OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Vocal anterior

Una vocal anterior és un so vocal articulat amb un acostament del dors de la llengua a la part anterior de la volta palatina, a diferència de les vocals centrals i posteriors. L'alfabet fonètic internacional distingeix onze vocals anteriors, de les quals el català posseeix quatre: [i], [e], [ɛ] i [a]. La influència de les consonants que les precedeixen provoca sovint canvis fonètics que es reflecteixen en l'ortografia (per això determinades lletres canvien davant la E i la I, per exemple la Ç es transforma en C o la C en QU, etc.) La majoria de sistemes fonològics té com a mínim una vocal anterior.

## Referències

* ↑ «Els sons del català». Universitat de Barcelona, 2014. [Consulta: 9 desembre 2015].
* ↑ Recasens i Vives, Daniel. «1.3.3 Classificació articulatòria de vocals». A: Fonètica descriptiva del català: assaig de caracterització de la pronúncia del vocalisme i consonantisme del català al segle XX. volum 21 de Biblioteca Filològica. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1996, p. 22 ss. ISBN 9788472833128.
Alfabet fonètic internacional :
Vocals :
Anterior
Quasi- anterior
Central
Quasi- posterior
Posterior
Tancada
•iy
•ɨʉ
•ɯu
•ɪʏ
•ɪ̈ʊ̈
ʊ
•eø
•ɘɵ
•ɤo
•e̞ø̞
•əɵ̞
•ɤ̞o̞
•ɛœ
•ɜɞ
•ʌɔ
•æ
ɐ
•aɶ
•äɒ̈
•ɑɒ
Quasitancada
Semitancada
Mitjana
Semioberta
Quasioberta
Oberta :
Consonants :
Les taules contenen símbols fonètics que potser no es mostrin correctament en alguns navegadors. :
# Elmer (cràter)

Elmer és un petit cràter d'impacte al sud del Mare Smythii, prop de l'extrem oriental de la Lluna. Aquest cràter s'observa amb un angle molt oblic des de la Terra, i la seua visibilitat es veu afectada per la libració. Elmer és al sud-oest del cràter Kreiken, i a l'est-sud-est de Dale, una formació més gran.
És un cràter circular amb forma de bol, amb una plataforma interior que ocupa si fa no fa la meitat del diàmetre total.

## Vegeu també

* Llista de cràters lunars
* Selenografia

## Referències

* (WGPSN), IAU Working Group for Planetary System Nomenclature. «Gazetteer of Planetary Nomenclature. 1:1 Million-Scale Maps of the Moon» (en anglès). UAI / USGS, 13-02-2013. [Consulta: 6 abril 2016].
* Andersson, L. E.; Whitaker, E. A.,. NASA Catalogue of Lunar Nomenclature (en anglès). NASA RP-1097, 1982.
* Blue, Jennifer. «Gazetteer of Planetary Nomenclature» (en anglès). USGS, 25-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Bussey, B.; Spudis, P.. The Clementine Atlas of the Moon (en anglès). Nueva York: Cambridge University Press, 2004. ISBN 0-521-81528-2.
* Cocks, Elijah E.; Cocks, Josiah C.. Who's Who on the Moon: A Biographical Dictionary of Lunar Nomenclature (en anglès). Tudor Publishers, 1995. ISBN 0-936389-27-3.
* McDowell, Jonathan. «Lunar Nomenclature» (en anglès). Jonathan's Space Report, 15-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Menzel, D. H.; Minnaert, M.; Levin, B.; Dollfus, A.; Bell, B. «Report on Lunar Nomenclature by The Working Group of Commission 17 of the IAU» (en anglès). Space Science Reviews, 12, 1971, pàg. 136.
* Moore, Patrick. On the Moon (en anglès). Sterling Publishing Co, 2001. ISBN 0-304-35469-4.
* Price, Fred W. The Moon Observer's Handbook (en anglès). Cambridge University Press, 1988. ISBN 0521335000.
* Rükl, Antonín. Atlas of the Moon (en anglès). Kalmbach Books, 1990. ISBN 0-913135-17-8.
* Webb, Rev. T. W.. Celestial Objects for Common Telescopes, 6ª edición revisada (en anglès). Dover, 1962. ISBN 0-486-20917-2.
* Whitaker, Ewen A. Mapping and Naming the Moon (en anglès). Cambridge University Press, 2003. 978-0-521-54414-6.
* Wlasuk, Peter T. Observing the Moon (en anglès). Springer, 2000. ISBN 1-85233-193-3.
# El caçador d'ocells

