OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Arab Muhàmmad Khan II

Arab Muhàmmad Khan II fou kan de Khivà vers 1702 a 1704. Pertanyia a l'antiga família reial dels arabshàhides i hauria pujat al tron aprofitant la mort de Subhan Kuli Khan de Bukharà que exercia el protectorat sobre l'estat. La seva relació familiar amb la dinastia no és gaire segura, però es suposa que era fill d'Erenk Khan. Fou aquest kan el que va rebre el 1703 la contesta a la petició enviada per Shah Niyaz Khan uns tres anys abans, i en la qual el tsar acceptava al poble de Coràsmia com subjectes russos. Khivà passa llavors per un moment especialment poc conegut de la seva història, sense fonts interiors. El següent sobirà que es coneix és el kan Hajji Muhammad Bahadur Khan, que hauria pujat al tron després del 1704. Probablement vers 1704 a 1706 va ser kan Musi Khan.

## Referències

* ↑ Howorth, Henry Hoyle. History of the Mongols, from the 9th to the 19th Century. Part II division II. The so-called tartars of Russia and Central Asia. Londres: Longmans, Green and Co, 1880.
# Sultan Ali ibn Pirak

Sultan Ali ibn Pirak (+ vers 1410) fou el darrer membre conegut de la casa reial il-kànida de Gurgan. El seu pare Pirak Pasha va ser lleial a Tamerlà fins a la mort d'aquest.
El 1405 Sultan Ali i el seu germà Hasan Sultan estaven a Samarcanda com a ostatges. Quan el pare es va revoltar aliat als sarbadars, els dos germans i una de les esposes de Pirak, van abandonar Samarcanda per dirigir-se a Astarabad. En el seu camí l'amir Xah Malik, que havia estat enviat a Makhan, els va interceptar casualment i els va fer presoners. Els tres, amb els seus servidors, foren enviats a Xah Rukh. Aquest finalment va perdonar al kan i el va permetre seguir al poder, i va deixar marxar al primer i a l'esposa per reunir-se amb el seu pare i marit, guardant només a Hasan Sultan com a ostatge.
El 1406 Pirak va donar asil al rebels encapçalats per Said Khoja i va ser altre cop derrotat, haven de fugir a Coràsmia, però el 1407 va retornar i va intentar recuperar el poder. Igualment derrotat, Pirak va haver d'abandonar Mazanderan (Gurgan) i refugiar-se a territori dels baduspànides al Rustamdar. El 1408 Sultan Ali es va presentar a Herat i va demanar el honor de baixar el tapis del tron i es va sotmetre a l'emperador. Xah Rukh el va rebre be i després se’l va emportar amb ell a l'expedició que va fer al Sistan.
Va participar al seu costat a la campanya del Sistan. A la mort del seu pare al Rustamdar (estiu o tardor del 1408) va abandonar l'expedició a Sistan sense permís de l'emperador i se'n va anar al Rustamdar on va aconseguir el suport de l'emir baduispànida Kayumart ibn Bisutun (que ja havia ajudat al seu pare) i va reorganitzar les forces del difunt i quan l'exèrcit de Shah Rukh va marxar a Transoxiana la tardor del 1409, va intentar ocupar Astarabad. Aquesta havia estat encomanada a Ulugh Beg el qual no obstant havia marxat al cap de poc i finalment havia anat cap a Transoxiana amb el seu pare deixant al seu front a Abu-l Laith. Sultan Ali es va presentar davant Astarabad; l'exèrcit imperial li va fer front. En la batalla Sultan Ali fou ferit greument i va morir poc després. El seu cap fou enviat a la cort.

## Bibliografia

* V. Minorsky, Enciclopèdia de l'Islam, I Ed. (francès), pag. 821.

## Referències

* ↑ Manuscrit persa Matla-assadein ou-madjma albahrein, a Notices et extraits de la bibliotheque du Roi et autres bibliotheques, tome qatorzieme (volum 14), accesible a Google books, pàgs. 75 a 80
* ↑ Ibid, pàg 137
* ↑ Ibid, pàg 163, 164
# Sanjari

Els sanjari foren una branca de les tribus turcmanes (i turcomongoles) establertes a Transoxiana, el Gran Khorasan i altres llocs; els sanjaris estaven establerts a la regió de Makhan. En temps de Tamerlà el seu beg era Mubarik Xah Sanjarí. El següent beg o amir conegut és Tuman Kerkes. El 1405 s'esmenta un Kerkes, fill de Tuman Kerkes, que va veure l'arribada a Makhan del kara tàtars que fugien de Transoxiana i que foren capturats i portats a Coràsmia. El 1408 Kerkes va capturar a Makhan als rebels fugitius Jahan Malik i Nemdek, que els va enviar a Herat on foren executats. A la primavera del 1409 Kerkes va fer de mediador al servei de Xah Rukh amb el rebel amir Xaikh Nur al-Din.

