OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# A la pell de Jacques Chirac

A la pell de Jacques Chirac (títol original: Dans la peau de Jacques Chirac)és una pel·lícula francesa dirigida per Michel Royer i Karl Zero, estrenada el 2006. Aquest fals documental, o "docu-menteur", escenifica la biografia vídeo de Jacques Chirac, llavors President de la República Francesa, en un to molt crític i satíric. Ha estat doblada al català.
El film aconsegueix el César al millor documental l'any 2007, en la 32a cerimònia dels César.

## Argument

A la pell de Jacques Chirac segueix la carrera del polític des de la seva entrada al govern Pompidou l'any 1967 a partir de l'arxiu audiovisual dels seus passatges televisats. Es tracta que el president de la República, la veu del qual és imitada per Didier Gustin, estableixi el balanç dels seus anys de poder a un any de les eleccions presidencial i legislatives de 2007.
Michel Royer i Karl Zero han seleccionat, entre milers d'hores d'arxiu, els moments-clau de la vida de polític de Jacques Chirac, les seves contradiccions, la seva capacitat de treure's de sobre els seus enemics polítics, i, finalment, la conquesta del poder.
Segons Karl Zero, el director, el film no arriba al seu objectiu primer, a saber enderrocar definitivament la reputació de Jacques Chirac. Diu haver començat a treballar al seu film
| « | amb dues destrals a la mà | » |
, i no haver aconseguit més que mostrar
| « | el que Jacques Chirac és realment | » |
, és a dir un francès ben caricaturesc, bonàs i que considera que les lleis són per als altres, però que té un bon fons ben simpàtic.

## Repartiment

* Jacques Chirac: en el seu propi paper
* La veu de Jacques Chirac: Didier Gustin

## Al voltant de la pel·lícula

* Se sent sovint la cançó Jacques Chirac, maintenant.
* El 23 de maig de 2012 a 22 h 40 és difós pel Canal + una mena de continuació d' A la pell de Jacques Chirac titulada Chirac rebat la Campagne. Una vegada més, Karl Zero recorre a l'imitador Didier Gustin, que posa la veu a l'expresident de la República, aquesta vegada per comentar l'elecció presidencial de 2012.
* Crítica: "Un treball tan esforçat com partidista, tan aparentment veritable com en el fons truculent (...) el problema és que aquest tipus de sàtires polítiques només convencen als ja convençuts" Javier Ocaña El País
* Premis: César al millor documental (2007)

## Referències

* ↑ «ésAdir > Filmoteca: pel·lícules > A la pell de Jacques Chirac». [Consulta: 14 febrer 2019].
* ↑ AlloCine. «Dans la peau de Jacques Chirac». [Consulta: 14 febrer 2019].
* ↑ «"Chirac rebat la campanya"». Canal +.
# Serra de Comaermada

La Serra de Comaermada és una serra situada entre els municipis de Bellver de Cerdanya i de Meranges, a la comarca de la Baixa Cerdanya, amb una elevació màxima de 2.736 metres.
# Roca del Corb (Sentmenat)

La Roca del Corb és una muntanya de 537 metres que es troba al municipi de Sentmenat, a la comarca del Vallès Occidental.
# Corona del Mallo

La Corona del Mallo és una muntanya de 2.535 metres que es troba a la província d'Osca (Aragó).
# Nils Backlund

Nils Robert Backlund (Estocolm, 25 d'octubre de 1896 – Estocolm, 3 de desembre de 1964) va ser un waterpolista suec que va competir durant la dècada de 1920.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on va disputar la competició de waterpolo, en què guanyà la medalla de bronze. Quatre anys més tard, als Jocs de París, va finalitzar en quarta posició de la competició de waterpolo.

