OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Batalla de Benevent (214 aC)

La batalla de Benevent tingué lloc el 214 aC durant la Segona Guerra Púnica entre Cartago i la República Romana. Les tropes de Tiberi Semproni Grac derrotaren Hannó, evitant així que Hanníbal rebés els reforços que esperava per assaltar la ciutat de Nola.

## Preludi

Hanníbal estava preparant el seu tercer intent de capturar la ciutat de Nola, on havia estat rebutjat els dos anys anteriors. Amb aquest objectiu, ordenà Hannó, fill de Bomilcar, que avancés des de la regió del Brútium per reunir-se amb ell amb 1.200 genets númides i uns 17.000 aliats brucis.
Per la seva part, Tiberi Semproni Grac es trobava a la ciutat de Benevent amb un exèrcit similar, format majoritàriament per esclaus voluntaris o volones que lluitaven per comprar la seva llibertat.

## Batalla

En saber que Hannó havia acampat a unes tres milles de distància, en el riu Calor, Semproni Grac va avançar amb les seves tropes fins a situar-se a només una milla de distància i va prometre la llibertar tot aquell que li portés el cap d'un enemic. L'endemà les tropes romanes es llançaren a l'atac, però aviat començaren a deixar de lluitar per dedicar-se a tallar el cap dels enemics ferits i Semproni Grac hagué de rectificar, declarant que cap soldat obtindria la llibertat si no es guanyava la batalla.
Ara si, els soldats recuperaren l'empenta i trencaren les línies cartagineses, que fugiren desordenadament cap al seu campament. Els romans els perseguiren i es produí una gran matança de la que només escaparen uns 2.000 genets i el mateix Hannó.

## Fets posteriors

Tiberi Semproni Grac va complir la seva promesa i els seus homes obtingueren la llibertat per la que lluitaven. Hanníbal es retirà de la regió de la Campània i els romans aprofitaren per derrotar els seus aliats en la regió.

## Referències

* ↑ Jaques, Tony. Dictionary of Battles and Sieges: A-E (en anglès). Greenwood Publishing Group, 2007, p.130. ISBN 0313335370.
* ↑ Goldsworthy, Adrian. The Fall of Carthage (en anglès). Hachette UK, 2012. ISBN 1780223064.

## Bibliografia

* Tit Livi, Història de Roma, Llibre XXIV
# Jacob Gundersen

Jacob Gundersen (Fjære, Grimstad, Aust-Agder, 29 d'octubre de 1875 - Westchester, Nova York, gener de 1968) va ser un lluitador noruec que va competir durant els primers anys del segle xx.
El 1908 va disputar els Jocs Olímpics de Londres, on guanyà la medalla de plata de la categoria del pes pesant de lluita lliure, en perdre la final contra Con O'Kelly.

## Referències

* ↑ «Jacob Gundersen Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 de desembre 2012. [Consulta: 29 novembre 2015].
# Ab Tresling

Ab Tresling (la Haia, 4 de maig de 1909 - Breda, 29 d'octubre de 1980) va ser un jugador d'hoquei sobre herba neerlandès que va competir durant la dècada de 1920.
El 1928 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Amsterdam, on va guanyar la medalla de plata com a membre de l'equip neerlandès en la competició d'hoquei sobre herba.

## Referències

* ↑ «Ab Tresling Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 14 de novembre 2012. [Consulta: 8 maig 2018].
# Adolf Kainz

Adolf Kainz (Linz, 5 de juny de 1903 - 12 de juliol de 1948) fou un piragüista austríac que va competir durant la dècada de 1930.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics de Berlín on, fent parella amb Alfons Dorfner, guanyà la medalla d'or en la competició del K-2, 1.000 metres del programa de piragüisme. Amb el mateix company fou quart en la prova dels K-2, 10.000 metres. Dos anys més tard, formant part de l'equip alemany després de l'annexió d'Àustria, guanyà la medalla de bronze al Campionat del Món de Vaxholm.

## Referències

* 1 2 «Adolf Kainz Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d'abril 2020. [Consulta: 11 maig 2019].
# Adolf Rieger

Adolf Rieger (Berlín, 25 d'agost de 1899 - Essen, 12 de juny de 1956) va ser un lluitador alemany, especialista en lluita grecoromana, que va competir durant la dècada de 1920.
El 1928 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Amsterdam, on guanyà la medalla de plata en la competició del pes semipesant del programa lluita grecoromana.

