OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Monoblast

Els monoblasts són les cèl·lules progenitores compromeses precursores dels monòcits, que al seu torn es diferenciaran en macròfags o de cèl·lules dendrítiques. Són la primera etapa de desenvolupament en la monocitopoesi (el procés d'hematopoesi que condueix a la producció de monòcits). El seu destí de cèl·lules mieloides és induït per la concentració de citocines de les quals estan envoltades durant el desenvolupament. Aquestes citocines indueixen l'activació de factors de transcripció que empenyen a completar el destí dels monoblasts. Els monoblasts es troben normalment a la medul·la òssia i no apareixen a la sang perifèrica normal. Maduren en monòcits que, al seu torn, es converteixen en macròfags. Aleshores es veuen com a macròfags a la sang perifèrica normal i a molts teixits diferents del cos. Els macròfags poden produir una varietat de molècules efectores que inicien respostes inflamatòries locals i sistèmiques, i estan equipades per lluitar contra els invasors estrangers mitjançant receptors de reconeixement de patrons per detectar l'antigen com a part de la resposta immunitària innata.

## Referències

* 1 2 «Monocyte and macrophage differentiation: circulation inflammatory monocyte as biomarker for inflammatory diseases». Biomarker Research, vol. 2, 1, 01-01-2014, pàg. 1. DOI: 10.1186/2050-7771-2-1. PMC: 3892095. PMID: 24398220.
* ↑ «Monoblast» (en anglès americà). Biology Articles, Tutorials & Dictionary Online, 07-10-2019. [Consulta: 27 febrer 2021].
* ↑ Cellular and molecular immunology. 7th. Philadelphia: Elsevier/Saunders, 2012. ISBN 9781437715286. OCLC 698580696.
* ↑ Junqueira's basic histology: text and atlas. Thirteenth. Nova York: McGraw-Hill Medical, 2013-02-22. ISBN 9780071807203. OCLC 854567882.
# Monobactàmic

Els monobactàmics, en anglès:Monobactams, són compostos antibiòtics β-lactàmics en els quals l'anell de β-lactama està sol i no està fos amb un altre anell (en contrast amb la majoria dels altres β-lactàmics, que tenen com a mínim dos anells). Només actuen contra bacteris gram negatius.
Comercialment, només hi ha un medicament anomenat aztreonam.
Altres exemples de monobactams són tigemonam, nocardicin A, i tabtoxin.
Els efectes adversos de l'ús de monobactams poden incloure problemes en la pell i en el fetge, o tenen reaccions d'hipersensibilitat encreuada amb la penicil·lina.

## Referències

* ↑ Fuchs PC, Jones RN, Barry AL «In vitro antimicrobial activity of tigemonam, a new orally administered monobactam». Antimicrob. Agents Chemother., 32, 3, març 1988, pàg. 346–9. PMC: 172173. PMID: 3259122.

