OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Albert II de Mònaco

Albert Alexandre Pere Grimaldi, SM Albert II, Príncep Sobirà de Mònaco (Mònaco, 14 de març de 1958), és l'actual Príncep de Mònaco. És el segon fill i únic home de Rainier III de Mònaco i l'actriu estatunidenca, Grace Kelly.

## Vida

És un esportista, va participar en els Jocs Olímpics d'Hivern, el 1988, 1992, 1994, 1998 i 2002 a les carreres de Bob. Va representar a Mònaco en el congrés de l'ONU de 1993 i l'octubre de 2004 al Consell d'Europa.
La sexualitat d'Albert de Mònaco ha despertat contínues controvèrsies que es projecten a la successió del tron del país. Els rumors sombre una homosexualitat oculta després de falsos festejos amb models famoses l'han acompanyat durant tots els seus anys com a príncep hereu. Recentment, després de l'ascensió al tron, ha reconegut al fill de l'hostessa Nicole Coste, Alexandre Coste com a fill seu i el 2006 va reconèixer Jazmin Grace Rotolo, filla d'una altra antiga amant, Tamara Rotolo.
Es va casar amb l'ex nedadora sud-africana Charlene Wittstock l'1 de juliol de 2011. Havien estat vistos junts des del 10 de febrer de 2006, en la cerimònia inaugural dels Jocs Olímpics d'Hivern de 2006 de Torí i poc més tard al Gran Premi de Mònaco. Van assistir a la cerimònia d'inauguració dels Jocs Olímpics d'Estiu de 2008 de Pequín i el "Bal de la Rose" i la princesa Grace Awards Gala el 2009 i la cerimònia d'inauguració dels Jocs Olímpics d'Hivern de 2010 de Vancouver.
La parella va anunciar el seu compromís el 23 de juny de 2010 i van assistir al casament de la princesa hereva Victòria de Suècia i Daniel Westling a Estocolm quatre dies abans del seu propi compromís. El casament va tenir lloc en dos dies: la cerimònia de matrimoni civil va tenir lloc l'1 de juliol de 2011, seguida per la cerimònia religiosa el 2 juliol 2011.
La parella ha tingut dos fills, bessons:
* Gabriela de Mònaco, nascuda el 10 de desembre de 2014.
* Jaume de Mònaco, nascut el 10 de desembre de 2014.

## Referències

* 1 2 «Casament reial a Mònaco». Ara, 02-07-2011. [Consulta: 3 juliol 2011].
* ↑ Nacen los mellizos de los Príncipes de Mónaco
# 694

El 694 (DCXCIV) fou un any comú començat en dijous del calendari julià.

## Esdeveniments

* Novembre: el rei hispano-visigot Egica acusa els jueus d'ajudar els musulmans i els condemna a l'esclavatge.

## Referències

* ↑ Hefele, Carl Joseph. Histoire des Conciles: d'aprés les documents originaux (en francès). volum 5. Le Clere et Cie, 1870.
# Mary Whiton Calkins

Mary Whiton Calkins (Hartford, 30 de març de 1863 - Newton, 26 de febrer de 1930) va ser una filòsofa i psicòloga estatunidenca. Va ser la primera dona president de l'Associació Nord-americana de Psicologia.

## Biografia

Mary Whiton Calkins va néixer el 30 de març de 1863 a Hartford, Connecticut, sent la major de cinc germans. Es va mudar a Massachusetts el 1880 amb la seva família. En 1882, Calkins va entrar a l'Smith College, però el 1883 després de la mort de la seva germana va deixar temporalment els estudis i va estudiar pel seu compte, tornant a la universitat el 1884 per graduar-se.
Després de la seva graduació, Calkins i la seva família van viatjar durant setze mesos per Europa. Al seu retorn a Massachusetts, va treballar com a professora de grec en el Wellesley College durant tres anys fins que un professor del Departament de Psicologia del departament li va oferir un lloc d'ensenyament.
Calkins va decidir prendre classes de Psicologia a la Universitat Harvard, de la mà de Josiah Royce i William James. Durant el següent any, Calkins va treballar al costat d'Edmund Sanford, de la Universitat de Clark, per establir el primer Laboratori de Psicologia del Wellesley College.