## Referències

* 1 2 «Nils Backlund Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 27 de gener 2012. [Consulta: 15 setembre 2017].
# Cristina Plazas Hernández

Cristina Plazas Hernández (Madrid, 30 de setembre de 1969) és una actriu de teatre, cinema i televisió. Treballa tant en el panorama català com el castellà i té una carrera reconeguda tant per la critica com pel públic. La qual li ha portat ha guanyar premis importants d'interpretació.
Tot i néixer a Madrid, amb 21 anys se'n va a viure a València i comença a treballar com a actriu professional. A escala estatal, va agafar fama pel seu paper d'Eulàlia a la sèrie de TVE Amar en tiempos revueltos. Últimament ha participat a La Riera de Televisió de Catalunya en el paper de Cristina Padró, i en altres sèries espanyoles com Vis a Vis i Velvet. També ha fet pel·lícules com El país del miedo que es va presentar en el passat Festival de Màlaga.

## Premis i nominacions

* Cartelera Levante i Premi Tirant com a millor actriu per la pel·lícula L'illa de l'holandès.
* Premi de la Critica per l'obra de teatre Algo auténtico.
* Premi a la millor interpretació femenina (Premis de les Arts Escèniques de la Generalitat Valenciana) per l'obra de teatre Mandíbula afilada.
* Premi A.I.T com a millor actriu per l'obra La Lección.
* Premi Miguel Mihura com a millor actriu per l'obra Fuenteovejuna.

## Referències

* ↑ http://hoycinema.abc.es/perfil-cine/cristina-plazas-507432/biografia.html
* ↑ http://www.rtve.es/noticias/20150421/pais-del-miedo-retrato-cinematografico-cobardia-festival-malaga/1133863.shtml.html
* ↑ http://www.elmundo.es/elmundo/2005/12/27/cultura/1135702388.html

## Enllaços externs

* La seva fitxa a LaHiguera
# Sigmodontinis

Els sigmodontinis (Sigmodontini) són una tribu de rosegadors de la família dels cricètids. Els únics representants vivents d'aquest grup són les espècies del gènere Sigmodon, que en alguns països es coneixen amb el nom de «rates cotoneres» perquè construeixen el niu prop del cotó. El gènere extint Prosigmodon visqué a Nord-amèrica durant el Miocè superior i el Pliocè.

## Referències

* 1 2 Entrada «Sigmodontini» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
# Walter Maurer

Walter Stark Maurer (Kenosha, Wisconsin, 9 de maig de 1893 - Chicago, Illinois, 18 de maig de 1983) va ser un lluitador estatunidenc, especialista en lluita lliure, que va competir a començaments del segle xx.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on va guanyar la medalla de bronze en la competició del pes semipesant del programa de lluita lliure.

## Referències

* ↑ «Walter Maurer Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 12 d’abril 2012. [Consulta: 25 agost 2017].
# Andrí Vovk

Andrí Bohdànovitx Vovk (en ucraïnès: Андрі́й Богда́нович Вовк; Lviv, 22 de novembre de 1991) és un jugador d'escacs ucrainés que té el títol de Gran Mestre Internacional des del 2009. És germà d'Iuri Vovk.
A la llista d'Elo de la FIDE del gener del 2020, hi tenia un Elo de 2602 punts, cosa que en feia el jugador número 18 (en actiu) d'Ucraïna. El seu màxim Elo va ser de 2.654 punts, a la llista d'abril de 2015.

## Resultats destacats en competició

Va començar a jugar escacs el 1998. El 2006 va obtenir el títol de MI i el de GM el 2009. Va obtenir la medalla de plata en el campionat d'Ucraïna Sub-20, el campió fou el seu germà.
El 2008 fou tercer a la Copa Transkarpathian jugat a Mukàtxevo (el campió fou Darmén Sadvakàssov). El 2009 fou segon al torneig Hogeschool Zeeland jugat a Vlissingen. El 2010 fou campió al torneig Internationale Deutsche Jugendmeisterschaft jugat a Rosenheim.
El 2011 fou segon al Memorial Vassilixin, el 2012 subcampió al memorial Oliver Gonzalez i vencedor del Sommer-Open jugat a Baden-Baden, el 2013 guanyà l'Obert d'Andorra, el 2014 fou tercer a l'Obert de Neckar (Alemanya) i segon a l'obert de Karpos (Macedònia). El juliol de 2015 fou subcampió de l'Obert d'Andorra amb 7½ punts de 9 (el campió fou Julio Granda).
El febrer del 2016 fou 2-8è (cinquè en el desempat) del 32è Obert Cappelle-la-Grande amb 7 punts de 9, els mateixos punts que Eduardo Iturrizaga, Christian Bauer, Mhamal Anurag, Artur Iussúpov, Krishnan Sasikiran i Kaido Külaots (el campió fou Gata Kamsky). El maig de 2016 guanyà l'Obert de Salento en solitari amb 7 punts de 9, mig punt per davant de Oskar Wieczorek i Edwin van Haastert.