## Enllaços externs

* «Monobactàmic» (en anglès). Medical Subject Headings.
# Michoacán

Michoacán (oficialment: Michoacán de Ocampo) és un dels 31 estats de Mèxic, a l'oest del país. Limita al nord-oest amb l'estat de Colima i Jalisco, al nord amb l'estat de Guanajuato i estat de Querétaro, a l'est amb l'estat de Mèxic, al sud-est amb Guerrero i al sud-oest amb l'oceà Pacífic. El nom de l'estat prové de la paraula indígena Mitxuacan, que en català significa "lloc de pescadors". Durant l'època prehispànica era una de les quatre províncies de la civilització purépetxa, la capital de la qual era Tzintzuntzan. Durant l'època colonial Michoacan va pertànyer a la província de Nova Galícia, sota la Nova Espanya, la capital de la qual era "Valladolid", que avui és la ciutat de Morelia.
L'estat de Michoacán està dividit en 113 municipis. Econòmicament l'activitat principal és l'agricultura. Els productes principals són l'alvocat (el més productiu del país), cigró, llimona, sèsam, sorgo i maduixa. De la ramaderia, és un important productor de bestiar boví. També conté jaciments d'or, plata, plom, zinc, barita i coure.
L'orografia de l'estat és molt accidentada, ja que és travessat per la Sierra Nevada Mexicana i la Sierra Madre del Sur. Els llacs principals són el Cuitzeo, el Pátzcuaro i el Zirahuén. El riu més important és el riu Lerma, que abasteix la presa de Tepuxtec amb el qual es produeix energia hidroelèctrica.
A Michoacán, només el 3% de la població parla una llengua indígena. La principal llengua indígena (el 89% dels parlants de llengua indígena de l'estat) és el purépetxa, una de les 62 llengües ameríndies que són reconegudes pel govern federal.
L'any 2018, un equip internacional d'arqueòlegs va descobrir a la zona d'Angamuco un jaciment que antigament havia acollit la que probablement va ser la ciutat més gran de Mesoamèrica, amb una extensió de 35 km². En tan sols un kilòmetre quadrat van trobar-hi fins a 1.500 restes arqueològiques de la gran ciutat de la cultura purépetxa. S'hi van detectar més de 40.000 fonaments d'edificacions, i les restes de piràmides i places obertes que s'agrupaven en vuit àrees del centre de la urbs prehispànica. Gràcies a la tecnologia d'escàner amb làser i a un sistema GPS es va fer la reconstrucció digital de la ciutat, que també va ajudar a detectar-ne la seva ubicació i a poder-ne determinar la magnitud, així com també a conèixer-ne el traçat i la seva organització urbana. Els elements més antics daten de l'any 900. Un dels arqueòlegs va remarcar com de rellevant resultava que la mida del jaciment d'Angamuco fos tan gran en una època en la qual generalment les civilitzacions vivien en ciutats petites, tret de Tenochtitlán, i va explicar que segurament la ciutat va ser habitada per més de 100.000 persones entre els anys 1000 i 1350.

## Referències

* ↑ «Michoacán». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Castillo, Fernando «Descubren en México ciudad prehispánica purépecha tan grande como Manhattan» (en castellà). Cultura colectiva, 21-02-2018 [Consulta: 24 novembre 2019]. Arxivat 2021-01-11 a Wayback Machine.
# Miquel Colàs Piquer

Miquel Colàs Piquer és un industrial i polític català nascut a Tolosa de Llenguadoc el 1933 i resident a Reus des de ben petit. Junt amb un amic, Ramon Giné i Martí va fundar el 1960 l'empresa "Colás i Giné" dedicada al cafè, que va esdevenir la important empresa Brasilia el 1972. També fou l'urbanitzador junt amb altres socis de "Castellmoster", una extensa urbanització entre Castellvell del Camp i Almoster. El 1977, quan va dimitir Francesc Llevat, va ser designat alcalde de Reus, davant la negativa del doctor Lluís Muntadas, primer tinent d'alcalde, per a substituir-lo. Era una persona propera a l'antic règim, regidor provinent del terç corporatiu per la Cambra de Comerç, però sensible als corrents democràtics tot i que es confessava apolític. Sabia que s'estava en període de transició, i el juliol de 1977 va fer aprovar una moció per treure el "yugo y las flechas" símbols falangistes, del monòlit que hi havia a la plaça de "los Mártires" (avui plaça de la Llibertat), considerant que era un monument a tots els que van morir a la guerra civil. Algunes de les seves actuacions van resultar polèmiques, com l'obsequi que va fer al Papa de Roma de l'escultura de La Pastoreta, de Joan Rebull amb motiu de la beatificació de la Mare Molas, argumentant que l'escultor s'havia compromès a fer-ne una de nova. A les eleccions municipals de 1979 va ser elegit el socialista Carles Martí Massagué. Colàs va cessar de l'alcaldia amb aires de triomfador. En l'intermedi entre les eleccions municipals i la presa de possessió del nou consistori democràtic, Colàs va capitalitzar molts actes, des d'acompanyar al President Tarradellas en la seva visita a la ciutat fins a la inauguració de la polèmica nova estació d'autobusos. Tanmateix, Colàs es va saber introduir en els engranatges del sistema democràtic: el gener de 1979 va ser nomenat pel Conseller de Governació de la generalitat un dels dos representants de la província per a integrar-se a la Comissió d'Urbanisme de Catalunya i el maig de 1979 va ser nomenat des de la Conselleria de Política Territorial com una de les nou persones que havien d'integrar la Comissió de Transport de Catalunya. Miquel Colàs va continuar després amb la seva activitat industrial, i va vendre, amb el seu soci, l'empresa Brasilia a Nestlé, dedicant-se principalment als negocis immobiliaris i al Patronat de la Fira de Reus.

