OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# FH

FH fou una marca catalana de furgonetes de petites dimensions, tipus microcotxe, fabricades per l'empresa Fábrica Hispano, SA a Barcelona entre 1956 i 1960. L'empresa tenia les oficines al número 246 de la Gran Via i els tallers al carrer d'Indíbil, ben a prop.
Inicialment, les furgonetes FH es varen vendre a organismes oficials, però més endavant la marca anà bastint una bona xarxa de vendes arreu de l'estat espanyol. Es calcula que se'n varen arribar a fabricar unes 350.

## Història

La Fábrica Hispano prenia el nom de la històrica Hispano Suiza, extinta el 1946, tot i que no hi tenia cap relació. Les seves furgonetes, equipades amb motors Hispano Villiers, eren vehicles de prestacions limitades però tot i així disposaven de refinaments tècnics com ara frens de disc a les quatre rodes, direcció de cremallera i suspensió anterior basada en l'Hispano Suiza A11. Els anys 1958 i 1959 se'n varen presentar nous models amb canvis a la carrosseria i a la mecànica, adoptant motors bicilíndrics de dos temps i 325 cc Hispano Villiers (el mateix model que feien servir les motos Rovena).
Hi va haver models FH tipus furgoneta i pick-up, anomenades F197 i F325 en funció del cubicatge del seu motor, 197 i 325 cc respectivament (la F325 també es va anomenar F5 atesa la seva capacitat de càrrega de 500 kg). En sortí també una versió "jardinera" o oberta (model J325) de quatre places. La marca va arribar a desenvolupar també un petit model de microcotxe.

## Referències

* ↑ «FH (Furgoneta Hispano) (1956 - 1960)» (en castellà). autopasion18.net. [Consulta: 5 maig 2016].
* 1 2 Cubeles, Albert; Roca, Joan. «Furgoneta Hispano». A: L'enginy de postguerra. Microcotxes de Barcelona (PDF). Barcelona: Museu d'Història de Barcelona, 12 desembre 2012, p. 20 (MUHBA Llibrets de sala, 11).
* ↑ «FH» (en castellà). losorigenes.net. [Consulta: 5 maig 2016].
* ↑ «FH, Barcelona» (en castellà). grupo7.com. [Consulta: 5 maig 2016].
# Fedaí

Fedaí (fem. fedaïna, pl. fedaïns, fedaïnes; de l'àrab فدائي, fidā'ī) és una paraula que literalment significa ‘que se sacrifica per alguna causa’ i amb ella s'han designat al llarg de la història diversos grups de combatents, principalment àrabs.
La paraula és el participi del verb àrab فدى, fadà que significa ‘mostrar adhesió’. En el seu ús més habitual designa aquell que combat o lluita per raons polítiques, raó per la qual s'acostuma a traduir per milicià, combatent, escamot, etc. Ve a ser la versió laica del mot mujahidí, ja que aquest presenta unes connotacions religioses que no té el primer.
El seu ús en català procedeix de Palestina, atès que és el nom amb què es designen a si mateixos els combatents de les diferents organitzacions palestines, excepte les islamistes que, com s'ha dit, utilitzen el terme mujahidí.
Els veterans de la guerra d'independència d'Algèria són anomenats mujahidí i fedaí indistintament.

## Fedaïns

* Comandant Azzedine

## Referències

* ↑ «Fedaí». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Castells Criballes, Margarida; Cinca Pinós, Dolors. Diccionari Àrab-Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2007, p. s.v. "فدى". ISBN 978-84-412-1546-7.

## Bibliografia

* Farhad Daftary, "Feda'i" a Encyclopaedia Iranica
# Fernando Romay Pereiro

Fernando Romay Pereiro (La Corunya, 1959) és un exjugador de bàsquet gallec, guanyador d'una medalla olímpica.

## Biografia

Va néixer el 23 de setembre de 1959 a la ciutat de La Corunya (Galícia).