## Referències

* ↑ «Adolf Rieger Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d'abril 2020. [Consulta: 4 octubre 2018].
# Landenodon

Landenodon és un gènere de mamífer extint de la família dels arctociònids que visqué durant l'Eocè. Se n'han trobat restes fòssils a França.

## Referències

* 1 2 The Paleobiology Database. Taxonomia i distribució de plantes i animals fòssils.
# Puig d'en Mallol

El Puig d'en Mallol és una muntanya de 139 metres que es troba al municipi de Vilopriu, a la comarca catalana del Baix Empordà.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Mireia Mena

Mireia Mena (1973 a Parets del Vallès) és una biòloga, professora, músic i activista catalana. Graduada en Biologia per la Universitat de Barcelona, també va completar un postgrau en comunicació científica, combinant la seva passió per la ciència amb altres àmbits com la música i la glosa.

## Aspectes musicals

Un dels aspectes més destacats de la seva carrera és la seva contribució en el món de la glosa. La Mireia ha estat part de diverses propostes musicals, destacant-se com a membre del grup De Calaix i la creació de projectes innovadors com La Glosa Nostra i Glosa de Butxaca. A més de la seva contribució artística, Mireia Mena ha estat una figura clau en la promoció de la glosa com a eina educativa. Ha format part de projectes com Corrandescola i Improversem, fomentant l'ús de la glosa en l'ensenyament i el debat.
Palmarès glosador:
* Combat d'Espolla

## Aspectes mediambientals

Amb un enfocament destacat en la preservació del medi ambient, Mireia Mena ha estat una defensora activa de la sostenibilitat. La seva participació en iniciatives, com el rol com a tècnica de Custòdia Agrària a IAEDEN-Salvem l'Empordà han estat testimoni del seu compromís amb la consciència ambiental. Com a autora, Mireia Mena ha coescrit el llibre "Compartir amb la natura. Com organitzar un campament ecològic" (2000) en col·laboració amb Jordi Miralles, publicat per la Fundació Terra i Fundació Ferrer i Guàrdia.

## Discografia

Decalaix
* 2003: Pantone 1505
* 2006: Pantone 368
* 2007: Escudella de nadales
* 2015: Veus al ball

## Referències

* ↑ Produccions, Tirabol. «MIREIA MENA, CANTANT I GLOSADORA», 05-05-2013. [Consulta: 7 novembre 2023].
* ↑ «DE CALAIX» (en català). [Consulta: 14 novembre 2023].
* ↑ «Mireia Mena | Eduglosa | Educació, difusió i foment de glosa». [Consulta: 8 gener 2024].
* ↑ «La terra agombolada de l'Empordà» (en català). [Consulta: 7 novembre 2023].
* ↑ «Biblioteca General i de Referència» (en català). [Consulta: 13 novembre 2023].
# Frans de Bruijn Kops

George François "Frans" de Bruijn Kops (Bengkulu, Índies Orientals Neerlandeses, 28 d'octubre de 1886 – La Haia, Holanda Meridional, 22 de novembre de 1979) va ser un futbolista neerlandès que va competir a començaments del segle xx. Jugà com a davanter i en el seu palmarès destaca una medalla de bronze en la competició de futbol dels Jocs Olímpics de Londres de 1908 i la Lliga neerlandesa de futbol de la temporada 1905-06.
A la selecció nacional jugà un total de 3 partits, en què no marcà cap gol.

## Referències

* ↑ «Frans de Bruijn Kops Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 14 de desembre 2012. [Consulta: 11 febrer 2016].
* ↑ Fitxa de George François "Frans" de Bruijn Kops a eu-football.info
* ↑ Fitxa de George de Bruijn Kops Arxivat 2016-02-22 at Archive.is a fifa.com
# Adolphe Mengotti

Adolphe Mengotti (Valladolid, 12 de novembre de 1901 - 1984) fou un futbolista suís, que jugava com a centrecampista, que va competir durant les dècades de 1910 i 1920. Era fill del cònsol suís a Madrid.
El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on guanyà la medalla de plata en la competició de futbol. Pel que fa a clubs, defensà els colors del Reial Madrid (1919-1925). Amb la selecció nacional jugà 1 partit, el 1924, en què no marcà cap gol.