## Referències

* ↑ «50 aniversario Cafés Brasilia». Arxivat de l'original el 2015-02-28. [Consulta: 10-V-2015].
* ↑ Martí i Martí, Josep M. Periodisme radiofònic i transició política a Reus. Valls: Cossetània, 1998, p. 65. ISBN 8489890072.
* ↑ Gavaldà, Antoni. "Reus en la transició". A: Història general de Reus, vol. V. Reus: l'Ajuntament, 2003, p. 17-18. ISBN 8489688222
# Monzuno

Monzuno (en dialecte bolonyès: Munzón) és un comune (municipi) de la Ciutat metropolitana de Bolonya (antiga província de Bolonya), a la regió italiana d'Emília-Romanya, amb una població de 6.375 habitants l'1 de gener de 2018.
El territori del municipi està situat al vessant occidental de la vall del riu Savena, al vessant nord del Monte Venere i al costat esquerre dels rierols Setta i Sambro.

## Història

Al segle xii, Monzuno estava sota el domini del Marquesat de Toscana. Després dels senyors llombards, va passar a ser una possessió dels Ubaldini i posteriorment va ser lliurat a Matilde de Canossa. Finalment, es va dividir entre les famílies nobles Da Monzuno, Da Montorio i Da Panico.
Sota el govern de Matilde de Canossa, el Castell formava part de la cort de Scanello i després se cedí a l'Església de Pisa. Posteriorment va adquirir la independència sota el senyoriu local que havia sorgit dels Ubaldini. Els Da Monzuno van guanyar els Da Montorio i van demanar ajuda a l'Església, prenent partit amb els Geremeis (que eren güelfs) contra els Lambertazzi (que eren gibel·lins). No obstant això, durant la crisi van mostrar els seus veritables colors polítics, alineant-se amb els nobles en detriment de la classe mitjana. Els bolonyesos, d'altra banda, coneixien perfectament l'ombra política dels nobles i, per tant, van intentar limitar el seu poder. L'any 1371 Bolonya va obtenir la subjugació de Monzuno i del Castell d'Aligrano. No obstant això, com els gibel·lins de Bolonya van planejar obrir la porta de la ciutat al marquès Nicolau II d'Este, Guiduccio da Monzuno va prendre part a favor dels insurgents i va decidir donar suport als Lambertazzi. Bolonya va respondre amb resolució i va enviar la infanteria i la cavalleria per ocupar el castell. Monzuno es va convertir en un comissariat a finals del segle xv, sota el govern de Joan II Bentivoglio. Més tard, el districte va ser lliurat el 1514 a la família Manzoli i després als ducs d'Acquasparta.
El 1810 es va establir el municipi de Monzuno, al qual també es van incorporar els llogarets de Trasasso, Brigola, Gugliara, Vado, Monterumici, Brigadello, Brento, Valle di Sambro, Gabbiano, Montorio i Rioveggio. La història més recent marca un gran moviment insurgent després de la caiguda del feixisme, durant la Segona Guerra Mundial amb Mario Musolesi, més conegut com Il lupo ("el llop"), cap de la fracció partisana de Stella Rossa ("estrella vermella").

