, Xostakóvitx havia treballat com a pianista acompanyant pel·lícules mudes a les sales de cinema. Aquesta obra intenta recuperar aquell ambient, amb un caràcter dinàmic i evocador d'escenes de l'època.

## Música

El primer piano apareix com a solista, mentre que el segon pren el paper d'orquestra acompanyant. El Concertino consta d'una breu introducció a l'Adagio seguit per una secció d'Allegretto amb insercions de l'Adagio. La melodia enganxosa apunta a l'estil neoromàntic tardà del compositor. El treball ha estat gravat moltes vegades, inclosa una per Xostakóvitx juntament amb el seu fill Maksim.

## Referències

* ↑ «Catàleg d'obres de Dmitri Xostakóvitx» (en anglès). Sikorski Musikverlage Hamburg. [Consulta: 4 juliol 2024].
* ↑ Fay, L.E.. Shostakovich: A Life (en eslovac). Oxford University Press, 2000, p. 193 (ACLS Humanities E-Book). ISBN 978-0-19-518251-4.
* ↑ Ripoll, José Ramón. «Programa de mà» (en castellà). Fundación Juan March. [Consulta: 1r gener 2021].
* ↑ schostakowitsch.de
* ↑ Gustav Lübbe. Schostakowitsch. Sein Leben, sein Werk, seine Zeit, 1995. ISBN =3-7857-0772-X.
# Gobiconodon zofiae

Gobiconodon zofiae és una espècie de petits mamífers prehistòrics del gènere Gobiconodon que visqueren durant el Cretaci inferior. G. zofiae era un animal carnívor de mida petita-mitjana. Només se n'han trobat fòssils a la província de Liaoning (Xina). Aquests fòssils han servit per confirmar que la fórmula dental inferior del gènere Gobiconodon era 2: 1: 3-4: 5.
És de mida similar a l'espècie Gobiconodon borissiaski, però les dues espècies tenen la dentadura diferent. D'altra banda, és bastant més gran que l'espècie Gobiconodon hoburensis. El seu nom específic és un homenatge a la paleontòloga polonesa Zofia Kielan-Jaworowska.

## Referències

* 1 2 Entrada «Gobiconodon zofiae» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* 1 2 Li, Chuankui; Wang, Yuanqing; Hu, Yaoming i Meng, Jin «A new species of Gobiconodon (Triconodonta, Mammalia) and its implication for the age of Jehol Biota» (en anglès). Chinese Science Bulletin, vol. 48, 11, 2003, pàg. 1.129–1.134.
# Jadwiga Rutkowska

Jadwiga Maria Rutkowska (nascuda Abisiak, més tard Dobrowolska) (Guzów, Masòvia, 6 de febrer de 1934 - Varsòvia, 19 de juny de 2004) va ser una jugadora de voleibol polonesa que va competir durant la dècada de 1950 i 1960.
El 1964 va prendre part en els Jocs Olímpics de Tòquio, on guanyà la medalla de bronze en la competició de voleibol.
En el seu palmarès també destaquen una medalla de bronze al Campionat d'Europa de 1955.
Entre 1953 i 1964 jugà 126 partits amb la seva selecció. A nivell de clubs jugà al AZS-AWF Warszawa i Skra Warszawa. Va guanyar 10 títols de lliga polonesos (1955 a 1958, 1960, 1962 a 1966).

## Referències

* ↑ «Jadwiga Rutkowska Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 15 d’octubre 2012. [Consulta: 22 novembre 2017].
* 1 2 3 Abisiak Rutkowska Dobrowolska Jadwiga Maria Arxivat 2018-10-25 a Wayback Machine. a olimpijski.pl