OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mimozyganthus carinatus

Mimozyganthus carinatus és l'única espècie del gènere Mimozyganthus i pertany a la família de les fabàcies. Aquesta espècie és autòctona d'Amèrica del Sud.

## Descripció

Arbust o arbre petit d'entre 3 a 5 metres d'altura, molt ramificat des de la base, de copa esclarissada, estreta i allargada. Les fulles són compostes i paripinnades, caduques, fasciculades, d'un color verd clar. Presenta d'1 a 3 parells d'eixos secundaris d'1,5 a 4 cm de longitud, cadascun amb aproximadament 15 parells de folíols de 2 a 4 mm de longitud, amb l'extrem arrodonit. Les branques es desenvolupen verticals, llargues i amb espines agudes de color marró rogenques, de 0,4 a 2 cm de longitud, disposades per parells en els nusos. L'escorça és d'un color castany fosc, rugosa amb làmines que es desprenen.
Les flors són perfectes, completes, molt menudes i d'uns 5 mm de longitud. El calze i la corol·la estan formats per 5 peces lliures. Presenten deu estams i l'ovari és súper. Les flors s'agrupen en inflorescències esfèriques (capítols), semblades a pompons, de color verd amb un peduncle molt curt, per aquesta raó pareix que estiguen adherides a la tija. El fruit és una beina membranosa, camusa, seca amb forma d'ou allargat, de 2 a 3,5 cm de longitud, de color castany clar a la maduresa i translúcida amb 1 o 2 llavors al seu interior.

## Observacions

En absència de flors i fruits es pot confondre's amb el tintitaco (Prosopis torquata), de port en general més baix i foliós amb l'extrem agut, no arrodonit.

## Distribució

Espècie relativament comú als terrenys àrids i en la vegetació de les planures i els altiplans, abunda en terrenys degradats. Es pot trobar a Bolívia, el Paraguai i l'Argentina.
# Real de Banjul FC

El Real de Banjul Football Club és un club de futbol gambià de la ciutat de Libreville.
Va ser fundat el 1967 amb el nom Benson & Hedges FC. Més tard fou Real de Bathurst FC i finalment Real de Banjul FC.

## Palmarès

* Lliga gambiana de futbol:
** 1972, 1974, 1975, 1978, 1983, 1994, 1997, 1998, 2000, 2007, 2012, 2014, 2023, 2024
* Copa gambiana de futbol:
** 1969, 1970, 1997
* Supercopa gambiana de futbol:
** 2012

## Referències

* ↑ «Real de Banjul Lads Out to Impress Scouts». The Observer. Arxivat de l'original el 30 abril 2013. [Consulta: 25 febrer 2011].
* ↑ «Real de Banjul Out of FA Cup». All Africa, 30-06-2009. [Consulta: 25 febrer 2011].
* ↑ «Mouloudia Alger and Real Banjul Qualify for Africa». Soccerway, 19-10-2007.
* ↑ «Real Withdrew from CAF Champ League». The Daily Observer, 10-12-2007. Arxivat de l'original el 25 desembre 2013.
* ↑ «Real de Banjul Will Not Participate in the CAF Champions League». wow.gm, 12-12-2007. Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 25 febrer 2011].
* ↑ Fundació a rsssf.com
* ↑ «Gambia - List of Champions». rsssf.com. [Consulta: 24 març 2018].
* 1 2 «Gambia - List of Cup Winners». rsssf.com. [Consulta: 24 març 2018].

## Enllaços externs

* Realdebanjul.gm Web oficial
# Edward Chamier

Edward Chamier (3 de setembre de 1840, Weymouth – 12 d'agost de 1892, París) fou un jugador d'escacs francès, actiu els anys 70 i 80 del segle xix. Va néixer en el si de la branca anglesa d'una família d'hugonots francesos, els avantpassats de la qual varen emigrar des de França cap a Anglaterra i Prússia, després de la revocació de l'Edicte de Nantes.

## Resultats destacats en competició

Tot i que no era un jugador professional (treballava en una empresa d'assegurances), era un apassionat del joc, i freqüentava Café de la Régence. Chamier va obtenir alguns triomfs rellevants a París. Va guanyar un dels populars torneigs del Café de la Régence (París 1874). Fou campió al 2n Torneig Nacional (el Campionat d'escacs de França no oficial), a París 1881. Va participar també amb l'equip parisenc al matx per correspondència París vs. Vienna de 1884.