## Enllaços externs

* Mary Whiton Calkins: psicòloga malgrat el rebuig Arxivat 2014-11-16 a Wayback Machine.
* Mary Whiton Calkins: la Psicologia com a ciència del Self
# Linda Watkins

Linda Watkins (Norfolk, Estats Units, 1954) és una bioquímica i fisiòloga estatunidenca, descobridora de les cèl·lules glials, claus en el tractament neuronal del dolor.

## Biografia

Va néixer el 1954 a la ciutat estatunidenca de Norfolk (Virgínia), Estudià a la Universitat de Virgínia, en la qual es llicencià el 1976, i es doctorà posteriorment al Col·legi Mèdic de Virgínia (1980). Ha treballat en nombrosos centres com la Universitat de Califòrnia a Davis i des de 1988 és professora de la Universitat de Colorado a Boulder (Colorado), en el departament de Psicologia i Neurociència.
Watkins és membre de nombroses societats científiques com la Societat Internacional per a l'Estudi del Dolor, la Societat de Neurociència o la Societat Americana del Dolor. També és membre de diferents consells de redacció de revistes científiques internacionals.

## Recerca científica

Les investigacions portades a terme per Watkins sobre la base neuronal del dolor la van dur a descobrir que les cèl·lules nervioses glials també eren agents encarregats de transmetre la sensació de dolor, tant patològic com el que es produeix després d'una lesió nerviosa. Aquesta recerca va obrir noves vies per a tractaments analgèsics exclusivament sobre neurones.
Al llarg de la seva carrera ha estat guardonada amb nombrosos premis, com el Premi d'Investigació Norman Cousins de la Societat psiconeuroinmunologia (2005), el Premi Kerr en ciència bàsica de la Societat Americana del Dolor (2005) o el Premi Príncep d'Astúries d'Investigació Científica i Tècnica de 2010, al costat de David Julius i Baruch Minke.

## Referències

* ↑ Fundació Príncep d'Astúries, Premi d'Investigació i Ciència 2010 Arxivat 2010-06-26 a Wayback Machine. (castellà)
# Bandera de Nova York

La bandera de la Ciutat de Nova York és rectangular, dividida en tres franges verticals de la mateixa grandària, de color blau (més proper al masteler), blanca la central i taronja la del batient.
Dintre de la franja blanca, en el centre de la bandera, apareix representat amb traços de color blau el segell de la ciutat. Els colors de la bandera són els mateixos que utilitzaven les Províncies Unides en la seva ensenya quan van fundar Nova Amsterdam. La versió actual de la bandera de la ciutat, creada el 1915, va ser aprovada el 30 de desembre de 1977, quan es va modificar l'any que figurava en el segell 1664 (data de la captura anglesa de Nova Amsterdam) per l'any de la seva fundació 1625. L'Estat de Nova York compta amb bandera i segell propis.

## Símbols

* Àguila marina de cap blanc: és l'animal simbòlic dels Estats Units d'Amèrica.
* Nadiu amerindi: foren els habitants originals de la zona.
* Mariner: simbolitza els colonitzadors de la zona.
* Castor: simbolitza la Companyia Holandesa de les Índies Occidentals, que fou la primera empresa establerta a Nova Amsterdam. També és l'animal simbòlic de l'estat de Nova York.
* Molí de vent: rememora el passat neerlandès de la ciutat i la seva potent indústria farinera.
* Barrils de farina: fou en el passat el principal motor industrial de la zona.
* 1625: any de fundació de Nova Amsterdam.

## Referències

* ↑ New York Common Council. Manual of the Corporation of the City of New York (en anglès). F. P. Harper, 1863, p.835-836.