## Carrera esportiva
### A nivell de clubs

| Anys | Club | Lliga |
| 1979-1983 | Reial Madrid | Lliga espanyola de bàsquet |
| 1983-1993 | Reial Madrid | Lliga ACB |
| 1993-1994 | OAR Ferrol | Lliga ACB |
| 1995-1996 | Amway Zaragoza | Lliga ACB |
Amb el Reial Madrid va aconseguir guanyar:
* 7 Lligues espanyoles/Lligues ACB: 1976-77, 1978/79, 1979-80, 1983-84, 1984-85, 1985-86 i 1992-93
* 5 Copes del Rei: 1976-77, 1984-85, 1985-86, 1988-89 i 1992-93
* 2 Copes d'Europa: 1978 i 1980
* 3 Recopes d'Europa: 1984, 1989 i 1992
* 1 Copa Korac: 1988
* 2 Copes Intercontinentals: 1977, 1978 i 1981
Tot i que les seves estadístiques, sobretot quant a punts, acostumaven a ser discretes i els entrenadors valoraven sobretot els seus "intangibles" defensius, Romay va aconseguir algunes grans fites d'anotació i va ser decisiu en alguns campionats a finals de la dècada de 1980, com va succeir, per exemple, en la final de la Copa Korac de 1988 contra la Zibona de Zagreb, capitanejada per Drazen Petrovic.

### Amb la selecció nacional

Va participar, als 20 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1980 realitzats a Moscou (Unió Soviètica), on aconseguí guanyar amb la selecció espanyola de bàsquet un diploma olímpic en finalitzar quart en la competició masculina. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1984 realitzats a Los Angeles (Estats Units) aconseguí guanyar la medalla de plata.
Al llarg de la seva carrera va aconseguir una medalla de plata al Campionat d'Europa de bàsquet masculí.

### Futbol americà

Va formar part de l'equip de futbol americà Madrid Panteras, que l'any 1996 guanyà el títol de lliga espanyola al vèncer el Vilafranca Eagles a l'estadi de la Peineta per 21-17. Romay no jugà la final però per la seva pertinença a l'equip es convertí en aquell moment en el primer esportista espanyol d'elit en aconseguir dos títols de lliga en dues disciplines diferents.

## Televisió

En finalitzar la seva etapa activa en el món de bàsquet passà a col·laborar en diferents programes de televisió, presentant el programa Noche, noche a Antena 3 l'any 1993 i posteriorment va esdevenir comentarista de bàsquet a Televisió Espanyola (TVE).

## Referències

* ↑ «Estadísticas Liga Endesa». [Consulta: 15 novembre 2020].
* ↑ «Una Copa Korak muy especial». Arxivat de l'original el 2020-10-30. [Consulta: 15 novembre 2020].
# Fernando Rodríguez Fornos y González

Fernando Rodríguez Fornos y González (Salamanca, 31 d'agost de 1883 - València, 8 de novembre de 1951) fou un metge i catedràtic d'universitat espanyol.

## Trajectòria

Originàriament es deia Fernando Felipe Ramón Rodríguez González, però el 1923 fou autoritzat per usar els dos cognoms del seu pare. Es llicencià en medicina a la Universitat de Madrid i en 1907 fou nomenat metge de l'Hospital de la Santísima Trinidad de Salamanca. El 1911 va obtenir la càtedra de patologia mèdica de la Universitat de València i el 1931 arribà a degà de la seva facultat de Medicina. En 1931 fou nomenat Fill Predilecte de València i rector de la Universitat de València de 1934 a 1936.
Posicionat políticament de dretes, en esclatar la guerra civil espanyola va marxar de València i tornà a Salamanca, on treballà com a catedràtic de medicina de la Universitat de Salamanca i el 1939 fou nomenat "capità honorífic" de l'exèrcit revoltat. En acabar la guerra torna a València, on recupera la seva càtedra, i en 1941 torna a ser nomenat rector de la Universitat de València, càrrec que conservaria fins a la seva mort. També fou procurador en Corts durant aquest període. Durant aquest rectorat es va esforçar per la millora de les infraestructures de la Universitat de València, que van millorar també a la pròpia ciutat de València. També fou conseller del Consell Superior d'Investigacions Científiques i membre de la Reial Acadèmia Nacional de Medicina.