## Referències

* ↑ Ortega, José Miguel. Editora de Medios de Castilla y León S. A. (El Mundo - Valladolid y Caja España). Historia del Real Valladolid, 1999, p. 19. ISBN ISBN 84-87142-32-X.
* ↑ «Adolphe Mengotti Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 9 de setembre 2017. [Consulta: 29 abril 2018].
* ↑ Adolphe Mengotti - eu-football.info (anglès)
* ↑ Adolphe Mengotti - national-football-teams.com
# Laolestes eminens

Laolestes eminens és una espècie de teri extint de la família dels driolèstids que visqué durant el Juràssic. Se n'han trobat restes fòssils als Estats Units.

## Referències

* 1 2 The Paleobiology Database. Taxonomia i distribució de plantes i animals fòssils.
* ↑ G. G. Simpson. 1927. Mesozoic Mammalia. VI. Genera of Morrison pantotheres. American Journal of Science 13:409–416
# Publi Semproni Tudità

Publi Semproni Tudità (llatí: Publius Sempronius Tuditanus) va ser un magistrat romà que va tenir activitat durant el segle iii aC. Formava part de la gens Semprònia i era de la família dels Tudità.
Era tribú militar a la batalla de Cannes l'any 216 aC i va ser un dels pocs oficials romans que van sobreviure. Després de la batalla es va refugiar a un dels campaments menors on va ser assetjat pels cartaginesos. Tudità va demanar als soldats que agafessin els escuts i el seguissin, però només ho van fer 600 homes que es van obrir camí entre els enemics i van arribar al campament principal. La resta va preferir deixar-se fer presoners pensant que el senat pagaria el rescat. Des d'aquell campament va marxar cap a Canusium on va arribar sa i estalvi. Això va augmentar molt la reputació de Tudità. Mentrestant, el senat a petició del senador Tit Manli Torquat, es va negar a pagar el rescat pels soldats fets presoners, dient que no s'havien de donar diners per uns covards que no van voler afegir-se a Tudità.
Dos anys més tard, el 214 aC era edil curul i el 213 aC pretor, amb Ariminium com a província. Va ocupar la ciutat de Atemum i va continuar en el comandament durant els següents dos anys (212 aC i 211 aC). L'any 209 aC va ser censor amb Marc Corneli Cetege I, tot i que cap dels dos havia arribat al consolat.
L'any 205 aC va ser enviat a Grècia amb títol de procònsol al capdavant d'un exèrcit i una flota, amb el propòsit de fer front a Filip V de Macedònia, amb el que va signar finalment un tractat de pau preliminar que després va ser ratificat pel senat, conegut com a Tractat de Fenice. El senat estava ansiós d'assegurar la pau mentre durava la guerra contra els cartaginesos. En absència va ser escollit el 205 aC cònsol pel 204 aC amb Marc Corneli Cetege, el seu antic col·lega com a censor.
Va exercir el consolat i va rebre la província de Brútium per fer la guerra contra Hanníbal. A la rodalia de Crotona va patir una severa derrota on va perdre de 12.000 homes, però al cap de poc va contraatacar i va derrotar a Anníbal que es va haver de refugiar darrere les muralles de Crotona. Per guanyar aquesta batalla va prometre la construcció d'un temple a la Fortuna Primigenia.
L'any 201 aC va ser un dels tres ambaixadors enviats a Ptolemeu V Epífanes rei d'Egipte.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 1181.
# El Pedró (Colomers)

El Pedró és una muntanya de 75 metres que es troba al municipi de Colomers, a la comarca catalana del Baix Empordà.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Turó de Sant Andreu (Ullastret)

El Turó de Sant Andreu és una muntanya de 53 msnm del municipi d'Ullastret, a la comarca catalana del Baix Empordà. S'eleva uns 40 metres de la plana circumdant. Al vessant oest, amb un pendent més suau, fou construïda la ciutat ibèrica d'Ullastret, ocupada entre els segles VI aC i II aC, i posteriorment el castell de Sant Andreu.
A nivell geològic és format per roques sedimentàries de l'Eocé (gresos i calcàries del Bartonià en les capes inferiors; i llims, argiles i sorres en les capes superiors del Bartonià inferior /Priabonià inferior). El conjunt mostra un cabussament S-N de 12º.