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st January 2018» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 19 febrer 2019].
# Montmain (Costa d'Or)

Montmain és un municipi francès, situat al departament de la Costa d'Or i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2007 tenia 93 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Montmain era de 93 persones. Hi havia 37 famílies, de les quals 4 eren unipersonals (4 dones vivint soles i 4 dones vivint soles), 21 parelles sense fills i 12 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 44 habitatges, 39 eren l'habitatge principal de la família, 4 eren segones residències i 1 estava desocupat. 43 eren cases i 1 era un apartament. Dels 39 habitatges principals, 31 estaven ocupats pels seus propietaris, 6 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 2 estaven cedits a títol gratuït; 2 tenien dues cambres, 2 en tenien tres, 15 en tenien quatre i 20 en tenien cinc o més. 29 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 18 habitatges hi havia un automòbil i a 20 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Montmain el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 4 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 4 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 4 |
| 4 | 50 a 54 | 0 |
| 4 | 45 a 49 | 8 |
| 4 | 40 a 44 | 0 |
| 0 | 35 a 39 | 0 |
| 4 | 30 a 34 | 0 |
| 4 | 25 a 29 | 4 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 8 |
| 4 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 8 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 68 persones, 51 eren actives i 17 eren inactives. De les 51 persones actives 47 estaven ocupades (22 homes i 25 dones) i 4 estaven aturades (1 home i 3 dones). De les 17 persones inactives 11 estaven jubilades, 1 estava estudiant i 5 estaven classificades com a «altres inactius».

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Montmain a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Montmain a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Mountain View (comtat de Santa Clara)

Mountain View és una població del Comtat de Santa Clara a Califòrnia (Estats Units d'Amèrica).

## Demografia

Segons el cens del 2000 Mountain View tenia 70.708 habitants, 31.242 habitatges, i 15.902 famílies. La densitat de població era de 2.263,7 habitants/km².
Dels 31.242 habitatges en un 23,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 40% hi vivien parelles casades, en un 7,3% dones solteres, i en un 49,1% no eren unitats familiars. En el 35,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,25 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,97.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 18% tenia menys de 18 anys, un 8,3% entre 18 i 24, un 43,4% entre 25 i 44, un 19,8% de 45 a 60 i un 10,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 106,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 69.362 $ i la renda mediana per família de 80.379 $. Els homes tenien una renda mediana de 64.585 $ mentre que les dones 44.358 $. La renda per capita de la població era de 39.693 $. Entorn del 3,6% de les famílies i el 6,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Mountain View». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Mountain View». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 18 juliol 2010].
# Monumento a Leopoldo Alas "Clarín"

L'escultura urbana coneguda pel nom Monumento a Leopoldo Alas "Clarín", ubicada en el Campo de San Francisco, a la ciutat d'Oviedo, Principat d'Astúries, Espanya, és una de les més d'un centenar que adornen els carrers de l'esmentada ciutat espanyola.
El paisatge urbà d'aquesta ciutat, es veu adornat per obres escultòriques, generalment monuments commemoratius dedicats a personatges d'especial rellevància en un primer moment, i més purament artístiques des de finals del segle xx.
L'escultura, feta de pedra, és obra de Víctor Hevia i Manuel Álvarez Laviada, i està datada 1931.
El monument és realment un conjunt aixecat en memòria del literat espanyol, autor de "La Regenta", promogut per l'Ajuntament i la Universitat d'Oviedo. El disseny del conjunt és de Manuel Álvarez Laviada, qui va idear una petita plaça amb una font que envoltaria la peça principal, a la part posterior apareix esculpida una figura femenina amb poca roba, mentre que a la part davantera es col·locaria el bust de Leopoldo Alas, obra aquest últim de Víctor Hevia.
Durant el conflicte bèl·lic del 36 el conjunt va patir danys, cosa que va fer necessari que en 1955 Víctor Hevia lliurés un nou bust i més tard, a 1967 al taller de Belarmino Cabal portés a terme la restauració total de la resta del monument, produint-se la substitució de la figura esculpida per Álvarez Laviada per una inscripció:" CLARIN / * - XXV - IV - MDCCCLII / + XIII - VI - MCMI ".