## Notes i referències

* ↑ «Nota biogràfica d'Andrí Vovk» (en anglès). Chessgames.com. [Consulta: 21 juliol 2015].
* ↑ «"Rànquing d'escaquistes per federació: Ucraïna"» (en anglès). lloc web de la FIDE. [Consulta: 8 gener 2020].
* ↑ Posició al rànquing mundial i evolució Elo d'Andrí Vovk «benoni.de» (en alemany). Arxivat de l'original el 2015-09-23. [Consulta: 17 juliol 2015].
* 1 2 «Biografia». [Consulta: 21 juliol 2015].
* ↑ «ITT "A" Transkarpathian Cup - 2008». FIDE. [Consulta: 21 juliol 2015].
* ↑ «Hogeschool Zeeland Chess Tournament». FIDE. [Consulta: 21 juliol 2011].
* ↑ «Internationale Deutsche Jugendmeisterschaft». FIDE. [Consulta: 17 juliol 2011].
* ↑ «Julio Granda Zuniga repeats success in Andorra Open». chessdom.com. [Consulta: 27 juliol 2015]. (anglès)
* ↑ «Kamsky wins Cappelle la Grande Open». [Consulta: 25 maig 2016]. (anglès)
* ↑ «5° Open Internazionale del Salento». chess-results.com. [Consulta: 31 maig 2016].
# Ferran Vilajosana i Sesé

Ferran Vilajosana i Sesé (Barcelona, 1988) és un actor català principalment conegut a Catalunya pel paper que va fer al Canal Super3 com a Roc del 2006 al 2014. També és conegut pels seus papers en pel·lícules com Tengo ganas de ti o Amar es para siempre.

## Filmografia
### Televisió

* El cor de la ciutat, un episodi, com a Noi (2005)
* Club Super3, com a Roc (2006-2014)
* El corazón del océano, com a Pelayo (2014)
* Amar es para siempre, com a Ismael Blasco Santiesteban (2014-2015)
* Com si fos ahir, com a Raül (2020)

### Llargmetratges

* Sing for Darfur, repartiment Dir. Johan Kramer (2008)
* Tengo ganas de ti, com a Luque. Dir. Fernando González Molina (2012)
* Gente que viene y bah (2018)

### Curtmetratges

* Tiempo repetido, repartiment Dir. Carles Velat Angelat (2007)
* Passeig nocturn, com a el fill. Dir. Oriol Rovira (2007)
* Blaumut - Cartes de l'orient, com el net. Dir. Oriol Cuadern (2015)

### Teatre

* Novecento. Dir. Fernando Beurnés
* Macbeth. Dir. Calixto Bieito
* Sis personatges en busca de l'autor. Dir. Joan Ollé
* Antígona. Dir. Teresa Canas
* Cabaret cabró. Dir. Jango Edwards
* Wii. Dir. Raquel Tomàs
* Ensam. Dir. Teresa Vilardell
* History boys. Dir. Josep Maria Pou
* Marburg. Dir. Rafael Durán
* Prime time. Dir. Martí Torras
* Ball de titelles. Dir. Ramón Simó
* Shopping and fucking. Dir. Mark Ravenhill
* La calavera de Connemara. Dir. Iván Morales
* El cojo de Inishmaan. Dir. Gerardo Vera
* La importància de ser Frank. Dir. David Selvas
* El temps i els Conway. Dir. Àngel Llàcer
* La tendresa. Dir. Alfredo Sanzol