### Rànquing mundial

El seu millor rànquing Elo s'ha estimat en 2518 punts, l'agost de 1883, moment en què tenia 43 anys, cosa que el situaria en 630è lloc mundial en aquella data. Segons chessmetrics, va ser el 30è millor jugador mundial en 2 diferents mesos consecutiu, entre agost i setembre de 1883.

## Referències

* ↑ Nota biogràfica (francès)
* ↑ El sistema de classificació Elo no es va instituir oficialment fins al 1971, però s'han fet estimacions de la classificació Elo per a èpoques anteriors
* ↑ Fitxa d'Edward Chamier a Chessmetrics (anglès)

## Enllaços externs

* Biografia (francès)
* Estimació Elo d'Edward Chamier a «chessmetrics.com». [Consulta: 8 març 2010]. (anglès)
# Henricosbornia

Henricosbornia és un gènere extint de mamífers notoungulats de la família dels henricosbòrnids que visqueren a Sud-amèrica durant l'Eocè, fa entre 38 i 56 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a la província argentina de Chubut i l'estat brasiler de Rio de Janeiro. Els diversos representants d'aquest gènere presenten una considerable variació en la fórmula dental i determinats aspectes de la morfologia de les corones dentals, fins i tot en el si d'una mateixa espècie. Eren més grossos que el seu parent proper Peripantostylops minutus. Fou anomenat en honor del paleontòleg estatunidenc Henry Fairfield Osborn.

## Referències

* 1 2 Entrada «Henricosbornia» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 10 agost 2024].
* ↑ Rose, 2006, p. 229.
* ↑ Vera, B.; Reguero, M. A. «The Eocene SANUs from the Chubut river Valley (Pan de Azúcar and Bryn Gwyn, Chubut, Argentina)» (publicació preliminar) (en anglès), 24 agost 2023. [Consulta: 6 agost 2024].
* ↑ Palmer, 1904, p. 320.

## Bibliografia

* Palmer, T. S. Index Generum Mammalium: A List of the Genera and Families of Mammals (en anglès). Departament d'Agricultura dels Estats Units, 1904.
* Rose, K. The Beginning of the Age of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2006. ISBN 0801884721.
# Henri Lefèbvre

Henri Lefèbvre (Suresnes, 19 de desembre de 1905 - Marly-le-Roi, 5 de juny de 1970) va ser un lluitador francès que va competir durant la dècada de 1920.
Va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1928 d'Amsterdam, on guanyà la medalla de bronze en la competició del pes semipesant del programa lluita lliure.

## Referències

* ↑ «Henri Lefèbvre Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 16 de desembre 2012. [Consulta: 5 octubre 2018].
# Karen Horney

Karen Horney (Blankenese, 16 de setembre de 1885 - Nova York, 4 de desembre de 1952) fou una psicòloga partidària de la psicoanàlisi, que va preocupar-se també per qüestions de gènere i com la cultura afectava la personalitat. Filla d'un pare autoritari, va estudiar medicina contra el seu consell i va mudar-se als Estats Units al final de la seva carrera, fugint d'un ambient matrimonial hostil.

## Teories sobre la neurosi

Horney considerava que la neurosi sorgeix quan un individu no té les necessitats emocionals cobertes.

### Necessitats de compliment

L'ésser humà necessita aproximar-se als altres, satisfer la seva demanda de sociabilitat. Inclou la necessitat d'afecte i aprovació dels altres i la necessitat de tenir una parella (o idealitzar l'amor pensant que un altre controlarà i omplirà la pròpia vida). Es relacionen amb les pulsions eròtiques de Freud.

### Necessitats d'agressió

L'ésser humà està fet per competir amb els altres i satisfer les necessitats que sorgeixen de l'agressivitat innata, com ara la necessitat de sentir el poder, de controlar el proïsme, de tenir prestigi i admiració, i la necessitat d'assolir el que hom considera èxit.

### Necessitats d'allunyament

Cada persona necessita marcar el mateix espai vital, fet que la porta a allunyar-se dels altres i mirar de satisfer les necessitats d'autonomia o independència, buscar la pròpia perfecció i assegurar rutines que aportin seguretat.