## Enllaços externs

* Lloc web oficial del Govern Municipal de Nova York - la bandera oficial Arxivat 2007-10-13 a Wayback Machine. (anglès)
* Ciutat de Nova York, Nova York (EUA) a Flags of the World (en anglès)
# Bandera de Jacksonville

La bandera de Jacksonville fou adoptada per l'Ajuntament de Jacksonville el 24 de febrer i hissada per primer cop l'1 d'octubre de 1976. Va ser dissenyada per Don Bozeman, un empleat de Seaboard Coast Line, que guanyà els 500 dolars de premi del concurs de disseny del Bold CityFest de 1975, la celebració anual de la consolidació del govern de la ciutat/comtat. La bandera anterior de la ciutat, dissenyada per Edmund Jackson i adoptada el 1914, es considera obsoleta.

## Descripció

El Codi d'Ordenança de la Ciutat 130.102 estableix la bandera de la ciutat en els següents termes: «La bandera oficial de la ciutat serà un rectangle que tingui les dimensions en la proporció de mesura 1 (pal) a 1,5 (vol), dividida horitzontalment en dos parts iguals: el superior conté una silueta de l'estàtua eqüestre rampant d'Andrew Jackson davant els raigs d'un sol naixent ; la meitat inferior conté una silueta del comtat de Duval i les paraules "CITY OF JACKSONVILLE, FLORIDA" formant un arc còncau, tot sobre un camp sòlid. Els raigs de sol, la silueta del comtat de Duval i el lema són en color daurat; l'estàtua eqüestre és de color marró fosc, el camp de la meitat superior és blanc i el de la meitat inferior és de color carabassa".
La silueta eqüestre d'Andrew Jackson està extreta d'una estàtua de bronze al nucli urbà de la ciutat i representa la història i el nom homònim de la ciutat. Els raigs de sol representen un futur brillant. La silueta del mapa de la ciutat/comtat amb el riu Saint Johns pel centre mostra la comunitat consolidada i el gran impacte del riu. El color carabassa és significatiu a l'estat de Florida, anomenat "Sunshine State".
Una enquesta sobre la qualitat del disseny de banderes de l'Associació Vexil·lògica d'Amèrica del Nord va classificar la bandera de Jacksonville com la segona millor de Florida i la 38a millor d'entre 150 banderes de ciutats nord-americanes. Va obtenir una puntuació de 5,03 sobre 10 basada en un disseny senzill, un simbolisme significatiu, l'ús de 2-3 colors bàsics, incloent cap escriptura ni segells, i és distintiu.

## Referències

* 1 2 «More Jax Facts» (en anglès). Official City of Jacksonville and Duval County Government Website. Arxivat de l'original el 21 d’octubre 2020. [Consulta: 15 octubre 2020].
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 22 d'abril 2006. [Consulta: 15 octubre 2020].
# Retrat de cavaller

Retrat de cavaller és un quadre de Jacopo Robusti, dit «Il Tintoretto», pintat cap a 1554 que actualment forma part de la col·lecció permanent del Museu Nacional d'Art de Catalunya; va ser adquirit pel museu el 1944.

## Descripció

Representat de més de mig cos, en tres quarts a l'esquerra, el jove cavaller descansa l'avantbraç dret sobre un moble mentre recolza arrogant la mà esquerra en el maluc i lluu un anell en el dit petit. Es cobreix el cap amb una gorra negra que deixa entreveure els cabells clars a l'alçada de la barba. Vesteix gipó obscur brodat del qual sobresurten les mànigues clares i tornassolades, insinuant un teixit de seda. La gorgera i els punys blancs ressalten les carnacions, en contrast amb l'obscuritat del vestit i del fons.