## Referències

* ↑ http://www.antena3.com/series/amar/despedidas/ferran-vilajosana-voy-aqui-corazon-mas-grande_2015062300057.html
# Aleksandra Timoixenko

Aleksandra Timoixenko (en ucraïnès: Олександра Тимошенко) (Boguslav, Unió Soviètica 18 de febrer de 1972) és una gimnasta rítmica ucraïnesa, ja retirada, guanyadora de medalles olímpiques per la Unió Soviètica.
Va participar, als 16 anys, en els Jocs de Seül 1988, on va aconseguir guanyar la medalla de bronze en el concurs complet individual de gimnàstica rítmica en representació de la Unió Soviètica. En els Jocs de Barcelona 1992, i en representació de l'Equip Unificat, va aconseguir guanyar la medalla d'or en aquesta mateixa prova, just per davant de la valenciana Carolina Pascual. Juntament amb Tatiana Gutsu i Oleh Kucherenko, Oleksandra Tymoshenko també va ser una de les primeres olímpiques honorades als Jocs Olímpics de 1992 quan es va hissar la bandera d'Ucraïna i es va tocar l'himne ucraïnès.
Al llarg de la seva carrera ha guanyat dotze medalles en el Campionat del Món de gimnàstica rítmica, entre elles deu medalles d'or, i vint-i-quatre medalles en el Campionat d'Europa de la mateixa disciplina. En concret, va ser campiona mundial de 1989, plata de 1991 i dues vegades (1988, 1990) campiona d'Europa. i en representació de l'Equip Unificat, va aconseguir guanyar la medalla d'or en aquesta mateixa prova, just per davant de la valenciana Carolina Pascual.

## Resultats olímpics detallats

| Any | Competició | Ubicació | Música | Aparell | Puntuació-final |
| 1992 | Jocs Olímpics | Barcelona | | Al voltant | 59.037 |
| 1992 | Jocs Olímpics | Barcelona | | Prelim | 19.487 |
| 1992 | Jocs Olímpics | Barcelona | Música de Gori, Gori Moya Zvezda del romanç rus de Vladimir Bystryakov | Corda | 9.950 |
| 1992 | Jocs Olímpics | Barcelona | Música del tema d'amor de Wild Orchid de Simon Goldenberg i Geoff MacCormack | Aro | 9.950 |
| 1992 | Jocs Olímpics | Barcelona | I Spoved de Vladimir Bystryakov | Pilota | 9.700 |
| 1992 | Jocs Olímpics | Barcelona | ? | Clubs | 9.950 |
| Any | Competició | Ubicació | Música | Aparell | Puntuació-final |
| 1988 | Jocs Olímpics | Seül | | Al voltant | 59.875 |
| 1988 | Jocs Olímpics | Seül | | Prelim | 19.875 |
| 1988 | Jocs Olímpics | Seül | Llegenda (de la Suite Española) d'Isaac Manuel, Francisco Albaniz | Cinta | 10.000 |
| 1988 | Jocs Olímpics | Seül | Summertime (de Porgy i Bess) de George Gershwin | Corda | 10.000 |
| 1988 | Jocs Olímpics | Seül | ? | Pilota | 10.000 |
| 1988 | Jocs Olímpics | Seül | Summertime (de Porgy i Bess) de George Gershwin | Clubs | 10.000 |

## Referències

* 1 2 Gutman, Dan. Gymnastics (en anglès). Penguin, 1998-08-01. ISBN 978-1-101-16065-7.
* ↑ When had actually at first sounded the Ukrainian anthem at Olympics (Коли насправді вперше пролунав Гімн України на Олімпіаді). Espreso.tv. 28 juliol 2015
* ↑ Nauright, John; Parrish, Charles. Sports Around the World: History, Culture, and Practice (en anglès). ABC-CLIO, 2012. ISBN 978-1-59884-300-2.
* ↑ «Timoschenko RG music list». rgforum. Arxivat de l'original el 2016-03-05. [Consulta: 13 març 2022].
# Maria Gorokhòvskaia

Maria Gorokhòvskaia (en rus: Мария Гороховская; en ucraïnès: Марія Гороховська) (Ievpatòria, Unió Soviètica 1921 - Tel-Aviv, Israel 2001) fou una gimnasta artística soviètica, guanyadora de set medalles olímpiques.