## Referències

* ↑ María Fernanda Mancebo. La Universidad de Valencia. De la Monarquía a la República (1919-1939). Universitat de València, 1994, p. 141-142.
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats

## Enllaços externs

* Fernando Rodríguez-Fornos a wikisalamanca, editada sota llicència CC-BY-SA-3.0
* Fotografia de Fernando Rodríguez Fornos Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Ficulea

Ficulea o Ficulnea (en grec antic Φικόλνεοι) va ser una antiga ciutat del Latium situada a la via Nomentana, entre Roma i Nomentum.
La mencionen quan parlen de la primitiva història romana Titus Livi i Dionís d'Halicarnàs. Aquest darrer diu que la van fundar els aborígens juntament amb Antemnae i Tellenae. Era una de les ciutats del Latium sotmeses per Tarquini Prisc, segons Titus Livi i com que ja no apareix entre la 30 ciutats llatines que componien la Lliga llatina el 493 aC (segons Dionís d'Halicarnàs), cal pensar que seguia sota domini romà però no va figurar en cap esdeveniment històric, excepte pel què Varró comenta, quan fa referència a una tradició de què aquesta ciutat, la de Fidenes i altres populi, es van rebel·lar contra Roma després de la sortida dels gals d'aquella ciutat l'any 389 aC, i que aquests fets es recordaven en un festival anomenat Poplifugia.
No torna a aparèixer a cap més esdeveniment. La via Nomentana es va dir abans també via Ficulensis però el canvi de nom és indicatiu de què havia perdut importància. L'Ager Ficulensis és esmentat per Ciceró i pel Liber Coloniarum i Plini el Vell parla de Ficolenses entre les ciutats existents al Latium. Una inscripció sobre l'establiment d'una institució de caritat per nens i nens pobres anomenada Pueri Alimentarii Ficolensium o Puellae Alimentarii Ficolensium, permet assegurar que encara existia com a municipi en el regnat de Marc Aureli. Probablement va desaparèixer a l'alta edat mitjana. La inscripció es va trobar prop d'una granja anomenada Caesarini, a l'esquerra de la via Nomentana, a uns 15 km de Roma. Una altra inscripció dona el nom de dos pagi del territori de la ciutat: Pagus Ulmanus i Pagus Transulmanus el que fa pensar que el rierol de Casale dei Pazzi es va dir antigament Ulmus.
Plini el Vell esmenta Ficulea vetus com l'antiga ciutat llatina el que semblaria indicar que hi va haver una Ficulea nova. Marc Valeri Marcial parla de Ficelias veteres. Se suposa que la vella ciutat era prop de Nomentum (potser a Monte Gentile o a Torre Lupara a uns 18 km de Roma on s'han trobat antigues restes de pots i gerres) i que en va sorgir una de nova amb el mateix nom dins el terreny de la granja Caesarini on s'han trobat les restes romanes.

## Referències

* ↑ Ficulea a: William Smith (editor), Dictionary of greek and roman geography. Vol. I London: Walton and Maberly, 1854-1857, p. 898
# Ficus benjamina

Ficus benjamina és una espècie de planta del gènere de la figuera (Ficus) que es fa servir com planta d'interior. És originària del sud i sud-est d'Àsia i d'Austràlia. És l'arbre oficial de Bangkok, Tailàndia. Es fa servir en l'art topiària i arriba a fer 30 m d'alt en condicions naturals. Les seves branquetes pengen i les seves fulles són brillants de 6–13 cm de llargada i amb una punta acuminada. El seu fruit és el favorit de determinats ocells de la seva regió d'origen. (Frith et al. 1976).