El caçador d'ocells (títol original en anglès, The Birdcatcher) és una pel·lícula del 2019 dirigida pel cineasta britànic Ross Clarke i escrita per Trond Morten Kristensen. Ambientada a la Noruega ocupada pels nazis, suposadament basada en un conjunt de casos reals, és protagonitzada pel personatge d'Esther, una noia jueva, que viu disfressada de nen en una granja noruega. S'ha doblat al català.
L'actriu danesa Sarah-Sofie Boussnina interpreta Esther, mentre que Jakob Cedergren interpreta el granger i col·laboracionista noruec Johann. La seva dona Anna (Laura Birn) té en secret una aventura amb un oficial alemany (August Diehl).

## Premis i festivals

* Guanyadora: Millor fotografia i millor llargmetratge, Premi del Cinema Europeu 2019
* Guanyadora: millor pel·lícula internacional, millor actriu (Sarah-Sofie Boussnina), millor actor secundari (Jakob Cedergren), millor so i millor director de fotografia, Festival de Cinema Garden State 2019
* Guanyadora: Millor llargmetratge, Festival de Cinema del Hill Country 2019
* Nominada - Millor llargmetratge nòrdic, Festival Internacional de Cinema de Santa Barbara 2019

## Referències

* ↑ «The Birdcatcher review – ropey rural wartime thriller» (en anglès). the Guardian, 02-10-2019. [Consulta: 7 desembre 2022].
* ↑ The Norwegian American The Norwegian American review
* ↑ Times of Israel Running from Nazis, Norwegian Jewish girl masquerades as teenage boy in new film
* ↑ «El caçador d'ocells». ésAdir. [Consulta: 1r agost 2023].
* ↑ Awards
# Els Muntanyans

«Els Muntanyans» té aquests significats:
* L'espai natural del Tarragonès: vegeu Els Muntanyans-Gorg
* L'entitat de població d'Alcover (Alt Camp): vegeu Camí dels Muntanyants
# El quart regne. El regne dels plàstics

El quart regne. El regne dels plàstics (títol original en castellà: El cuarto reino. El reino de los plásticos) és una pel·lícula documental espanyola del 2019 dirigida per Àlex Lora i Cercós i Adán Aliaga i produït per Jaibo Films, Àlex Lora i Isa Feliu. Es van recollir 400 hores de gravació durant tres anys sense un guió clarament establert. La denúncia ecològica és implícita, tot i que no aspira a retratar la dimensió del desastre, sinó que ofereix un inusual retrat paisatgístic i humà d'un espai. Els subtítols de l'obra foren traduïts al català.

## Sinopsi

El documental, rodat en castellà, retrata la vida quotidiana dels treballadors del centre de recollida i reciclatge de llaunes sense ànim de lucre Sure We Can, situat a Williamsburg, un suburbi de Nova York, on fundat fa uns deu anys per la cooperant espanyola Ana De Luco, i el recollidor de llaunes Eugene Gadsden. La seva dotzena de treballadors freguen l'exclusió social per falta de sostre o addicions, i tots comparteixen la mateixa decepció: la falsa promesa del somni americà. René del Carmen és un treballador il·legal mexicà que malgrat ha aconseguit deixar l'alcohol (l'escapatòria habitual) i convertir-se en gerent del centre mentre intenta descobrir la bellesa i l'art en el món que l'envolta i mantenir així viva l'esperança.