## Referències

* ↑ Manuscrit persa Matla-assadein ou-madjma albahrein, a Notices et extraits de la bibliotheque du Roi et autres bibliotheques, tome qatorzieme (volum 14), accesible a Google books, pàgs. 75 a 80.
* ↑ Ibid., pàgs. 146 a 148
# Ochthochloa

Ochthochloa és un gènere de plantes de la subfamília de les cloridòidies, família de les poàcies. És originari del nord d'Àfrica fins a l'Iran i l'Índia.
Fou descrit per Michael Pakenham Edgeworth a Journal of the Asiatic Society of Bengal 11: 26–27.

## Taxonomia

* Ochthochloa compressa Hilu, 1941
* Ochthochloa dactyloides Edgew, 1842

## Referències

* ↑ Watson L, Dallwitz MJ. «The grass genera of the world: descriptions, illustrations, identification, and information retrieval; including synonyms, morphology, anatomy, physiology, phytochemistry, cytology, classification, pathogens, world and local distribution, and references». The Grass Genera of the World, 2008. [Consulta: 4 març 2010].
* ↑ «Ochthochloa». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 2 novembre 2014].

## Enllaços externs

* Clayton, W.D., Harman, K.T. and Williamson, H. (2006 d'ara endavant). Ochthochloa. A: GrassBase - The Online World Grass Flora.
# Pedals de Foc

Pedals de Foc és una ruta per a bicicleta de muntanya que encercla el Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici i que transcorre per la Vall d'Aran, l'Alta Ribagorça, el Pallars Jussà i el Pallars Sobirà. La ruta s'inicia al Refugi de Conangles, prop de la boca sud del Túnel de Viella, i transcorre per la vall del riu Noguera Ribagorçana fins al poble de Vilaller. D'aquí, la ruta s'enfila cap a Llesp, i seguint el camí de l'aigua, continua cap a l'Iran, Malpàs, Sentís i Les Esglésies des d'on es dirigeix cap a Espui. El pas d'Espui a Espot requereix superar el coll del Triador, després del qual la ruta planeja per la cota dels 2000 metres durant uns kilòmetres per, finalment, iniciar el descens cap a Espot per les pistes d'esquí de fons. Des d'Espot la ruta segueix cap a Sorpe, Isil i Alós d'Isil per, finalment, remuntar la vall del riu Noguera Pallaresa fins als plans de Beret, Baqueira, Arties i Viella.

## Pedals de Foc en 3 etapes

* Etapa 1: Refugi de Conangles - Les Esglésies (76 km totals)
* Etapa 2: Les Esglésies - Espot (65 km totals)
* Etapa 3: Espot - Viella (75 km totals)

## Pedals de Foc en 4 etapes

* Etapa 1: Refugi de Conangles - Castellars (55 km totals)
* Etapa 2: Castellars - Espui (42 km totals)
* Etapa 3: Espui- Son (55 km totals)
* Etapa 4: Son - Viella (65 km totals)

## Pedals de Foc en 5 etapes

* Etapa 1: Refugi de Conangles - Iran (41 km totals)
* Etapa 2: Iran - Espui (56 km totals)
* Etapa 3: Espui - Espot (42 km totals)
* Etapa 4: Espot - Montgarri (53 km totals)
* Etapa 5: Montgarri - Viella (25 km totals)

## Vegeu també

* Pedals de Foc Non Stop
* Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici
* Carros de Foc (travessa)

## Bibliografia

Jordi Laparra, Gran ruta BTT per la Ribagorça, el Pallars i la Vall d'Aran: Pedals de Foc. Editorial Alpina, 2007.

## Enllaços externs

* Pàgina web de Pedals de Foc
* Notícies de Pedals de Foc de la Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine.
* Més notícies de Pedals de Foc de la Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya
# Crocidura katinka

Crocidura katinka és una espècie de mamífer de la família de les musaranyes (Soricidae). Viu a Palestina i possiblement a Israel, tot i que es creu que s'ha extingit en aquest país. També és possible que visqui a l'Iran i Síria.