## Referències

* ↑ Favilli, Elena. Contes de bona nit per a nenes rebels: 100 dones immigrants que han canviat el món. Barcelona: Estrella Polar, 2020, p. 108. ISBN 9788418135699.
* ↑ Personality Theories
# Ignudi

Els ignudi ('nus') són, en l'art renaixentista, nus masculins en diverses actituds que sovint es remunten a l'estatuària antiga. Són l'equivalència dels àngels de la tradició cristiana i dels amorets de la tradició platònica. La paraula ignudi és una versió arcaica de l'adjectiu "nudo", i deu la seva difusió en els escrits de Giorgio Vasari i d'altres historiadors d'art.

## Història

Les imatges d'ignudi en el Renaixement servien per a recuperar referències clàssiques que ja estaven en voga des de finals de l'edat mitjana (Nicola Pisano). Això es deu, en primer lloc, a l'art que va sorgir a Florència sota Llorenç el Magnífic, en què hi havia una marcada recerca sobre l'antiguitat. Entre els primers artistes que van utilitzar figures d'ignudi, es troben Piero della Francesca (Adam), Antonio del Pollaiuolo (famós per la seva Danza di ignudi, que la va representar inspirant-se en la pintura de vasos grecs) o Pietro Perugino (Apolo i Dafne). Cap al final del segle xv, el motiu dels ignudi va començar a ser utilitzat com a decoració i com a cita erudita; n'és un exemple la Madonna col Bambino tra ignudi de Luca Signorelli (1490). Segons la iconografia, els ignudi pintats per Miquel Àngel a la volta de la capella Sixtina poden representar els putti del segle xv, ja que aquests acostumaven a tenir la missió de sostenir blasons, i els de Miquel Àngel es troben sostenint medallons amb escenes bíbliques.

## Ignudi de Miquel Àngel

Cèlebre és la sèrie dels ignudi als frescs de la volta de la capella Sixtina realitzats per Michelangelo entre 1508 i 1512. En grup de quatre, decoren els espais entre els panells inferiors de la Història del Gènesi. Els ignudi es caracteritzen pels seus posats variats i per una innegable bellesa física i anatòmica. Vasari en va parlar i els va remarcar com a símbols de l'edat d'or, mentre que la crítica moderna ha parlat sobre la simbologia neoplatònica, la interpretació més convincent és que són figures angelicals en un sentit intermedi entre els humans i els déus (Charles de Tolnay). També la seva bellesa està d'acord amb les teories del Renaixement, com la famosa Oratio de dignitate hominis de Giovanni Pico della Mirandola, que uneix la glorificació de les facultats espirituals i col·loca l'ésser humà al cim de la creació a imatge i semblança de Déu.

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte I (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.294. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 1r desembre 2014].
* ↑ Renée Arbour (1966) p.96
* ↑ De Vecchi (1999) p. 90
* ↑ De Vecchi (1999) p. 163

## Bibliografia

* Arbour, Renée. Miguel Angel (en castellà). Barcelona: Ediciones Daimon, 1966.
* De Vecchi, Pierluigi. La Capella Sistina (en italià). Milà: Rizzoli, 1999. ISBN 88-17-25003-1.
# Irina Txeluixkina

Irina Serguéievna Txeluixkina (rus: Ирина Сергеевна Челушкина; Kherson, RSS d'Ucraïna, 1 de febrer de 1961) és una jugadora d'escacs russa, que té el títol de Gran Mestre Femení des de 1992. Va jugar sota bandera soviètica, ucraïnesa, i des de 1998 va representar Iugoslàvia, posteriorment Sèrbia i Montenegro, i actualment Sèrbia.

## Resultats destacats en competició

El 1989 Txeluixkina va guanyar el campionat d'escacs femení de la Unió Soviètica, en l'última edició que se'n va celebrar. El 1990 va participar, sota bandera soviètica, a l'Interzonal femení d'Azov, on hi fou 11a (de 18 participants, la guanyadora fou Ketino Kachiani). El 1991 participà ja sota bandera de Sèrbia i Montenegro a l'Interzonal de Subotica, dins el cicle pel Campionat del món d'escacs femení de 1993, i hi fou 24a (de 35 participants, la guanyadora fou Nona Gaprindaixvili).
Va ser també cinc cops campiona de Iugoslàvia, els anys 1994, 1999, i 2001 (quan era la República Federal de Iugoslàvia, i 2005 i 2006 (quan era la Unió de Sèrbia i Montenegro).
Ha participat en diverses Olimpíades d'escacs, i va guanyar la medalla d'argent, representant Ucraïna, a l'olimpíada de 1992 a Istanbul.