## Biografia

Va néixer el 17 d'octubre de 1921 a la ciutat de Ievpatòria, situada a la península de Crimea, que en aquells moments formava part de la República Socialista Soviètica d'Ucraïna (Unió Soviètica) i que avui dia forma part d'Ucraïna.
Va morir el 7 de juliol de 2001 a la ciutat de Tel-Aviv (Israel), on s'havia establert l'any 1990 amb la seva família d'origen jueu.

## Carrera esportiva

Va participar, als 30 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1952 realitzats a Hèlsinki (Finlàndia), on per primera vegada les dones pogueren competir de forma individual (des de 1928 hi havia competició femenina però únicament en la prova d'equips). En aquests Jocs aconseguí guanyar set medalles olímpiques, un fet que encara cap dona ha superat en uns Jocs: la medalla d'or en la prova femenina per equips i en la prova individual, i la medalla de plata en la prova d'exercici de terra, salt sobre cavall, barres asimètriques, barra d'equilibris i la prova de concurs per aparells.
Al llarg de la seva carrera guanyà dues medalles en el Campionat del Món de gimnàstica artística, entre elles una medalla d'or.

## Referències

* ↑ (anglès) Leading Olympic Medalists Arxivat 2013-01-03 at Archive.is
# Imagawa Yoshimoto

    En aquest nom japonès, el cognom és Imagawa.
Imagawa Yoshimoto (今 川 義 元, 1519 - 12 de juny de 1560) va ser un dàimio (senyor feudal) a principis del període Sengoku al Japó. Amb base a la província de Suruga, va ser un dels tres dàimio que van dominar la regió de Tokaido.

## La batalla d'Okehazama

El 1560, després de formar una aliança amb els clans Takeda i Hōjō, Yoshimoto es va dirigir a la capital amb Matsudaira Motoyasu de Mikawa. Tot i tenir una força important de 25.000 homes, Yoshimoto deliberadament anuncià que comptava amb 40.000 efectius. Si bé aquesta declaració posava amb temor a una gran quantitat de faccions, a Oda Nobunaga no el va afectar.
Amb moltes victòries, Yoshimoto deixava el seu exèrcit amb la guàrdia baixa i van començar a celebrar amb vi, música i sake. Un atac per sorpresa de l'exèrcit d'Oda després d'un fort aiguat va fer que les tropes de Yoshimoto es retiressin de manera desordenada i ell va ser assassinat (batalla d'Okehazama).
Imagawa Ujizane va prendre la direcció de família després de la mort de Yoshimoto, però el clan Imagawa va caure del poder i eventualment es va convertir en servent del clan Tokugawa.
Encara que va ser un poderós dàimio en el seu propi han, Imagawa Yoshimoto és més recordat pel seu amor al joc de pilota kemari, i ser víctima de l'ascens d'Oda Nobunaga.
# Firmicuts