## Anàlisi

Desconegut el seu nom i atès el seu abillament, el model podria haver estat un comitent ocasional, sens dubte un dels ambaixadors o nobles europeus que van posar per al mestre al seu estudi venecià. Amb aire altiu, el personatge sembla que vulgui iniciar un diàleg amb l'espectador, una característica de l'expressionisme «tintorettià» que centra l'atenció en el rostre i les mans tot servint-se de la tècnica de l'impasto, mentre que les vestidures es tracten amb tocs ràpids, fluids i solts de manera que, amb pocs mitjans, transmet la força interior del retratat.
Cronològicament, el quadre caldria situar-lo cap al 1554, ja que es relaciona amb el Cavaller del Barber Institute de Birmingham, el retrat de Lorenzo Soranzo (?) del Kunsthistorisches Museum de Viena i el Cavaller de la Christ Church d'Oxford, tots del mateix moment. Caldria afegir-hi, a més, la seva procedència prestigiosa: va pertànyer a Gaspar Méndez de Haro y Guzmán, ja que figurava al seu inventari i al revers del quadre hi ha el seu anagrama heràldic.

## Referències

* 1 2 Fitxa de l'obra 024206-000 al web del Museu Nacional d'Art de Catalunya.
* 1 2 3 M.M.C.. «Renaixament i Barroc». A: MNAC. Guia del Museu Nacional d'Art de Catalunya. 2012a ed.. Barcelona: MNAC, p. 159. ISBN 978-84-8043-136-1 [Consulta: 4 setembre 2012].
# Lamentació sobre Crist mort (Tintoretto)

Lamentació sobre Crist mort és un quadre del pintor italià Tintoretto realitzat en oli sobre llenç. Mesura 51 cm d'alt per 75 cm d'ample i fou pintat entre els anys 1555 i 1559. Des del 2007 pertany a la col·lecció del Museu Soumaya. Es tracta d'un dels nombrosos esbossos que realitzà Tintoretto sobre el davallament de la creu.
# Carrer de Montjuïc (Avinyonet del Penedès)

El Carrer de Montjuïc és un carrer del nucli de les Gunyoles, al municipi d'Avinyonet del Penedès (Alt Penedès). El conjunt arquitectònic està protegit com a bé cultural d'interès local. Aquests carrers de cases entre mitgeres corresponen, al Penedès, al segle xviii, a l'època de l'extensió del conreu de la vinya. Les cases són les dels treballadors d'aquest conreu.

## Descripció

Fa pujada. És un carrer de cases entre mitgeres, de dues crugies, compostes de planta baixa i pis (i golfes a vegades), amb coberta de teula àrab a dues vessants, amb pocs elements decoratius (només algun frontó de línies corbades, boles ornamentals, etc.) i adaptades a l'ús agrícola. Té interès pel seu origen i significació social.

## Referències

* 1 2 «Carrer de Montjuïc». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 febrer 2015].
# Ernst Knaack

Ernst Knaack (Berlín, 4 de novembre de 1914 - Brandenburg an der Havel, 28 d'agost de 1944) va ser un activista polític i partisà comunista alemany, membre de la resistència interior contra l'Alemanya nazi.