## Referències

* 1 2 3 Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Puig d'Arques

El Puig d'Arques és una muntanya de 532 metres al massís de les Gavarres, entre les poblacions de Cruïlles, Romanyà de la Selva i Sant Sadurní de l'Heura, a la comarca catalana del Baix Empordà. Al cim hi ha un vèrtex geodèsic (referència 309102001). És conegut a la zona com a Puig Gavarra. Era considerat el sostre comarcal del Baix Empordà, fins que l'institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya va considerar com a més alt el veí Puig d'Aiguabona, amb 533 metres. No cal confondre's amb el mirador de Puig d'Arques, que està situat més a llevant, amb 527 metres.
Aquest cim està inclòs al llistat dels 100 cims de la FEEC.

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* ↑ «Puig d'Arques». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Repte 100 cims». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. [Consulta: 20 desembre 2020].
# Puig d'en Calç

El Puig d'en Calç és una muntanya de 314 metres que es troba al municipi de Forallac, a la comarca catalana del Baix Empordà.
# Puig de la Bandera

El Puig de la Bandera és una muntanya de 162 metres al municipi de Palafrugell, a la comarca catalana del Baix Empordà.
# Monars

Monars és una entitat de població del municipi de Montagut i Oix a la comarca de la Garrotxa, el terme del qual limita amb la frontera hispanofrancesa actual. En el cens de 2007 tenia vuit habitants. Al Segle XIX, n'havia arribat a tenir 39 el 1831, i 160 el 1857.
A principis del S. XIX la seva jurisdicció corresponia al Marquès d'Alfarràs. L'església era sufragània de la parroquial de Sant Miquel de Pera. El 1857 es va incorporar a l'antic terme municipal d'Oix, el qual va ser incorporat més endavant al de Montagut (Montagut i Oix) que va esdevenir Montagut i Oix el 1975.
El nucli del poble és l'església de Sant Feliu, també coneguda com a Sant Sebastià. A prop d'aquest temple hi el conjunt d'edificis conegut com a la Casa i cabana de Mas de l'Om a Monars.

## Enllaços externs

* «Monars». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* «Fitxa del municipi de Montagut i Oix.». gencat.cat.
* «Edició digital del mapa de Catalunya de l'Institut Cartogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic de Catalunya.

## Referències

* ↑ Madoz, Pascual. Articles sobre el Principat de Catalunya, Andorra i zona de parla catalana del Regne d'Aragó al Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar. Barcelona: Curial, 1985. ISBN 84-7256-255-7.
* ↑ Burgueño, Jesús; Lasso de la Vega, Ferran. Història del Mapa Municipal de Catalunya. Barcelona: Generalitat de Catalunya, Dir. Gral. Admin. Local, 2002. ISBN 84-393-5954-3.
# Pau Malvido

Pau Malvido, pseudònim de Pau Maragall i Mira (Barcelona, 1948 - Barcelona, 21 de maig del 1994) va ser un escriptor i teòric de la contracultura barcelonina, així com també productor audiovisual. Malvido va militar en diversos col·lectius i moviments socials entre els anys seixanta, els setanta i els vuitanta. Decidí utilitzar el cognom Malvido (segon cognom de la seva àvia) per firmar els seus escrits.
Els seus articles relaten de primera mà alguns dels episodis i entorns de la contracultura barcelonina, principalment sobre la cultura hippie, rockera i freak, sobre els entorns de la cultura underground anarquista i ocupa, així com de la Formentera hippie. També relata les seves experiències sobre el consum de l'heroïna, addicció que el va portar a una mort per sobredosi l'any 1994.

## Família

Pau Malvido és fill de Jordi Maragall i Noble i net del poeta Joan Maragall i de Clara Noble. És germà de Pasqual Maragall, 127è President de la Generalitat de Catalunya, Ernest Maragall i Mira i Jordi Maragall i Mira.
També és nebot d'Ernest Maragall i Noble, Joan-Anton Maragall i Noble i Helena Maragall, cosí germà de Joan-Anton Maragall i Garriga i Julio Maragall i oncle de Cristina Maragall. És cunyat de Diana Garrigosa.

## Publicacions

L'any 2004 va ser publicat un recull d'alguns dels seus escrits i entrevistes a artistes amb el títol Nosotros los malditos, publicats amb anterioritat a la revista Star, els quals es consideren documents de referència sobre la contracultura catalana de la segona meitat del segle xx.
L'any 2010 es va realitzar el documental Morir de dia, dirigit per Laia Manresa, que gira al voltant del consum de l'heroïna a l'entorn de la contracultura catalana de finals del franquisme i durant la transició, a través de figures com la de Malvido, Mercè Pastor, Pepe Sales, Carlos Gulías i Juanjo Voltas.