## Referències

* 1 2 «Nota biogràfica d'Irina Txeluixkina» (en anglès). Chessgames.com. [Consulta: 27 maig 2015].

## Enllaços externs

* Chesstempo. «Irina Chelushkina (WGM)». [Consulta: 9 desembre 2014].
* Bartelski, Wojciech. «Fitxa d'Irina Txeluixkina a OlimpBase» (en anglès). olimpbase.org. [Consulta: 30 desembre 2021].
# Museu Arqueològic Rafael Larco Herrera

El Museu Arqueològic Rafael Larco Herrera és un museu d'història del Perú i d'art precolombí ubicat a Lima, al Perú. Fundat el 1926 es troba en el districte de Pueblo Libre. Les galeries del museu mostren els 3.000 anys de desenvolupament de la història del Perú precolombí. L'edifici és una construcció del segle xviii, d'estil virreinal, que va ser construïda sobre una piràmide precolombina del segle vii.

## Història

El 1925, Rafael Larco Herrera va adquirir una col·lecció de gerros i altres peces arqueològiques d'Alfredo Hoyle. Hi havia aproximadament 600 peces de ceràmica en total. L'arribada d'aquesta petita col·lecció va animar el fill de Larco, Rafael Larco Hoyle a seguir amb la col·lecció, qui va completar la primera col·lecció del que es convertiria en el Museu Rafael Larco Herrera.
Larco Hoyle va comprar dues grans col·leccions: 8.000 peces de Roa i 6.000 peces de Carranza. També va comprar diverses col·leccions petites a la Vall de Chicama, Trujillo, Virú i Chimbote. En només un any la col·lecció va créixer de manera molt significativa i es va instal·lar en una petita casa, a la finca Chiclín. El 28 de juliol de 1926, Dia de la Independència, el museu va obrir les portes al públic. El Museu Larco ara presta part de la seva col·lecció al Museu d'Art Precolombí de Cusco.

## Referències

* ↑ Berrin, Katherine & Larco Museum. The Spirit of Ancient Peru:Treasures from the Museo Arqueológico Rafael Larco Herrera. New York:Thames and Hudson, 1997. (en inglés)

## Enllaços externs

* Web del Museo Larco (castellà)
# Catalunya – Costa Rica (24-05-2006)

La selecció catalana de futbol disputà un partit amistós contra la selecció de Costa Rica el 24 de maig del 2006 a l'Estadi Olímpic de Terrassa, davant de 8.155 espectadors, que acabà amb victòria de Catalunya per 2-0.

## Fitxa tècnica

| Catalunya | 2 - 0 | Costa Rica |
| Piti Medina 7' Roger Garcia 63' (p.) | Mundo Deportivo L'Esportiu | |
| Catalunya | Costa Rica |
CATALUNYA: :
| PO | Víctor Valdés |
| PO | Albert Jorquera |
| DF | Oleguer Presas |
| DF | Joan Capdevila |
| DF | Dani Jarque |
| DF | Sergio Sánchez |
| DF | David Belenguer |
| DF | Fernando Navarro |
| DF | Abraham Minero |
| DF | Oriol Lozano |
| CC | Roger Garcia (c) |
| CC | Sergio González |
| CC | Òscar Serrano |
| CC | Joan Verdú |
| DV | Gabri Garcia |
| DV | Piti Medina |
| DV | Jordi Martínez |
| DV | Jordi Tarrés |
| DV | Uri Santos |
| Seleccionador: |||
| Pere Gratacós ||||
COSTA RICA: :
| PO | Álvaro Mesén |
| PO | José Porras |
| DF | Luis Marín (c) |
| DF | Harold Wallace |
| DF | Michael Rodríguez |
| DF | Douglas Sequeira |
| DF | Leonardo González |
| DF | Jervis Drummond |
| DF | Gabriel Badilla |
| DF | Michael Umaña |
| CC | Danny Fonseca |
| CC | Walter Centeno |
| CC | Carlos Hernández |
| CC | Randall Azofeifa |
| CC | Christian Bolaños |
| DV | Rónald Gómez |
| DV | Álvaro Saborío |
| DV | Paulo Wanchope |
| DV | Kurt Bernard |
| Seleccionador: |||
| Alexandre Guimarães ||||