## Trajectòria

El 1928 es va unir a la Lliga dels Joves Comunistes d'Alemanya (KJVD). Va exercir la funció de líder d'agitació i propaganda al barri berlinès de Prenzlauer Berg. A partir de 1933, va lluitar clandestinament contra la dominació nazi. El 1935 va ser detingut per primera vegada, i el 2 d'octubre de 1936, el Tribunal Superior de Justícia de Berlín (Kammergericht) el va condemnar a dos anys de treballs forçats en un Zuchthaus. Després de ser alliberat, es va unir a l'organització encoberta vinculada a Robert Uhrig. El 26 de març de 1942, va ser de nou arrestat per la Gestapo i portat al camp de concentració de Sachsenhausen, on va romandre més de dos anys fins al seu judici. El 6 de juliol de 1944, el Tribunal popular nazi (Volksgerichtshof) el va sentenciar a pena de mort i, el 28 d'agost, va ser executat a la guillotina a la presó de Brandenburg-Görden, a Brandenburg an der Havel, pel botxí Wilhelm Röttger (1894-1946).
Després de l'execució, el seu cos va ser incinerat al crematori de Brandenburg. El 1946, nombroses urnes funeràries que contenien les cendres dels resistents executats durant l'època nazi provinents dels districtes berlinesos de Lichtenberg, Kreuzberg i Prenzlauer Berg, van ser traslladades al cementiri central de Friedrichsfelde, un nombre particularment important dels quals havien estat decapitats a la presó de Brandenburg-Görden. Finalment, les seves restes van trobar el seu lloc definitiu al Memorial Socialista, inaugurat l'any 1951 (tomba d'urna col·lectiva prop de la gran placa commemorativa de pòrfir a la part dreta del mur cortina). D'aquesta manera, a més d'Ernst Knaack, molts altres resistents també van rebre un record i una tomba digne.

## Llegat

Knaackstraße, el Centre de Joventut Ernst Knaack –més tard conegut com a Knaack Klub, (Greifswalder Straße, 224, a Prenzlauer Berg, Berlín)– i la quarta escola politècnica Ernst Knaack (Kastanienallee, a Prenzlauer Berg) reben el nom d'Ernst Knack. El monument «Tradicions de la classe obrera alemanya» (Traditionen der deutschen Arbeiterklasse), de Heinz Worner (Knaackstraße 53–67 a Prenzlauer Berg), està dedicada als antifeixistes assassinats Ernst Knaack i Siegmund Sredzki.

## Referències

* 1 2 «Ernst Knaack» (en neerlandès). Muizenest.nl, 13-06-2022. [Consulta: 26 agost 2024].
* ↑ «Gedenktage 2015» (en alemany). SozialistenFriedhof.de. [Consulta: 26 agost 2024].
* ↑ Hoffmann, Joachim. Berlin-Friedrichsfelde. Ein deutscher Nationalfriedhof (en alemany). Berlín: Das Neue Berlin, 2001, p. 168. ISBN 3-360-00959-2.

## Bibliografia addicional

* Hermlin, Stephan. Die erste Reihe (en alemany). Berlín: Verlag Neues Leben, 1951, p. 92ff.
* Kraushaar, Luise (et. al.). Deutsche Widerstandskämpfer 1933-1945. Biografien und Briefe (en alemany). vol. 1. Berlín: Karl Dietz Verlag, 1970, p. 506ff.
# Marjorie Best

Marjorie Best (Jacksonville, Estats Units 1903 - Los Angeles 1997) fou una dissenyadora de roba estatunidenca de pel·lícules, guanyadora d'un premi Oscar.

## Vida personal

Va néixer el 10 d'abril de 1903 a la ciutat de Jacksonville, població situada a l'estat nord-americà d'Illinois.
Va morir el 14 de juny de 1997 a la ciutat de Los Angeles, població situada a l'estat de Califòrnia, a l'edat de 94 anys, a conseqüència d'una aturada cardíaca.

## Carrera artística

Va estudiar al Chouinard Art Institute de Los Angeles, i el 1926 entrà a treballar a la companyia United Costumers, que 1936 fou absorbida per la productora Warner Bros. El 1948 realitzà el seu primer film com a dissenyadora de vestuari Silver River de Raoul Walsh, i el 1949 guanyà un Oscar pel vestuari d'Errol Flynn a la pel·lícula Adventures of Don Juan de Vincent Sherman. Posteriorment aconseguí tres nominacions més. Es retirà l'any 1965.