## Cultiu

En les latituds tropicals i subtropicals es fa servir com arbre de carrer i de carreteres. En climes temperats es fa servir com planta d'interior on tolera condicions de cultiu. Creix millor a ple sol però tolera una ombra considerable. No cal regar-lo gaire a l'estiu i a l'hivern només evitar que els substrat s'assequei del tot. No cal ruixar-lo amb aigua en esprai. És una planta sensible al fred. Les fulles són sensibles als canvis en lluminositat.
Hi ha nombrosos cultivars (per exemple, 'Danielle', 'Naomi', 'Exotica', i 'Golden King'). Alguns cultivars presenten variegació blanca en les fulles.
Les cultivars miniatura com 'Too Little', són populars en els bonsais d'interior.
La NASA va comprovar que F. benjamina efectivament filtra les toxines de l'aire.

## Galeria

* A Hyderabad, Índia.
* A Hyderabad, Índia.
* A Hyderabad, Índia.
* A Hyderabad, Índia.
* Fulles

## Referències

* ↑ B. C. Wolverton, Rebecca C. McDonald, and E. A. Watkins, Jr. «Foliage Plants for Removing Indoor Air Pollutants from Energy-efficient Homes» (PDF). [Consulta: 20 abril 2011].

## Bibliografia

* Frith, H.J.; Rome, F.H.J.C. & Wolfe, T.O. (1976): Food of fruit-pigeons in New Guinea. Emu 76(2): 49-58. HTML abstract
# Foidita fonolítica

Les foidites fonolítiques són roques ígnies volcàniques alcalines constituïdes per feldespatoides (entre un 60 i un 90%) i alguns feldespats alcalins. És definida modalment al camp 15a del diagrama QAPF de Streckeisen. És possible canviar el terme tot exposant l'espècie de feldespatoide dominant; per exemple: leucitita fonolítica, nefelinita fonolítica, etc.

## Referències

* ↑ «Foidita fonolítica». Diccionari de geologia. [Consulta: 9 novembre 2017].
# Font pública a la plaça Sant Antoni

Font pública a la plaça Sant Antoni és una obra de Tàrrega (Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Font de pedra destacable per la seva gran simplicitat formal i decorativa. Consta de tres parts diferenciades: el basament, el peu i la unió d'una farola a la part superior. El basament és de poca alçada i té una forma ovalada en el centre de la qual, s'hi forma el recipient de la font, fet de pedra. Aquest crea un eix divisori partit en dos on es formen dos cavitats semicirculars per on es diposita l'aigua que cau del brollador. El peu consta d'un cilindre d'un metre d'alçada aproximadament en el que s'hi troba el brollador de la font en un costat i l'escut targarí en relleu en l'altre costat. Un altre element arquitectònic s'afegeix a aquesta font en las part superior. El resultat és la conjunció d'una font amb una farola. Aquesta farola s'uneix amb l'extrem superior del peu de la font i s'eleva fins a arribar a la part del fanal.

## Història

Fou la primera font pública que s'instal·la en la població després de tenir aigua corrent.

## Referències

* 1 2 «Font pública a la plaça Sant Antoni». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 gener 2017].
# Flinteïta

La flinteïta és un mineral de la classe dels halurs. Rep el nom en honor del cristal·lògraf Evgeniy Flint (Moscou, Imperi Rus, 7 de setembre de 1887 - Moscou, URSS, 10 de novembre de 1975). Va ser professor al Departament de Cristal·lografia de la Universitat Estatal de Moscou, i més tard al Departament de Mineralogia i Cristal·lografia MGRI i a l'Institut de Cristal·lografia de l'Acadèmia de Ciències de l'URSS.