## Referències

* 1 2 Malvido, Pau. Nosotros los malditos. Barcelona: Editorial Anagrama, 2004. ISBN 84-339-2393-5.
* ↑ Jerez, Diario de. «Clara Noble y Joan Maragall» (en castellà), 09-10-2017. [Consulta: 23 abril 2021].
* ↑ «Familia Maragall: el fin de una dinastía política» (en castellà), 25-06-2019. [Consulta: 23 abril 2021].
* ↑ Guillamon, Julià. La ciutat interrompuda ; seguit de El gran novel·lloide sobre Barcelona. 1. ed. Barcelona: Editorial Anagrama, maig 2019. ISBN 9788433915702.
* ↑ Méndez, Germán Labrador. Culpables por la literatura: imaginación política y contracultura en la transición española (1968-1986) (en castellà). Ediciones AKAL, 2017-04-03. ISBN 9788446044321.
* ↑ Sesé, Teresa. «Un documental retrata la llegada de la heroína a Barcelona en los años 70». La Vanguardia, 19-05-2010. [Consulta: 30 agost 2019].
# Pilar Sánchez Llabrés

Pilar Sánchez Llabrés (Palma, 1903 - Sencelles, 18 de setembre de 1936) va ser una militant socialista, feminista i anticlerical represaliada pel feixisme.
Vivia al barri de La Soledat i treballava com a venedora en el mercat de la plaça Major de Palma. Estava casada amb el socialista Miquel Borel. Durant la Segona República va tenir una alta participació política i participà com a oradora en el míting del 8 de març de 1936 celebrat a la Casa del Poble de Palma en motiu del Dia Internacional de la Dona Treballadora.
Després del cop d'estat del juliol de 1936, Pilar Sánchez s'amagà al domicili de Joan Real a la barriada dels Hostalets. Per trobar-la detingueren els seus fills i el seu marit, que va ser torturat i tancat a la presó del Castell de Bellver.
El setembre de 1936 va ser delatada, detinguda i assassinada. El seu cos va aparèixer a la finca de Son Palou de Sencelles.
Per recuperar la seva memòria es va posar una pedra Stolpersteine a la plaça de Sant Francesc Xavier de La Soledat. El 2018 i 2020 es varen excavar diverses fosses a Sencelles per intentar trobar les seves restes.

## Referències

* 1 2 Vidal Nicolau, Antoni. La Guerra Civil a Palma. Palma: Illa Edicions, 2023, p. 266. ISBN 9788412642810.
* ↑ Capellà, Llorenç. Diccionari vermell. Palma: Moll, 1989.
* ↑ «La segona fase d’exhumació de la fossa de Sencelles pretén trobar tres víctimes del franquisme». AraBalears.
# Platja de Giverola

La platja de Giverola o cala Giverola, és una platja del municipi de Tossa de Mar (Selva), ubicada a la cala de Giverola, entre la Cala Pola i la Cala Futadera. Es troba en un entorn semi-natural, encaixada enmig d'un tram de costa rocallós farcit de caletes. Limita a nord i a sud amb penya-segats. La vall del torrent de Giverola està ocupada per les instal·lacions del resort Pola-Giverola. Està formada per sorres gruixudes i grava, té 37 metres d'amplada i 172 de llargada. El pendent d'entrada a l'aigua és fort. El fons marí és de sorra a la part ampla i de roques a la part estreta.
Disposa de dutxes, guingueta, aparcament i un hotel amb restaurant a peu de platja, amb diferents instal·lacions esportives. Presenta, a més, un punt de lloguer de patins de pedals, caiacs i embarcacions de vela lleugera. També hi ha un servei de barques amb fons de vidre que recorre la costa.
L'Agència Catalana de l'Aigua efectua un control setmanal de la qualitat de l'aigua, durant la temporada de bany, amb el resultat d'excel·lent.
Separada per una zona de roca, hi ha la Platja del Racó de Llevant de Giverola, formada per graves i còdols, d'una llargada de 62 metres i una amplada de 12 metres. Les dues platges estan connectades per un túnel.
L'any 2008 es va enderrocar un restaurant que ocupava la zona de domini marítimo-terrestre, després que se li acabés la concessió i que haguessin passat vàries pròrrogues.
La zona del resort esmentat dona servei als empleats de la PTT suïssa. Fins i tot hi ha un ascensor que connecta la platja amb l'entrada del complex.