## Referències

* ↑ Hutterer, R., Kryštufek, B., Amori, G. i Kefelioglu, H.. Crocidura katinka. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 17 gener 2009.
# Centzon Totochtin

Els Centzon Totochtin (del nàhuatl: Sentsontotochtin [sent͡son toːˈtoːt͡ʃtin] «quatre-cents conills»; sentsontli, «quatre-cents», i totochtin, «conills») en la mitologia asteca són els 400 esperits o 400 déus menors del pulque, de l'embriaguesa i dels borratxos, com Tepoztecatl.
Són fills de Patecatl, el déu del pulque, i Mayahuel, la deessa de l'atzavara, i germans d'Ixtlilton. Els colors roig i negre eren distintius dels 400 déus dels borratxos, i se'ls relaciona amb el somni i el despertar, amb l'ofuscació i la lucidesa, i amb la mort.

## Referències

* ↑ Cecilio Agustín Robelo. Biblioteca Porrúa. Imprenta del Museo Nacional de Arqueología, Historia y Etnología. Diccionario de Mitología Nahua (en español), 1905, p. 851. ISBN 978-9684327955.
* ↑ «“400 Conejos”: Los dioses ebrios del México Antiguo» (en castellà), 14-01-2022. [Consulta: 1r juliol 2024].
* ↑ Osegueda, Rodrigo. «Centzon totochtin: los 400 conejos responsables de la ebriedad con pulque» (en castellà), 12-04-2021. [Consulta: 1r juliol 2024].

## Bibliografia

* Clavigero, Francesco Saverio. The history of Mexico. Collected from Spanish and Mexican historians, from manuscripts, and ancient paintings of the Indians. Illustrated by charts and other copperplates. To which are added, critical dissertations on the land, the animals, and inhabitants of Mexico, 2 vols.. 2nd. Londres: Joseph Johnson, 1807. OCLC 54014738.
* Miller, Mary. The Gods and Symbols of Ancient Mexico and the Maya: An Illustrated Dictionary of Mesoamerican Religion. Londres: Thames & Hudson, 1993. ISBN 0-500-05068-6. OCLC 27667317.
* Sahagún, Bernardino de. Primeros Memoriales. Norman: University of Oklahoma Press, 1997 (Civilization of the American Indians series vol. 200, part 2). ISBN 978-0-8061-2909-9. OCLC 35848992.
* Smith, Michael E.. The Aztecs. 2nd. Malden, MA: Blackwell Publishing, 2003. ISBN 0-631-23015-7. OCLC 48579073.
* Wimmer, Alexis. «Dictionnaire de la langue nahuatl classique» (en fr, nah), 2006.
# Dendrocolaptes

Dendrocolaptes és un gènere d'ocells de la família dels furnàrids (Furnariidae).

## Taxonomia

El gènere va ser introduït pel naturalista francès Johann Hermann l'any 1804. L'espècie tipus va ser designada posteriorment com a Dendrocolaptes certhia pel zoòleg anglès George Robert Gray el 1840. Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 2.5, 2010) aquest gènere està format per cinc espècies:
* Dendrocolaptes sanctithomae.
* Dendrocolaptes certhia - grimpa-soques barrat del Xingu.
* Dendrocolaptes picumnus - grimpa-soques variable.
* Dendrocolaptes hoffmannsi - grimpa-soques de Hoffmanns.
* Dendrocolaptes platyrostris - grimpa-soques del Planalto.

## Referències

* ↑ Hermann, Johann. Observationes zoologicae quibus novae complures, aliaeque animalium species describuntur et illustrantur (en latin). Argentorati: Amandum Koenig, 1804, p. 135.
* ↑ Gray, George Robert. A List of the Genera of Birds : with an Indication of the Typical Species of Each Genus. Londres: R. and J.E. Taylor, 1840, p. 18.
* ↑ Check-list of Birds of the World. 7. Cambridge, Massachusetts: Museum of Comparative Zoology, 1951, p. 31.
* ↑ «Ovenbirds, woodcreepers». World Bird List Version 9.1. International Ornithologists' Union, 2019. [Consulta: 22 gener 2019].
# Emperadriu Liang Na

Liang Na o Shunlie, literalment "l'amable i reeixida emperadriu", (116–150) va ser una emperadriu de la Dinastia Han Oriental. El seu marit era l'Emperador Shun de Han. Ella més tard va servir com a regent del seu fill l'Emperador Chong, i pels dos emperadors posteriors de les línies col·laterals, l'Emperador Zhi i l'Emperador Huan. Com a emperadriu vídua i regent, semblava ser diligent i honesta, però confiava massa en el seu germà violent i corrupte Liang Ji, la naturalesa autocràtica del qual finalment el va arrossegar a fer un cop d'estat a l'Emperador Huan després de la mort de l'Emperadriu Vídua Liang, cosa que va portar a la destrucció del clan Liang.