Els firmicuts (Firmicutes) són un grup de bacteris, la majoria dels quals tenen una paret cel·lular, el que els dona qualitat de grampositius. Alguns firmicuts (els mol·licuts, entre els quals hi ha elsmicoplasmes), manquen de paret cel·lular. Això fa que no es puguin acolorir amb la tinció de Gram i a més també manquen d'una segona membrana trobada en la majoria de bacteris gramnegatius. D'altres però, com Megasphaera, Pectinatus, Selenomonas i Zymophilus tenen una pseudomembrana exterior porosa que els fa gramnegatius.
El terme 'firmicuts' va ser creat originalment per a incloure tots els bacteris grampositius, però després va restringir-se a un grup base de formes relacionades, anomenat grup de contingut GC baix, en contraposició als actinobacteris que tenen un contingut GC alt. Els bacteris del grup dels firmicuts tenen forma de ram o de bastó, per això porten les denominacions -cocs o bacil en la seva nomenclatura.
Molts dels firmicuts produeixen endòspores, que els fa resistents a la dessecació i poden sobreviure en circumstàncies extremes. Es poden trobar en diversos hàbitats i tenen alguns agents patògens molt notables. Una de les famílies de firmicuts, els heliobacteris, obté la seva energia a través de la fotosíntesi.
Els firmicuts tenen un paper important en la producció de cervesa, vi i sidra. L'investigador nord-americà Jeffrey Gordon van fer la troballa que en els éssers humans obesos i en els ratolins tenen un percentatge més baix de bacteris de la família Bacteroidetes i en major quantitat bacteris de la família firmicuts.

## Classificació

El grup es divideix típicament en tres classes: Bacils, Anaerobis facultatius, Clostridia, organismes Anaerobis i mol·licuts. En els arbres filogenètics, els dos primers grups semblen ser parafilètics, de manera que és possible que en un futur proper aquests grups de famílies pateixin una reestructuració. En l'actualitat es reconeixen més de 272 gèneres de la branca Firmicuts, essent els més importants:
Bacil, ordre Bacillales
* Bacils
* Listeria
* Staphylococcus
Bacil, ordre Lactobacils
* Enterococcus
* Lactobacils
* Lactococcus
* Leuconostoc
* Pediococcus
* Streptococcus
Clostridia
* Acetobacterium
* Clostridium
* Eubacterium
* Heliobacteria
* Heliospirillum
* Pectinatus
* Sporomusa
Mol·licut
* Mycoplasma
* Spiroplasma
* Ureaplasma
* Erysipelothrix

## Galeria

* Bacillus anthracis
* Bacillus cereus
* Staphylococcus aureus
* Enterococcus
* Streptococcus lactis
* Oenococcus oeni
* Clostridium tetani
* Clostridium perfringens

## Referències

* Seth Borenstein, "Scientists link weight to gut bacteria" , Yahoo News, 20 de desembre de 2006 (enllaç trencat el 14 de gener de 2007
* Robin Marantz Henig, "Fat Factors" , New York Times Magazine, 13 d'agost de 2006.
* Ley et al. 2006, "Obesity alters gut microbial ecology" , Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America, 2 d'agost de 2005.
# Conjugació bacteriana

La conjugació bacteriana o parasexualitat bacteriana és el procés de transferència d'un plasmidi (un fragment de l'ADN que conté gens). Tot i el seu nom només comparteix lleus similituds amb la reproducció sexual dels eucariotes. El plasmidi transferit pot tornar a quedar lliure en el citoplasma de la cèl·lula receptora o bé incorporar-se al seu cromosoma bacterià, promogut per determinats tipus de plasmidis, que porten un conjunt de gens els productes del qual participen en el procés, i que requereix contactes directes entre ambdues, amb intervenció d'estructures superficials especialitzades i de funcions específiques (pili sexuals en els gramnegatius, i contacte íntim en el grampositius). Alguns d'aquests plasmidis es comporten com episomes, és a dir, que poden integrar-se en el cromosoma bacterià; en aquest cas, si es produeix la conjugació, es pot transferir el mateix plasmidi més un segment adjacent del cromosoma, que al mateix temps podrà recombinar-se amb seqüències homòlogues del cromosoma del receptor, donant lloc a un cromosoma híbrid.

## Vegeu també

* Resistència als antibiòtics
# David Ginola

David Ginola (Gassin, França, 25 de gener de 1967) és un exfutbolista francès, internacional en 17 ocasions amb la selecció de futbol de França, si bé un greu error seu costà a França la no classificació per la Copa del Món de Futbol de 1994, fet que provocà que el seleccionador Aimé Jacquet no el convoqués en més ocasions. Ginola destacà per ser un jugador ofensiu de gran creativitat.
A més a més, Ginola també protagonitzà com a actor diferents espots publicitaris, estacant-ne especialment els de L'Oréal, i va actuar en la pel·lícula L'últim salt.