## Característiques

La flinteïta és un clorur de fórmula química K₂ZnCl₄. És el clorur natural de potassi i zinc més senzill, relacionat químicament amb la criobostrixita (hidratada) i la mel·lizinkalita (anhidre). Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional el 2014, sent publicada un any després. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del Museu Mineralògic Fersmann, de l'Acadèmia de Ciències de Rússia, a Moscou (Rússia), amb el número de registre: 4529/1.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al camp de fumaroles del nord, dins primer con s'escòria de l'Avanç nord de la Gran erupció fissural del volcà Tolbàtxik (Krai de Kamtxatka, Rússia), havent estat trobada també en altres indrets dins el mateix volcà.

## Referències

* ↑ «Flinteite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 11 juliol 2022].
# Forca (estructura)

La forca (del llatí: forca, forca del camperol) és un instrument consistent en un conjunt de tres pals, dos pilars clavats a terra i una biga travada amb els dos pilars, que s'utilitzava per penjar fins a la mort els condemnats o ajusticiats. Per extensió, també s'anomena forca el mètode d'execució, homicidi o suïcidi, que consisteix a penjar algú després de posar-li un llaç al coll (vegeu execució a la forca). També es denomina forca aquell pal que, travessat amb un altre, servia per a subjectar pel coll el condemnat i així passejar-lo, com a escarment, pels carrers.

## La forca com a instrument d'execució

La forca pot provocar el trencament del coll. La forca amb plataforma deixa la persona inconscient i sense respiració, produint una mort ràpida. El mecanisme principal causant de la mort, però, és la isquèmia que es produeix a nivell de l'escorça cerebral. La corda, situada al voltant del coll, exerceix una pressió que col·lapsa els vasos del coll, tant les venes jugulars, com les caròtides. De fet, s'han descrit casos de penjats traqueotomitzats.
La forca segueix usant-se com a mètode d'execució legal en alguns països de l'Àsia, com l'Iran, Singapur o el Japó. Als Estats Units, hi ha estats que regulen la possibilitat de l'execució a la forca, però generalment s'hi empra la injecció letal.

## Vegeu també

* execució
* penjament
* afusellament
* dogal
# Forca Estasen

La Forca Estasen és una muntanya de 3.028 m d'altitud, amb una prominència de 33 m, que es troba al massís de la Maladeta, província d'Osca (Aragó).
El cim porta aquest nom en honor de Lluís Estasen, important pirineista català.

## Referències

* ↑ Buyse, Juan. Los Tresmiles del Pirineo, un estudio enciclopédico (en castellà). 3a. ed.. Barcelona: Martínez Roca, 1993 (Muntanyisme). ISBN 8427017340.
* ↑ Geògraf Salvador Llobet Edicions Cartogràfiques. Pica d'Estats, Esc. 1:40.000. Granollers: Editorial Alpina, 1994 (E-25). ISBN 84-8090-022-9.
# Fernando Villamarín Rodríguez

Fernando Villamarín Rodríguez fou un advocat i polític gallec. Fou un dels membres fundadors el 1932 i primer president de l'Associació Professional i després Col·legi Oficial d'Advocats de Vigo. També fou elegit diputat per la província de Pontevedra pel Partit Republicà Conservador a les eleccions generals espanyoles de 1933.

## Enllaços externs

* La fundació de l'Associació d'Advocats a la Voz de Galicia
* Fitxa al Congrés dels diputats
# Francisco Díaz Villagrasa

Francisco Díaz Villagrasa (1927 - Barcelona, 3 d'octubre de 2010) va ser un dibuixant de còmic d'aventures i acció, la seva obra més popular és El Sheriff King. Va començar la seva trajectòria com a dibuixant al començament dels anys seixanta del segle XX a la col·leccio Historias tot seguit va dibuixar historietes de El Capitán Trueno, Brigada Especial, Rayo, piloto de pruebas i de Pitágoras Slim. Per la col·lecció Héroes i Historias Selección va dibuixar diversos llibres. Amb la sèrie el El Sheriff King amb guio de Victor Mora li va arribar el reconeixement com a dibuixant, aquest personatge es va publicar a Pulgarcito i a Grandes Aventuras Juveniles.