## Família

La futura emperadriu naixeria en el 116. El seu pare era Liang Shang (梁商)—un oficial honest que va ser també el Marquès de Chengshi, sent el net d'una germà de la Consort Liang, la mare de l'Emperador He. Liang Na va ser descrita com diligent en l'artesania i la costura, i també en la història i els clàssics confucians, com una nena.
En el 128, quan ella tenia 12 anys, tant ella com la seva tia van ser seleccionades per ser consorts imperials de l'Emperor Shun. (l'Emperador Shun tenia 13 anys. Ella n'era la consort afavorida de l'Emperador, però sovint rebutjava ofertes per tenir relacions sexuals amb l'emperador, raonant que un emperador havia de ser equitatiu i donar-li oportunitats a altres consorts.) L'Emperador Shun va quedar impressionat amb la seva grandesa. En el 131, quan l'emperador s'estava considerant la creació d'una emperadriu, inicialment considerava demanar-li orientació als Déus i sortejar-lo entre les seves quatre consorts favorites, però després que els funcionaris el dissuadiren del sorteig, ell va considerar a la Consort Liang la més virtuosa, així que la va fer emperadriu a inicis del 132.

## Referències

* ↑ Pirazzoli-T'Serstevens, Michèle; Bujard, Marianne; Chaussende, Damien. Les dynasties Qin et Han: 221 av. J.-C.-220 apr. J.-C. París: les Belles lettres, 2017. ISBN 978-2-251-44638-7.
* ↑ Miles, Rosalind; Cross, Robin. Warrior Women: 3000 Years of Courage and Heroism (en anglès). Quercus, 2012. ISBN 0857380818.

## Bibliografia

* Llibre del Han Tardà, vol. 10, part 2.
* Zizhi Tongjian, vols. 51-54.
# Cal Ferrer Vell (Vacarisses)

Can Ferrevell és un edifici del municipi de Vacarisses (Vallès Occidental) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Al nucli històric de la població i tocant a l'església parroquial, es conserva l'estructura de cal Ferrevell, que per les seves característiques segurament és un dels habitatges amb tradició històrica a la vila de Vacarisses. En els anys vuitanta es trobava en desús, rehabilitable com moltes altres cases del poble. La façana presenta restes de l'arrebossat i mostra aparell divers. Les obertures són rectangulars i senzilles. Al pis una obertura es troba transformada en balcó i les laterals tenen ampit. La coberta és d'una sola vessant, de teules àrabs i dibuixa la cantonada arrodonida. El carener és horitzontal a la façana. Presenta un pronunciat voladís format per filades de caps de teules.

## Referències

* ↑ «Can Ferrevell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 novembre 2015].
# Le Rendez-vous des quais

Le Rendez-vous des quais és una pel·lícula francesa dirigida per Paul Carpita entre 1950-1953 sobre la vaga dels estibadors de 1949-1950 a Marsella. Després d'una primera presentació el 1955 que va ser prohibida, la pel·lícula es va estrenar pacíficament el 1990.

## Argument

A principis dels anys 1950, a Marsella, dos joves amants, Robert i Marcelle, que volen casar-se, busquen en va allotjament perquè encara s'allotgen amb els seus respectius pares. Robert és un estibador mentre que la Marcelle és una treballadora d'una fàbrica de galetes. Robert, en negar-se a unir-se al grup sindical del seu germà, serà víctima d'un manipulador. Aquest últim, prometent-li un allotjament, el portarà als límits del compromís quan els estibadors i els treballadors es declarin en vaga per manifestar-se contra la guerra d'Indoxina.