## Referències

* ↑ Colomé, Jordi «Punxada a Terrassa» (PDF). Avui, 25-05-2006, pàg. 54 [Consulta: 18 maig 2024].
* ↑ Solé, Albert «Un triomf mundialista» (PDF). L'Esportiu, 25-05-2006, pàg. 2-3 [Consulta: 18 maig 2024].
* ↑ Astruells, Andrés «Victoria sobre un mundialista» (PDF) (en castellà). Mundo Deportivo, 25-05-2006, pàg. 2 [Consulta: 18 maig 2024].
# Henri Stoelen

Henri Stoelen (Brussel·les, 3 de setembre de 1906 - Brussel·les, 1977) va ser un waterpolista belga que va competir durant la 1930.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics de Berlín, on va guanyar la medalla de bronze en la competició de waterpolo.

## Referències

* ↑ «Henri Stoelen Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 de desembre 2012. [Consulta: 15 gener 2019].
# Tomoko Tamura

Tomoko Tamura (japonès: 田村智子) (Komoro, 4 de juliol de 1965) és una política japonesa que és l'actual presidenta del Partit Comunista Japonès (PCJ). És representant del PCJ a la Cambra de Consellers del Japó, després d'haver estat escollida el 2010 i reelegida el 2016 i el 2022.

## Trajectòria

A la Universitat de Waseda, després d'una sèrie de protestes i vagues contra l'augment del preu de la matrícula, Tamura es va unir a la Lliga de la Joventut Democràtica del Japó, l'ala juvenil del PCJ.
Després de graduar-se, va treballar a temps complet per la Lliga de la Joventut Democràtica del Japó, organitzant protestes contra la guerra i manifestacions a favor de la pau. A partir de 1995, va passar al PCJ on va treballar com a secretària i vicesecretària, respectivament, dels membres de la Cambra de Representants Ikuko Ishii i Mito Inoue.
Tamura va ser elegida amb èxit a la Cambra de Consellers a les eleccions de 2010. Abans de convertir-se en la líder del partit, va exercir com a vicepresidenta del comitè executiu i presidenta del comitè polític. Va criticar les eleccions femenines del gabinet del primer ministre Shinzō Abe, afirmant que eren performatives en lloc d'afavorir l'apoderament de les dones. El 18 de gener de 2024 va substituir Kazuo Shii com a presidenta del Partit Comunista del Japó.

## Referències

* ↑ «文房具屋の娘», 2001.
* ↑ «Ms. TAMURA Tomoko».
* ↑ «早稲田大学で学費値上げ反対のストライキを体験», 2014.
* ↑ «民青同盟の専従として活動», 2014.
* ↑ «Tomoko Tamura Profile», 2001.
* ↑ «Shii steps down as Communist Party head after 23 years», 18-01-2024.
* ↑ «Women Abe Selected for his New Cabinet is "Performance for Public Consumption"», 22-09-2014.
* ↑ «Japanese Communist Party appoints first female leader». NHK, 18-01-2024.
* ↑ «JCP needs more than leadership change to gain public support», 19-01-2024.
* ↑ «Japanese Communist Party leader says Israel should comply with UN resolutions» (en anglès). [Consulta: 13 juliol 2024].
# Inge Bödding

Inge Bödding (Hamburg, 29 de març de 1947), nascuda com a Inge Eckhoff, va ser una atleta alemanya, especialista en els 400 metres, que va competir per la República Federal Alemanya durant les dècades de 1960 i 1970.
El 1972 va prendre part en els Jocs Olímpics de Múnic, on va guanyar la medalla de bronze en la prova dels 4x400 metres relleus del programa d'atletisme. Formà equip amb Anette Rückes, Hildegard Falck i Rita Wilden.
En el seu palmarès també destaquen tres medalles al Campionat d'Europa d'atletisme, de bronze el 1969 i dues de plata el 1971. També guanyà tres medalles al Campionat d'Europa d'atletisme en pista coberta, de plata el 1971 i d'or i plata el 1972. Totes aquestes medalles foren guanyades sempre en proves de 400 metres i 4x400 metres relleus.