## Crítiques

| « | "El seu to és interessant i amable; el seu ritme àgil i centrat en contar intenses històries humanes." | » |
| — Jonathan Holland: The Hollywood Reporter |||
| « | "És una successió d'encerts. (...) un inusual film de gran bellesa visual (...) un estimulant món de ferralla amb reminiscències de 'Wall-E' (...) Crítica tan bella com demolidora al somni americà. (…) Puntuació: ★★★★ (sobre 5)" | » |
| — Janire Zurbano: Cinemanía |||

## Nominacions i premis

Fou guanyadora del Gaudí a la millor pel·lícula documental als Premis Gaudí de 2020. També va obtenir el Premi de l'Audiovisual Valencià (AVAV) al millor documental i va guanyar el premi al millor documental al Festival Internacional de Cinema a Guadalajara i al Festival de Cinema d'Atlanta.

## Referències

* 1 2 «"El quart regne. El regne dels plàstics", la falsa promesa del somni americà». CCMA.cat, 11-03-2021. [Consulta: 21 març 2021].
* ↑ ‘El cuarto reino’ y los apocalipsis de ahora mismo: de los plásticos y el reciclaje de cosas o personas, elsaltodiario.com. 6 de desembre de 2019
* ↑ ‘The Fourth Kingdom’: Film Review, The Hollywood Reporter, 31 de maig de 2019
* ↑ El cuarto reino, Cinemanía
* ↑ "El cuarto reino. El reino de los plásticos", Gaudí al mejor documental, La Vanguardia, 19 e gener de 2020
* ↑ VIVIR DOS VECES, MEJOR PELÍCULA EN LOS 2º PREMIOS DEL AUDIOVISUAL VALENCIANO al web de l'AVAV
* ↑ El cuarto reino Arxivat 2020-07-19 a Wayback Machine. al wel del FICG
* ↑ «El cuarto reino» llega a los cines el 22 de noviembre, La Información, 23 d'octubre de 2019
# Elsterheide

Elsterheide (alt sòrab: Halštrowska hola) és un municipi alemany que pertany a l'estat de Saxònia. Es troba a uns 5 km al nord-oest de Hoyerswerda i limita al nord amb l'estat de Brandenburg.

## Llogarets

* Bergen (Hory)
* Bluno (Bluń)
* Geierswalde (Lejno)
* Klein Partwitz (Bjezdowy)
* Nardt (Narć)
* Neuwiese (Nowa Łuka)
* Sabrodt (Zabrod)
* Seidewinkel (Židźino)
* Tätzschwitz (Ptačecy)
# Elspeth Ferguson

Elspeth Ferguson (York, 1940) és una nedadora anglesa ja retirada, especialista en estil lliure, que va competir durant les dècades de 1950 i 1960.
En el seu palmarès destaca una medalla de plata en els 4x100 metres lliures del Campionat d'Europa de natació de 1958. Formà equip amb Judy Grinham, Judith Samuel i Diana Wilkinson. Aquell mateix any fou quarta en les 440 iardes lliures dels Jocs de l'Imperi Britànic i de la Comunitat de Cardiff. A nivell nacional destaquen els campionats nacionals de l'ASA de 1958 de les 220 iardes lliures i de 1957 i 1958 de les 440 iardes lliures.

## Referències

* ↑ «European Swimming Championships (Women)». [Consulta: 28 agost 2020].
* ↑ «E.C. Ferguson | Commonwealth Games Federation» (en anglès). Arxivat de l'original el 2020-10-18. [Consulta: 13 octubre 2020].
* ↑ «"Swimming Victory For Black." Times, 23 Aug. 1958, p. 3».
* ↑ «"Miss Wilkinson Again." Times, 12 Sept. 1957, p. 4». Times Digital Archive.
* ↑ «"Day Of Swimming Records." Times, 21 Aug. 1958, p. 3».
# Emma Liaño Martínez