## Repartiment

* André Abrias : Robert Fournier (sota le pseudònim « André Maufray »)
* Jeanine Moretti : Marcelle
* Roger Manunta : Jean Fournier
* Rose Dominiquetti : Mère Fournier
* Albert Manach : Jo
* Georges Pasquini : Toine
* Florent Muñoz : Nique
* Annie Valde : Simone, esposa de Jean
* Yolande Marchand : Petite Danielle
* Andrée Biancheri : Liliane, l'amiga de Marcelle
* Louisette Cavolino : L'amiga de Toine
* Albert Carmiliani : Fred

## Producció

* "André Maufray" va ser un pseudònim pres per André Abrias durant el rodatge de la pel·lícula entre 1950 i 1953. Prohibida aquesta pel·lícula en el context de la guerra d'Indoxina, va preferir prendre aquest pseudònim per por als problemes posteriors que podria haver trobat en la seva carrera com a professor.
* Després de la seva prohibició el 1955, aquesta pel·lícula, que es creia perduda, i fou estrenada novament el 1990.

## Bibliografia

* Claude Martino - Le Rendez-vous des quais : Un film de Paul Carpita et ses histoires, Éditions de Haute-Provence, Collection Le Cinéma D'ici, 1996, ISBN 2-84326-000-0
* Pascal Génot, Bruno Pradelle, Olivier Thomas - Le Printemps des quais, Editions Quadrants Astrolabe, ISBN 978-2-302-03958-2

## Notes i referències

* ↑ «a les caves del Ministeri de l'Interior o d'una empresa de seguretat republicana» (Daniel Sauvaget, Un film mort-né et ressuscité, La Revue du cinéma, n° 455, décembre 1989, p. 67)
* ↑ Michelle Zancarini-Fournel. «L'envers des Trente Glorieuses». A: Les luttes et les rêves. París: Éditions La Découverte, 2016, p. 995. ISBN 978-2-35522-088-3.

## Enllaços externs

* Le Rendez-vous des quais al web de Paul Carpita
* Paul CARPITA présente son film "Le rendez vous des quais" a YouTube
# Llengües zhuang

Les llengües zhuang (idiomes nadius del grup zhuang) són llengües de la família de tai-kadai parlades a la Xina per 16 milions de persones. Com altres parles de la zona, són idiomes tonals amb predomini de mots monosíl·labs. S'escriuen o amb una ortografia emprant l'alfabet romà o amb un sistema propi anomenat sawndip, un sistema d'escriptura basada en l'escriptura xinesa. L'ordre canònic de la frase és subjecte-verb-objecte.
La majoria de parlants de zhuang viuen en la regió autònoma xinesa de Guangxi, on és una llengua oficial; d'altres viuen en les províncies de Guizhou, on la llengua zhuang "bouyei" ha estat estandarditzat, i Yunnan, amb més d'un milió de parlants.
El zhuang presenta nombroses varietats dialectals, la de més prestigi és l'anomenada wuming, en què s'escriu majoritàriament la literatura i predomina al nord de la regió de Guangxi. Les varietats del sud tenen fortes influències de les llengües tai del Vietnam. Les llengües zhuang no representen una branca separada de les llengües tai-kadai sinó diverses llengües tai parlades per poblacions minories dins de la Xina.

## Bibliografia

* Zhuàng-Hàn cíhuì 壮汉词汇 (Nanning, Guǎngxī mínzú chūbǎnshè 广西民族出版社 1984).
* Edmondson, Jerold A. and David B. Solnit, ed. Comparative Kadai: The Tai Branch. Dallas, TX: Summer Institute of Linguistics; [Arlington]: University of Texas at Arlington, 1997.
* Johnson, Eric C. 2010. "A sociolinguistic introduction to the Central Taic languages of Wenshan Prefecture, China." SIL Electronic Survey Reports 2010-027: 114 p. http://www.sil.org/silesr/abstract.asp?ref=2010-027.
* Luo Liming, Qin Yaowu, Lu Zhenyu, Chen Fulong (editors) (2004). Zhuang–Chinese–English Dictionary / Cuengh Gun Yingh Swzdenj. Nationality Press, 1882 pp. ISBN 7-105-07001-3.
* Tán Xiǎoháng 覃晓航: Xiàndài Zhuàngyǔ 现代壮语 (Beijing, Mínzú chūbǎnshè 民族出版社 1995).
* Tán Guóshēng 覃国生: Zhuàngyǔ fāngyán gàilùn 壮语方言概论 (Nanning, Guǎngxī mínzú chūbǎnshè 广西民族出版社 1996).
* Wang Mingfu, Eric Johnson (2008). Zhuang Cultural and Linguistic Heritage. The Nationalities Publishing House of Yunnan. ISBN 7-5367-4255-X.
* Wéi Qìngwěn 韦庆稳, Tán Guóshēng 覃国生: Zhuàngyǔ jiǎnzhì 壮语简志 (Beijing, Mínzú chūbǎnshè 民族出版社 1980).
* Zhang Junru 张均如, et al. 壮语方言研究 / Zhuang yu fang yan yan jiu [A Study of Zhuang dialects]. Chengdu: 四川民族出版社 / Sichuan min zu chu ban she, 1999.
* Zhou, Minglang: Multilingualism in China: The Politics of Writing Reforms for Minority Languages, 1949–2002 (Walter de Gruyter 2003); ISBN 3-11-017896-6; pp. 251–258.
# Abu l-Ghazi Khan (desambiguació)