## Millors marques

* 400 metres. 52.9" (1971)

## Referències

* 1 2 3 «Inge Bödding Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 22 de setembre 2013. [Consulta: 12 novembre 2019].
* ↑ Fitxa a trackfield.brinkster.net
# Ilham ibn Ibrahim

Ilham ibn Ibrahim o Ali ibn Ibrahim fou kan de Kazan, fill i successor el 1479 del seu pare Ibrahim ibn Mahmud.
Khalil ibn Mahmud i Ibrahim ibn Mahmud s'havien casat successivament amb Nur Sultan, filla d'un cap nogai anomenat Timur. En quedar vídua, Nur Sultan es va casar amb Meñli I Giray (tercer regnat 1478-1515), kan de Crimea. Aspirava a posar al tron de Kazan al seu propi fill Muhammad Amin al lloc del fill gran Ali o Ilham, la mare del qual era Batmassa Soltan que tenia un partit de seguidors principalment nogais.
Muhanmad Amin es va refugiar a Moscou on va demanar el tron al gran príncep Ivan que el 1482 va enviar un exèrcit des de Nijni Nóvgorod, que va arribar a Kazan però el kan va demanar la pau, i finalment el gran príncep va cedir a Muhammad Amin un feu centrar a Koshira. El 1485 per causes no ben explicades, el gran príncep va enviar un altre exèrcit que va deposar a Ilham i va posar al tron a Muhammad Amin. Però per alguna raó aquest no va complaure al gran príncep que el 1486 va enviar un exèrcit que el va deposar i va restaurar a Ilham.
No van passar gaires mesos quan el gran príncep va enviar un exèrcit manat per Daniel Dimitrivitx Kholmskoi, Alexandre Vasilivitx Obolenskoi, i altres que va sortir el 14 d'abril de 1487 i va arribar a Kazan el 24 de maig; després d'una lluita en què els tàtars foren derrotats Ilham va fugir cap a l'interior de la ciutat i només un tàtar de nom Ali Ghazi va restar fora i va causar algunes baixes al russos però es va haver de retirar cap al riu Kama. Després d'un setge de tres setmanes Ilham es va rendir i ell, la seva mare i dos germans (Malik Tahir i Khudaikul) i diversos notables, foren fets presoners i enviats a Rússia (Ilham i la seva dona foren enviats a Vologda i la resta a Kargol prop de Bielosero.

## Notes

* ↑ aquest darrer fou batejat el 21 de desembre de 1505 amb el nom de Pere i al cap d'un mes es va casar amb Eudòxia germana del gran príncep Basili, rebent en feu la ciutat de Klin i alguns pobles petits i morint vers el 1523 deixant dues filles, Anastàsia esposa del príncep Feodor Michaelovitx Mitislavski, i una altra casada amb el príncep Basili Vasilivitx Shuisky; Malik Tahir va restar musulmà però al morir (en data desconeguda) la seva dona es va batejar junt amb els seus nombrosos fills entre els quals són coneguts Basili i Feodor, aquest darrer era governador de Nóvgorod el 1531

## Bibliografia

* Howorth, Henry Hoyle. History of the Mongols, from the 9th to the 19th Century. Part II, division I. The so-called tartars of Russia and Central Asia. Londres: Longmans, Green and Co, 1880.
# Margarita Voiska

Margarita Voiska (en búlgar: Маргарита Войска; nascuda el 3 d'abril de 1963 a Sofia) és una jugadora d'escacs búlgara, que té el títol de Gran Mestre Femení des de 1985.
Voiska ha guanyat 11 cops el campionat de Bulgària femení. Ha competit diversos cops pel Campionat del món d'escacs femení. El 2013 va guanyar el Campionat d'Europa sènior femení.

## Referències

* 1 2 3 «Nota biogràfica de Margarita Voiska» (en anglès). Chessgames.com. [Consulta: 27 octubre 2014].
* ↑ «Margarita Voiska and Mark Tseitlin are European Senior chess champions» (en anglès). chessdom.com, 20-03-2013. [Consulta: 27 octubre 2014].
# Hôtel Matignon

L'Hotel Matignon —Hôtel Matignon en francès— és un palau al número 57 de la Rue de Varenne al 7é districte de la ciutat de París, França, que és emprat com a residència i oficina del Primer Ministre de la República Francesa. Posseeix una part baixa, un primer pis, un pati i un parc que envolta a tot l'edifici. A la part baixa trobem quatre salons: la Galeria del Consell, el Saló Groc, el Saló Blau (emprat normalment per rebre a visitants destacats) i el Saló Vermell. A la planta superior es troba el despatx del Primer Ministre, una sala de reunions, un menjador i diverses dependències privades. Per metonímia, el Gabinet del Primer Ministre és conegut informalment com el Matignon.

## Enllaços externs

* Hôtel Matignon - Lloc web oficial