Emma Liaño Martínez (Saragossa, 4 d'abril de 1946) és historiadora de l’art, especialitzada en arquitectura i escultura gòtica i escultura renaixentista.
Llicenciada en filosofia i lletres (secció d'Història), es doctora a la Universitat de Barcelona amb la tesi Arquitectura gòtica en la provincia de Tarragona: Campo de Tarragona y Conca de Barbarà (1977), dirigida per Santiago Alcolea. Ha exercit la docència a la Universitat de Cergy-Pontoise i de la Universitat Rovira i Virgili, on és catedràtica emèrita en històrica de l’art. També ha format part del Grup de Recerca Consolidat en Estudis Medievals «Espai, Poder i Cultura».
Entre altres objectes d’estudi, ha publicat articles sobre la catedral de Tarragona, els monestirs de Poblet i Santes Creus, la parroquial de Reus, el castell de Montsó, les esglésies de Santa Coloma de Queralt, i nombrosos articles sobre artistes gòtics: Jordi de Déu, Pere Johan, Aloi de Montbrai, Reinard de Fonoll, Guerau Gener o Damià Forment.

## Llibres publicats

Liaño ha publicat les següents obres:
* Inventario artístico de Tarragona y su provincia. Madrid, 1983.
* Vila-seca i Salou: el seu monumental. Vila-seca 1984.
* La portada principal de la catedral de Tarragona y su programa iconográfico. Tarragona, 1989
* La prioral de Sant Pere de Reus. El último gótico ante la llegada del Renacimiento. Tarragona, 1992
* Puer natus: l’art de Nadal a les nostres comarques (en coautoria amb Fina Grau). Reus, 1993
* El despertar de Europa. La pintura románica, primer lenguaje común europeo. Siglos XI-XIII (en coautoria amb Joan Sureda). Madrid, 1998
* Gótico: el arte (en coautoria amb María Luisa Melero). Madrid, 2003.
* Poblet: el retablo de Damián Formet. Vímbodi i Poblet, 2007.
* Catedrales de España. Madrid, 2012

## Referències

* 1 2 «Liaño, Emma». Institut d'Estudis Catalans, 06-06-2016. [Consulta: 29 agost 2022].
* ↑ «Arquitectura gótica en la provincia de Tarragona : Campo de Tarragona y Conca de Barbarà». CCUC. [Consulta: 29 agost 2022].
* ↑ «Emma Liaño Martínez» (en castellà). Fundación Dailnet. [Consulta: 29 agost 2022].
# El reino de Víctor

El reino de Víctor és el segon curtmetratge dirigit per Juanma Bajo Ulloa el 1989, esperonat per l'èxit anterior d' Akixo. A la pel·lícula mostra l'interès per contar contes mitjançant una lectura perversa i macabra que durà a terme als llargmetratges Alas de mariposa (1991) i La madre muerta (1993).

## Argument

Sara llegeix a les nits un conte al petit Víctor, sobre una princesa presonera i un príncep valent. Víctor viu amb el seu pare i la jove Sara. El pare és un home malcarat i que abusa sovint de la jove Sara, mentre el petit Víctor somnia amb que el conte es faci realitat. Una nit fosca un jove entra a la casa i s'amaga a la banyera de la casa ...

## Repartiment

* Javier Jiménez - Pare
* Luisa María Solaguren - Sara
* Alberto Martín Aranaga
* Jon Belar - Víctor

## Premis

* Goya al millor curtmetratge de ficció (1989)
* Segon premi al Festival de Cinema de l'Alfàs del Pi de 1991.

## Referències

* ↑ El reino de Víctor Arxivat 2019-09-03 a Wayback Machine. a cineultramundo
* ↑ El reino de Víctor
* ↑ Tercera Edició al web del Festival

## Enllaços externs

* El reino de Víctor al web de Juanma Bajo Ulloa
* El reino de Víctor, curtmetratge sencer a Vimeo
# Eduard Valentí i Fiol

Eduard Valentí i Fiol (Pals (Baix Empordà) 19 de gener de 1910 - Barcelona, 28 de febrer de 1971) va ser un filòleg clàssic, humanista, escriptor, docent i traductor català.