Abu l-Ghazi Khan (desambiguació) és el nom dels següents personatges:

## Kans de Coràsmia o Khivà

* Abu l-Ghazi Khan I, historiador i kan 1644-1663
* Abu l-Ghazi Khan II, 1743-1745
* Abu l-Ghazi Khan III 1791-1804 i 1806
# Tesaurus dels Tebans

El Tesaurus dels Tebans (en grec: Θησαυρός των Θηβαίων) de Delfos fou construït en ordre dòric i fet enterament de pedra calcària local de les pedreres de Sant Elies, a prop de la ciutat de Chrissós. Era uns metres més a baix de la primera corba de la Via Sagrada, la ruta processional cap al Temple d'Apol·lo. Havia estat dedicat pels tebans per la seua victòria contra els lacedemonis a Leuctra (371 abans de la nostra era).

## Descripció

Poc després de la seua victòria contra els lacedemonis en la batalla de Leuctra al 371 abans de la nostra era, fita de la breu supremacia tebana en la vida política de Grècia, els tebans dedicaren al Temple d'Apol·lo un tesaurus construït en ordre dòric.
Era el major tesaurus en dimensions de Delfos, situat a prop de la cantonada sud-oest del temple. De planta rectangular, feia 12,29 per 7,21 m i s'alçava sobre una crepidoma amb dos nivells. Es va construir amb pedra calcària de les pedreres de Sant Elies, una pedra dura de tons gris blavosos, que accentua l'estil auster de l'edifici dòric. Així, el Tesaurus dels Tebans contrastava amb el proper Tesaurus dels Sifnis, d'estil jònic, colorista i decoratiu. Un fris amb mètopes i tríglifs recorria tot l'edifici.
S'han expressat diferents opinions sobre la seua forma arquitectònica real. Les vistes actuals suggereixen que es tractava d'un edifici uniforme, sense columnes, segurament amb dues entrades als costats estrets i amb una paret vertical que funcionava com a peanya. Una obertura al llarg del mur de l'oest donava il·luminació natural a l'edifici.

## Referències

* ↑ ; Laroche; Bommelaer Guide de Delphes. Le site, Sites et Monuments (en francés), 1991, p. 129-131.
* ↑ ; Michaud Le trésor des Thèbes, Fouilles de Delphes 2.15 (en francès), 1973.
* ↑ «Delphi, Treasury of the Thebans (VI) (Building)» (en anglés). Perseus. [Consulta: 30 abril 2024].
* ↑ «The Theban Treasury» (en anglés). Archaeological Site of Delphi. Ministry of Culture and Sports [Consulta: 30 abril 2024].
* ↑ ; Partida The Treasuries at Delphi, an Architectural Study. Jonsered, 2000, p. 192-198.
* ↑ ; Laroche, D.; Jacquemin «Note sur quatre édifices d’époque classique à Delphes». BCH, 2012-2013, pàg. 136-137.
# Thespis

Thespis; or, The Gods Grown Old (títol original en anglès, en català Thespis; o, els déus que s'han fet vells) és una obra dramàtico-musical en dos actes composta per Arthur Sullivan sobre un llibret en anglès de W. S. Gilbert. Es va estrenar el 26 de desembre de 1871 al Gaiety Theatre de la Ciutat de Westminster (Londres).

## Referències

* ↑ Walters, Michael. "Thespis: a reply", W. S. Gilbert Society Journal, Vol. 4, part 3, Issue 29. Summer 2011.
* ↑ Bradley, Ian. «Chapter 1». A: Oh Joy! Oh Rapture! The Enduring Phenomenon of Gilbert and Sullivan. Oxford University Press, 2005. ISBN 0-19-516700-7.
* ↑ Rollins, Cyril. The D'Oyly Carte Opera Company in Gilbert and Sullivan Operas: A Record of Productions, 1875–1961. Londres: Michael Joseph, 1962, p. 3.