## Trajectòria

A nivell de clubs, Ginola inicià la seva carrera futbolística professional l'any 1985 a les files del Sporting Toulon Var, passant d'allí al Racing Club Paris l'any 1988, per acabar recalant al Stade Brestois 29 l'any 1990.
L'any 1992 Ginola fitxa pel Paris Saint-Germain FC, equip amb el qual es donarà a conèixer i guanyaria la Lliga National 1 de 1994, la Copa francesa de 1993 i 1995, així com la Copa de la Lliga de 1995.
La temporada 1995/96 Ginola emigra a Anglaterra i fitxa pel Newcastle United, d'on després de 2 temporades marxaria al Tottenham Hotspur FC, on guanyaria la Carling Cup de 1999. Posteriorment també jugà amb l'Aston Villa i l'Everton FC.

## Palmarès

* 1 Lliga francesa: 1994 (PSG)
* 2 Copa francesa: 1993 i 1995 (PSG)
* 1 Copa de la Lliga: 1995 (PSG)
* 1 Carling Cup anglesa: 1999 (Tottenham)

## Referències

* ↑ «David Ginola». Arxivat de l'original el 17 juny 2008. [Consulta: 23 setembre 2008].
* ↑ Brodkin, Jon «Ginola emulates Bergkamp with second player award | Football | guardian.co.uk». The Guardian [Londres], 07-05-1999 [Consulta: 9 novembre 2009].
* ↑ Thomas, Russell «Ginola picks up Gregory gauntlet | Football». The Guardian [Londres], 31-07-2000 [Consulta: 9 novembre 2009].
* ↑ «Article: [1] FOOTBALL: ONE DOWN, JUAN TO GO; Ginola joins Everton and Taylor battles to keep Angel.(Sport) – The Mirror (Londres, Anglaterra) | HighBeam Research – FREE trial». Highbeam.com, 09-02-2002. Arxivat de l'original el 26 d'octubre 2012. [Consulta: 9 novembre 2009].
# Vall d'Estós

La vall d'Estós ie una de les valls secundàries que n'ixen lateralment (dan sentiu norte-nortueste) de la vall de Benás, recorrent-la el riu Estós, que ie afluient de l'Éssera. Ie a dintre del Parque Natural de Pocets-Maladeta.
La vall d'Estós se recórre per una pista habilitada especialment pal turismo que fa 6 quilòmetres, des de l'entrada a la vall al cubilar d'Estós, a 1895 metres d'altura, en salvant una diferència d'altura de set-cents metres.

## Acceso

Per arribar-ie ie recomendau caminar, sortint de Benás (1140 metres) per la carretera o també pel camín dels sacs. El camín ens porta pel pont que cruce l'Éssera, a poquets metres dimpués se dreta enta la central hidroelèctrica de la Ruda, agon hi hei un pont que cruce altra vegada enta ponent. Ie per esta arresa que s'agafa un camín per on d'antes hi passaven els bestiars i quan se seguixe prou mos trobem al costat del càmping Aneto i del pont i l'ermita de sant Txaime i, una mica mài amunt, hi ha el cubilar d'Estós. Hi som arribats.

## Bibliografia

* «Vall d'Estós». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Óscar Casanovas

Óscar Casanovas (Avellaneda, 15 de maig de 1914 - Argentina, 1987) va ser un boxejador argentí que va competir durant la dècada de 1930.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Berlín, on guanyà la medalla d'or en la categoria del pes ploma del programa de boxa. En la final va guanyar al sud-africà Charles Catterall. Com a professional va disputar dos combats, un guanyat i un altre perdut.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Charlie Catterall». [Consulta: 17 setembre 2021].
* ↑ «BoxRec: Oscar Casanovas». [Consulta: 17 setembre 2021].