## Biografia

Llicenciat en filologia clàssica, havia estat deixeble de Carles Riba i de Joaquim Balcells i Pinto i va ser professor de llatí la Universitat Autònoma de Barcelona (1934-39).
Després de la Guerra Civil va ser enviat a Ferrol, Santiago de Compostel·la i Reus, i no va ser fins al 1961 que va aconseguir tornar com a catedràtic Barcelona, treballant a la Universitat de Barcelona (1964-66) i a la nova Universitat Autònoma de Barcelona a Sant Cugat del Vallès.
La seva obra més coneguda és Gramática de la lengua latina. Morfología y nociones de sintaxis, llibre que encara actualment és usat per estudiants i gramàtics llatins. Va ser membre numerari de la Secció Filològica de l'Institut d'Estudis Catalans des de 1968.
Va traduir textos grecs i llatins de Ciceró, César, Lucreci, Sèneca i altres, i va fer estudis sobre literatura catalana contemporània, dedicats, entre d'altres, a Joan Maragall i al moviment modernista.
Casat amb Roser Petit i Montserrat, bibliotecària i germana del filòleg Joan Petit, tingueren dues filles: Helena, escriptora i traductora, Roser i Montserrat.

## Obres
### Obres pròpies

* Gènesi del Cant Espiritual de Maragall (1961)
* Els clàssics i la literatura catalana moderna (1973)
* El primer modernismo catalán y sus fundamentos ideológicos (tesi doctoral) (1973)

### Traduccions

* Volums III al V de les Fontes Hispaniae Antiquae (1935-40)
* Deures de Ciceró (1938-46)
* Tusculanes de Ciceró (1948-50)

## Referències

* 1 2 «Eduard Valentí i Fiol». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Biografía d'Eduard Valentí a compartelibros.com». Arxivat de l'original el 2013-12-03. [Consulta: 4 octubre 2014].

## Enllaços externs

* Fons personal Eduard Valentí a la Biblioteca de Catalunya.
* Homenatge a Eduard Valentí i Fiol Arxivat 2021-04-20 a Wayback Machine. a la Universitat Autònoma de Barcelona, 2015
# Emili Gàmiz i Cuixart

Emili Gàmiz i Cuixart (Badalona, 24 d'octubre de 1933 - Barcelona, 17 de gener de 1984) fou un futbolista català de la dècada de 1950.

## Trajectòria

Fou conegut amb el sobrenom del bambi. Començà al CF Badalona, d'on passà al RCD Espanyol per recomanació del també ex jugador Santiago Schild. Fou cedit al CE Sabadell durant el 1954, per retornar al club espanyolista a les darreries d'any. Jugà durant set temporades al club fins a l'any 1959. Formà un gran mig del camp al costat de David Casamitjana. Participà en la final de la Copa d'Espanya de l'any 1957 enfront del FC Barcelona. Les darreres temporades les disputà a la UD Las Palmas. Una lesió forçà la seva marxa del club canari per acabar retirant-se al CF Badalona.
Fou un cop internacional amb la selecció d'Espanya B el 10 de novembre de 1955 davant França i un altre amb la selecció catalana també l'any 1955. Va morir a Barcelona el gener de 1984 quan només tenia 51 any després d'una llarga malaltia.

## Referències

* ↑ «Falleció Gámiz». Mundo Deportivo, 18-01-1984.
* ↑ «Centenario». Mundo Deportivo, 21-03-2004.
* ↑ «Emilio Gámiz». hallofameperico, 04-09-2009.
* ↑ Closa, Antoni; Jaume Rius. Selecció Catalana de Fútbol: nou dècades d'història. Editorial Jaume Rius, 1999. ISBN 8492294434.
* ↑ «Adéu bambi». Mundo Deportivo, 19-01-1984.

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
# Elionor de Castella i de Portugal

Elionor de Castella i de Portugal (castellà: Elionora de Castella) (1307 $^{(Gregorià)}$ - Castrojeriz, 1359 $^{(Gregorià)}$), fou infanta de Castella i reina d'Aragó (1328-1336).

## Orígens familiars

Filla gran del rei Ferran IV de Castella i Constança de Portugal. Era neta per línia paterna del rei Sanç IV de Castella i Maria de Molina, i per línia materna de Dionís I de Portugal i Elisabet d'Aragó. Fou germana del rei Alfons XI de Castella.