## Referències

* 1 2 3 «Cala Giverola». Agència Catalana de l'Aigua.
* ↑ «Camping cala Pola». Camping Cala Pola.
* ↑ «Resort Pola Giverola». El Punt Avui, 19-08-2023.
* ↑ «Platges i Dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona. [Consulta: 15 juliol 2023].
* 1 2 «Cala Giverola». Agència Catalana de Turisme.
* ↑ Crestas, Pako. Les platges de la Costa Brava. De Blanes a Palamós. Valls: Cossetània, 2011, p. 90. ISBN 978-84-9791-895-4.
* ↑ «Finalitzen l'enderroc del restaurant de la Cala Giverola», 27-04-2008. [Consulta: 15 juliol 2023].
* ↑ «Este resort de la Costa Brava tiene un funicular para bajar a la playa» (en castellà), 24-08-2022. [Consulta: 15 juliol 2023].
# Ricardo de Churruca y Dotres

Ricardo de Churruca y Dotres (Manila, 1900 - Barcelona, 1963) va ser un arquitecte i empresari espanyol.

## Biografia

Fill de Cosme de Churruca y Dotres Brunet Zinza, I comte de Churruca, i de Mercedes Dotres de los Santos, va néixer a Manila a causa del treball del seu pare, directiu de la Companyia General de Tabacs de Filipines. Era descendent de Cosme Damián de Churruca y Elorza, heroi de Trafalgar. Per part de pare era nebot del III marquès de Comillas i II comte de Güell, Joan Antoni Güell i López (1875-1958), que s'havia casat amb la seva tia Virginia Churruca y Dotres (1877-1950). El 1928 contragué matrimoni amb Isabel Colón de Carvajal y Hurtado de Mendoza, descendent de Cristòfor Colom.
Es va titular el 1926. Adscrit al racionalisme, va ser un dels fundadors del GATCPAC, juntament amb Josep Lluís Sert, Germà Rodríguez Arias, Raimon Duran i Reynals, Josep Torres Clavé i Sixte Illescas.
El 1929 va construir amb Francesc Fàbregas el Gran Hotel Atlántico, a Cadis. La seva principal realització és el Bloc Diagonal de Barcelona, en col·laboració amb Germà Rodríguez Arias, un complex de cinc blocs d'habitatges amb façanes que donen a l'avinguda Diagonal i als carrers d'Enric Granados i París. Els cinc blocs es van anar desenvolupant per fases, la primera iniciada el 1935 i l'última, després de la guerra civil, acabada el 1945. Altres obres seves a Barcelona són la Delegació del Patronat Nacional de Turisme, a la Gran Via de les Corts Catalanes, entre els carrers de Pau Claris i Roger de Llúria (1930); la casa Barangé (1931), a la plaça de Mons; els magatzems SEPU (1934), en col·laboració amb Ricard Ribas i Seva, a la Rambla dels Estudis; la casa Manuel Sanllehy (1935), a la Gran Via de les Corts Catalanes 737; i la casa Rosales (1935), al carrer d'Iradier, 3. També va construir una casa unifamiliar a Gavà (1932).
Passada la Guerra Civil Espanyola es va emmarcar en un estil més tradicional, encara que la seva activitat com a arquitecte va anar disminuint per dedicar-se al sector empresarial, fins a abandonar del tot la seva professió uns anys més tard.
Va ser també un eminent bibliòfil, i una conferència seva efectuada el 1956 a l'Associació de Bibliòfils de Barcelona va ser publicada amb el títol de La biblioteca particular.

## Vegeu també

* Arquitectura de Barcelona
* GATCPAC

## Referències

* ↑ Baron de Cobos de Belchite, Grandezas y títulos del reino concedidos por S.M. el rey Alfonso XIII, Madrid: Hidalguía, 1963.
* 1 2 «Ricardo de Churruca y Dotres». Arxivat de l'original el 2014-12-19. [Consulta: 20 setembre 2015].
* ↑ Cabré, Tate. Ruta del Racionalisme de Barcelona. El GATCPAC i l'arquitectura dels anys 1930. Barcelona: Ajuntament de Barcelona, 2018, p. 62. ISBN 978-84-96696-35-8.
* ↑ «Ricardo de Churruca y Dotres». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.