## Premis
### Premi Oscar

| Any | Premi | Categoria | Nominat |
| 1949 | Millor vestuari color | Adventures of Don Juan (juntament amb Leah Rhodes i William Travilla) | Guanyador |
| 1956 | Millor vestuari color | Gegant (juntament amb Moss Mabry) | Nominat |
| 1960 | Millor vestuari color | Sunrise at Campobello | Nominat |
| 1965 | Millor vestuari color | The Greatest Story Ever Told (juntament amb Vittorio Nino Novarese) | Nominat |

## Enllaços externs

* (anglès) IMDB - Marjorie Best
# Moviment Demòcrata Català

El Moviment Demòcrata Català (MDC) fou una plataforma civil catalana creada el juny de 2013 per ex-militants d'Unió Democràtica de Catalunya, com ara el batlle de Vic Josep Maria Vila d'Abadal i Jordi Aragonès, per tal d'aglutinar suggeriments i propostes ciutadanes destinades a la consecució de la independència de Catalunya des d'una ideologia socialcristiana, territorial i humanista. La plataforma es constituí com a partit polític el març de 2014, essent-ne el president Josep Anglada, batlle de Vidrà.
El novembre de 2016 el partit i fins a l'estiu del 2018 s'integrà a Demòcrates de Catalunya però mantenint la seva estructura, però el 20 desembre de 2018 l'executiva del MDC va decidir desvincular-se totalment de Demòcrates de Catalunya, i el 20 d'octubre de 2024 es va integrar en Junts per Catalunya.

## Referències

* 1 2 «Vila d'Abadal i ex-militants d'Unió creen Moviment Demòcrata Català». VilaWeb, 27-06-2013. [Consulta: 6 octubre 2013].
* ↑ Ballfugó, Carles. «El historiador que blanquea la ultraderecha de Front Nacional de Catalunya» (en castellà). El Español, 07-07-2019. [Consulta: 6 març 2024].
* ↑ «Vila d'Abadal presenta el Moviment Demòcrata Català». VilaWeb, 06-10-2013. [Consulta: 6 octubre 2013].
* ↑ Pardo Torregrosa, Iñaki. «Demòcrates de Catalunya cierra un pacto de confluencia con Junts para unir sus estructuras» (en castellà). La Vanguardia, 20-10-2024. [Consulta: 21 octubre 2024].

## Enllaços externs

* Moviment Demòcrata Català - Lloc web oficial
# Guiuzel Maniúrova

Guiuzel Taguírovna Maniúrova –en rus, Гюзель Тагировна Манюрова; en tàrtar, Гүзәл Манюрова, Güzel Maniúrova– (Saransk, 24 de gener de 1978) és una esportista kazakh d'origen tàrtar que competeix en lluita estil lliure (fins a 2009 competia sota la bandera de Rússia).
Va participar en tres Jocs Olímpics d'Estiu, obtenint en total tres medalles, plata en Atenes 2004 i Rio de Janeiro 2016, i bronze en Londres 2012.
Ha guanyat dues medalles de plata al Campionat Mundial de Lluita, en els anys 2007 i 2012, i tres medalles en el Campionat Europeu de Lluita entre els anys 2004 i 2008.

## Palmarès internacional

Representant a Rússia :
| Jocs Olímpics ||||
| Any | Lloc | Medalla | Categoria |
| 2004 | Atenes ( Grècia) | 2 | Lliure 72 kg |
| Campionat Mundial ||||
| Any | Lloc | Medalla | Categoria |
| 2007 | Bakú ( Azerbaidjan) | 2 | Lliure 72 kg |
| Campionat Europeu ||||
| Any | Lloc | Medalla | Categoria |
| 2004 | Haparanda ( Suècia) | 1 | Lliure 72 kg |
| 2007 | Sofia ( Bulgària) | 3 | Lliure 72 kg |
| 2008 | Tampere ( Finlàndia) | 2 | Lliure 72 kg |
| Representant a Kazakhstan ||||
| Jocs Olímpics ||||
| Any | Lloc | Medalla | Categoria |
| 2012 | Londres ( Regne Unit) | 3 | Lliure 72 kg |
| 2016 | Rio de Janeiro ( Brasil) | 2 | Lliure 75 kg |
| Campionat Mundial ||||
| Any | Lloc | Medalla | Categoria |
| 2012 | Edmonton ( Canadà) | 2 | Lliure 72 kg |