## Referències

* 1 2 3 4 «Escultura «Leopoldo Alas 'Clarín'»» (en espanyol europeu), 05-07-2018. [Consulta: 1r gener 2019].
* 1 2 3 4 «Escultura p�blica en Oviedo». Arxivat de l'original el 2014-07-17. [Consulta: 1r gener 2019].
* ↑ CLAVEROL, MANUEL GUTIÉRREZ; ARIAS, ALBERTO CARLOS POLLEDO. Guía total turística y monumental de Oviedo. 6 itinerarios para disfrutar de una ciudad de cuento (en castellà). Ediciones Nobel, 2016. ISBN 9788484597384.
# Miquel Pagès i Bauzà

Miquel Pagès i Bauzà (Cerdanyola del Vallès, 4 de gener de 1942) és un ex jugador d'hoquei sobre patins i dirigent esportiu català de les dècades de 1960 i 1970. Format al Cerdanyola CH, passà la major part de la seva carrera en aquest club, jugant-hi durant gairebé una dècada. Entre 1967 i 1969 jugà amb el RCD Espanyol essent campió de Catalunya aquest darrer any. Retornà al Cerdanyola novament, i finalitzà la seva carrera a l'ACD Sentmenat. Fou internacional amb la selecció espanyola júnior l'any 1960, essent subcampió d'Europa, i absolut, amb la que fou campió del món l'any 1966. Un cop retirat formà part de la junta directiva del Cerdanyola.

## Palmarès
### Selecció espanyola

* 1 medalla d'or als Campionat del Món «A» d'hoquei patins masculí: 1966

### Clubs

* 1 Campionat de Catalunya d'hoquei patins: 1969

## Referències

* 1 2 3 4 «Miquel Pagès Bauzà». Gran Enciclopèdia Catalana, 28-02-2014. [Consulta: 7 setembre 2016].
* 1 2 3 4 «Perfil a rinkhockey». rinkhockey.net. [Consulta: 7 setembre 2016].
* ↑ «Stiks». Mundo Deportivo, 13-09-1967. [Consulta: 7 setembre 2016].
* ↑ «El público tiene la palabra». Mundo Deportivo, 01-08-1969. [Consulta: 7 setembre 2016].
# Màxim de Nola

Màxim de Nola (Nola, s. III - ~250) fou un bisbe de Nola. És venerat com a sant per diverses confessions cristianes. Gairebé no n'hi ha notícies de la vida, només les donades als carmina natalizia escrits per Paulí de Nola entre 395 i 409 per celebrar el dies natalis de Sant Fèlix de Nola, fidel col·laborador de Màxim.
Paulí hi explica que durant la persecució de Deci (250-251), Màxim, que era bisbe de Nola, ja gran i malalt, va fer tot el que va poder per defensar els seus fidels i confià la diòcesi a Fèlix, designat per ésser-ne el successor, i marxà a un lloc desert a refugiar-s'hi. Fèlix fou empresonat i torturat. Segons una llegenda, un àngel l'alliberà i el conduí fins on era Màxim, que estava morint de fam i set. Fèlix recollí un raïm madurat miraculosament (era febrer), i amb el suc reanimà Màxim, se'l carregà i el portà a Nola, on el deixà a cura d'una fidel. Màxim hi morí poc després.

## Enllaços externs

* Santi, beati e testimoni. "Massimo di Nola".
* La scheda sul sito www.catholic.org
* http://saints.sqpn.com/saintm7p.htm Arxivat 2009-01-15 a Wayback Machine.
# Màxim de Tir

Màxim de Tir (grec antic: Μάξιμος Τύριος, llatí: Maximus Tyrius) fou un filòsof platònic grec nadiu de Tir de l'època dels Antonins (segle ii).
Màxim de Tir a vegades és confós amb altres personatges; per exemple, amb un Màxim Retòric mencionat per Plutarc i anterior a un Màxim que menciona Porfiri com una persona present en un banquet donat en honor de Plató a Atenes. La traducció de Jeroni d'Estridó del Chronicon d'Eusebi Escolàstic, text que es va perdre, diu que no és esmentat com a tutor de Marc Aureli mentre que Jordi Sincel·le, que havia llegit el text del Cronicó, diu que va exercir aquesta tutoria junt amb Apol·loni de Calcedònia i Basilides d'Escitòpolis. Aquesta darrera referència podria derivar d'una confusió amb Claudi Màxim.
Segons Suides, residia a Roma en temps de l'emperador Còmmode i sembla que va estar també a Grècia, Àsia Menor, Xipre i Sicília per algun temps. Esmenta que els àrabs adoraven una pedra quadrangular com emblema del seu déu, i això deixa suposar que també va visitar Aràbia. No se sap la data de la seva mort.
La sola obra de Màxim que es conserva és Διαλέξεις, Dissertationes, o Λόγοι, Sermones, que és una dissertació sobre temes filosòfics, ètics i teològics. A Suides s'esmenten Ὁμήρον κὰ τίς ἡ παῤ αὐτῷ ἀρχαία φιλοσοφία, De Homero et quae sit apud eum antiqua Philosophia, i Εἰ καλῶς Σωκράτης οὐκ ἀπελογήσατο, Rectene Socrates fecerit, quod accusatus non responderit, que serien parts de la primera. Hom li atribuí Ἐντάφιος λόγος, Oratio Funebris per Paris el troià, però sense prou base.