## Referències

* ↑ «F. DIAZ» (en càstella). Félix Cepriá y Manuel Barrero. (2008). Asociación Cultural Tebeosfera (ACyT), 2008. [Consulta: 28 agost 2017].
# Ferroselita

* No s'ha de confondre amb la ferrosilita.
La ferroselita és un mineral de la classe dels sulfurs que pertany al grup de la marcassita. Rep el nom de la seva composició química: ferro i seleni.

## Característiques

La ferroselita és un selenur de fórmula química FeSe₂. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 6 i 6,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la ferroselita pertany a «02.EA: Sulfurs metàl·lics, M:S = 1:2, amb Fe, Co, Ni, PGE, etc.» juntament amb els següents minerals: aurostibita, bambollaïta, cattierita, erlichmanita, fukuchilita, geversita, hauerita, insizwaïta, krutaïta, laurita, penroseïta, pirita, sperrylita, trogtalita, vaesita, villamaninita, dzharkenita, gaotaiïta, al·loclasita, costibita, frohbergita, glaucodot, kullerudita, marcassita, mattagamita, paracostibita, pararammelsbergita, oenita, anduoïta, clinosafflorita, löllingita, nisbita, omeiïta, paxita, rammelsbergita, safflorita, seinäjokita, arsenopirita, gudmundita, osarsita, ruarsita, cobaltita, gersdorffita, hol·lingworthita, irarsita, jol·liffeïta, krutovita, maslovita, michenerita, padmaïta, platarsita, testibiopal·ladita, tolovkita, ullmannita, wil·lyamita, changchengita, mayingita, hollingsworthita, kalungaïta, milotaïta, urvantsevita i reniïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al dipòsit d'Ust' Uyok, situat al districte de Turan (Tuva, Rússia). També ha estat descrita en altres indrets propers a l'Àsia, a l'Amèrica del Sud, els Estats Units i a alguns països del centre i del nord d'Europa.

## Referències

* ↑ «Ferroselite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 27 abril 2021].
# Fredonia (Wisconsin)

Fredonia és una població dels Estats Units a l'estat de Wisconsin. Segons el cens del 2000 tenia 1.964 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Fredonia tenia 1.934 habitants, 701 habitatges, i 536 famílies. La densitat de població era de 522,2 habitants per km².
Dels 701 habitatges en un 42,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 62,6% hi vivien parelles casades, en un 9,3% dones solteres, i en un 23,5% no eren unitats familiars. En el 17,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 5,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,76 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,17.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 29,6% tenia menys de 18 anys, un 8,4% entre 18 i 24, un 33,7% entre 25 i 44, un 20,7% de 45 a 60 i un 7,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 33 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 97 homes.
La renda mediana per habitatge era de 53.173 $ i la renda mediana per família de 60.326 $. Els homes tenien una renda mediana de 39.464 $ mentre que les dones 26.292 $. La renda per capita de la població era de 20.644 $. Aproximadament el 2,2% de les famílies i el 2,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Fredonia» (en anglès). American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 14 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Fredonia». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Festucalex cinctus

Festucalex cinctus és una espècie de peix de la família dels singnàtids i de l'ordre dels singnatiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 13 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovovivípar i el mascle transporta els ous en una bossa ventral, la qual es troba a sota de la cua.

## Hàbitat

És un peix marí de clima tropical que viu entre 8-31 m de fondària.

## Distribució geogràfica

És un endemisme d'Austràlia.

## Referències

* ↑ Whitley G. P., 1931. New names for Australian fishes. Aust. Zool. v. 6 (pt 4). 310-334.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Dawson, C.E., 1985. Indo-Pacific pipefishes (Red Sea to the Americas). The Gulf Coast Research Laboratory Ocean Springs, Mississipi, Estats Units.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Lourie, S. A., Amanda C.J. Vincent i Heather J. Hall: Seahorses: An Identification Guide to the World's Species and their Conservation. Dorling Print Limited, Dorling House: Londres, Gran Bretanya: Project Seahorse, 1999.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.