## Referències

* ↑ «Guiuzel Maniúrova» Arxivat 2012-11-12 a Wayback Machine. en Sports-reference.com (SR/Olympic Sports) (anglès)
* ↑ «Guiuzel Maniúrova» en Iat.uni-leipzig.de (anglès)
# Djebel al-Asr Gneiss

Djebel al-Asr Gneiss és un llogaret d'Egipte, a la governació d'Assuan, uns 65 km al nord d'Abu Simbel, on s'han trobat restes arqueològiques de l'antic Egipte i les restes d'una pedrera utilitzada des del predinàstic i durant l'imperi antic. El lloc està en perill per la carretera del Djebel Uweinat i per un projecte hidrològic a l'oest del Wadi Toshka, que podria cobrir tota la zona.
Fou localitzat el 1932 per un vehicle militar britànic i va ser excavat el 1933 i 1938. S'hi van trobar algunes esteles, d'entre les quals la més important és la del faraó Khufu. El 1998 una conferència a Abu Simbel va demanar preservar el lloc i el proper jaciment neolític de Nabta.
# Ali Mahmoud Taha

Ali Mahmoud Taha (Mansura, 3 d'agost de 1901 - El Caire, 1949) va ser un poeta i lletrista egipci.

## Biografia

El 1924 es va graduar a l'escola d'arts aplicades. Va començar a publicar el 1927. Es va unir als poetes romàntics agrupats al voltant de la revista "أبولو". La influència de les obres dels poetes romàntics francesos (Alphonse de Lamartine) i dels simbolistes (Charles Baudelaire, Paul Verlaine), així com la poesia de H. Moutran, van contribuir a la formació del seu estil poètic, amb la musicalitat del vers i un ritme intens especial. Col·leccions de poemes: "تاي يتساءل بحار" (1934)" (Li pregunta Ty al mariner), "أرواح متجولة" (1941)" (Ànimes errantes), "الزهور والنبيذ" (1943)" (Flors i vi), "الشرق والغرب" (1947)" (Est i Oest) i d'altres es distingeixen no només per una certa novetat de tema i matèria, però també pel refinament de les formes poètiques.
A casa se l'anomenava "l'enginyer" i "el mariner perdut" en honor a la seva professió i al seu primer poemari.
Els seus poemes "لاك كومو" (El llac de Como) i "الموسيقار الأعمى" (El músic cec) descriuen les seves impressions de viatjar per Itàlia, Suïssa, Àustria i Alemanya. Alguns dels seus poemes ("حذرا" (Gondosa), "ليالي كليوباترا" (Nits de Cleòpatra) van ser interpretats pel famós cantant Abd al-Wahhab.
La cançó "من قارة إلى أخرى" (D'un continent a un altre), escrita en el gènere d'una balada històrica, està dedicada als comandants àrabs que van conquerir Espanya. Alguns investigadors de la seva obra anomenen aquests poemes nacionalistes o fins i tot provocadors.
A Egipte, Mahmud Ali Taha va ser anomenat poeta reformista (shairain mujaddidain). Al final de la seva vida, Taha va escriure poemes de contingut civil-patriòtic: "مصر" (Egipte), "الدعوة إلى الحرية" (Crida per la llibertat) i altres.
El poeta va morir després d'una breu malaltia el 17 de novembre de 1949 al Caire, a pocs anys de la revolució de 1952.

## Referències

* ↑ Alī Maḥmūd Ṭāhā // LIBRIS
* ↑ Поэт Таха
* ↑ Taha Ali Mahmud

## Bibliografia

* Literatura àrab moderna, M., 1960, pàg. 43, 116; Shawqi Daif, Dirasat fi-sh-shiar al-arabi al-muasir, El Caire, 1959; Ali Mahmoud Taha, Damasc, 1962.