## Referències

* ↑ Maximus Tyrius a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1000-1001
# Murray Hall

Murray Hall (Melbourne, 1 d'octubre de 1953) va ser un ciclista australià, que fou professional entre 1978 i 1989. Va combinar el ciclisme en pista amb la carretera.

## Palmarès

* 1979
** 1r als Sis dies de Launceston (amb David Sanders)
* 1980
** 1r als Sis dies de Launceston (amb David Sanders)
* 1981
** 1r al The Examiner Tour of the North
** Vencedor de 2 etapes al Herald Sun Tour
* 1982
** Vencedor de 2 etapes al Herald Sun Tour

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Nastri d'argento 1959

Els Nastri d'argento 1959 foren la catorzena edició de l'entrega dels premis Nastro d'Argento (Cinta de plata) que va tenir lloc el 16 de febrer de 1959 al Teatro Sistina de Roma.

## Guanyadors
### Productor de la millor pel·lícula

* Franco Cristaldi - La sfida, I soliti ignoti i L'uomo di paglia
* Goffredo Lombardo - The Naked Maja
* Dino De Laurentiis - La tempesta

### Millor director

* Pietro Germi - L'uomo di paglia
* Mario Monicelli - I soliti ignoti
* Francesco Rosi - La sfida

### Millor guió

* Franco Cristaldi - La sfida, I soliti ignoti i L'uomo di paglia
* Goffredo Lombardo - The Naked Maja
* Dino De Laurentiis - La tempesta

### Millor actor protagonista

* Vittorio Gassman - I soliti ignoti
* Alberto Sordi - Il marito
* Pietro Germi - L'uomo di paglia

### Millor actriu protagonista

* no atorgat
* Giulietta Masina - Fortunella
* Carla Gravina - Amore e chiacchiere

### Millor actriu no protagonista

* Dorian Gray - Mogli pericolose
* Franca Marzi - Fortunella

### Millor actor no protagonista

* Nino Vingelli - La sfida
* Marcello Mastroianni - Racconti d'estate
* Memmo Carotenuto - I soliti ignoti

### Millor banda sonora

* Carlo Rustichelli - L'uomo di paglia
* Piero Umiliani - I soliti ignoti
* Roman Vlad - La sfida

### Millor fotografia en blanc i negre

* Armando Nannuzzi - Giovani mariti
* Leonida Barboni - L'uomo di paglia
* Gianni Di Venanzo - La sfida

### Millor fotografia en color

* Pier Ludovico Pavoni - La muraglia cinese
* Giuseppe Rotunno - The Naked Maja
* Aldo Tonti - La tempesta

### Millor escenografia

* no atorgat
* Mario Chiari - La tempesta
* Piero Filippone - The Naked Maja

### Millor curtmetratge

* Paese d'America de Gian Luigi Polidoro

### Millor pel·lícula estrangera

* Stanley Kubrick - Camins de glòria (Paths of Glory)
* Carl Theodor Dreyer – Vredens Dag
* Kon Ichikawa - L'arpa birmana (Biruma no tategoto)

## Referències

* ↑ Nastri d'Argento 1959, mymovies.it
* ↑ 1959 a l'Albo d'Oro dels Nastri d'Argento

## Vegeu també

* David di Donatello 1959

## Enllaços externs

* Questa volta in primo piano - I Nastri d' Argento 1959 a YouTube
* Nastri d'Argento 1959 a fotopalmas.com