## Núpcies i descendents

Va ser promesa en la seva infància a l'infant Jaume d'Aragó, primogènit del comte de Barcelona i rei d'Aragó Jaume II el Just. Tanmateix, l'infant, delerós de prendre els ordres sagrats, va voler renunciar-hi, fins al punt que va fugir d'amagat en el transcurs de la cerimònia nupcial que se celebrava a Gandesa, el 18 d'octubre de 1319. El fet va desplaure força a la cort castellana.
El 5 de febrer de 1329 a la catedral de Tarragona, Elionor va maridar-se amb el comte de Barcelona i rei d'Aragó Alfons III el Benigne, germà de l'infant Jaume, convertint-se en la seva segona esposa. Fruit d'aquest matrimoni van néixer:
* l'infant Ferran d'Aragó (1329-1363), casat el 1354 amb Maria de Portugal, filla de Pere I de Portugal
* l'infant Joan d'Aragó (v1330-1358), casat amb Isabel Núñez de Lara i assassinat per ordre del seu cosí Pere I de Castella

## Successió a la Corona

La successió, segons el principi de la indivisibilitat de la Corona, corresponia a Pere, el futur Pere III, fill de la primera muller del Benigne, Teresa d'Entença. Davant aquest fet Elionor va pressionar el rei perquè consentís almenys a fer importants donacions territorials als fills tinguts amb ella. Així doncs, Ferran va rebre el marquesat de Tortosa i diverses poblacions del reialme de València, com també en va rebre algunes el seu germà Joan. Aquestes donacions, que implicaven una minva considerable del patrimoni reial i que perjudicaven sobretot el primogènit, donaren lloc a l'esclat d'un conflicte politicosocial. La noblesa es va dividir i una part va emparar la reina i els seus dos fills. Però l'enèrgica protesta dels súbdits valencians va ser decisiva perquè el rei revoqués una part de les donacions.
Poc abans de la mort del Benigne, Elionor va haver de fugir a Castella amb els infants Ferran i Joan per temor de la possible venjança del seu fillastre. Durant la guerra dels Dos Peres va ser empresonada per Pere el Cruel, que la feu assassinar al castell de Castrojeriz el 1359.

## Referències

* 1 2 3 Sobrequés i Callicó, Jaume. Comtes, reis, comtesses i reines de Catalunya. 1. ed. Barcelona: Editorial Base, 2011, p. 125,126. ISBN 978-84-15267-24-9.
* ↑ Masià i de Ros, Angels. Relación castellano-aragonesa desde Jaime II a Pedro El Ceremonioso (en castellà). CSIC-Dpto. de Publicaciones, 1994, p. 199. ISBN 8400074459.
# El Pepe, una vida suprema

El Pepe, una vida suprema (traduïble com a «El Pepe, una vida suprema») és una pel·lícula documental de 2018, dirigida pel cineasta serbi Emir Kusturica i protagonitzada per l'exguerriller i expresident de l'Uruguai José «Pepe» Mujica. L'obra gira entorn de la vida de Mujica i el seu llegat com a president de l'Uruguai.

## Argument

La pel·lícula examina la particular i incomparable vida de José «Pepe» Mujica: un home humil que esdevé el president del seu país mantenint-se ferm als seus principis i ideals alhora que impulsa un motor de canvi. És la història d'un activista polític i exmembre de la guerrilla de l'esquerra llatinoamericana. Està orgullós del seu passat però, lluny de viure del record, és un home que també s'atreveix a somniar amb un futur millor. En una sèrie d'entrevistes, Kusturica aprofundeix en el llegat de Mujica. L'obra explora aquesta relació particular que s'estableix entre ambdós, com a dos esperits afins que s'uneixen per a discutir el sentit de la vida des d'una perspectiva política, filosòfica, estètica i poètica.

## Repartiment

* José Mujica
* Lucía Topolansky
* Eleuterio Fernández Huidobro
* Mauricio Rosencof
* Emir Kusturica

## Estrena

El documental va debutar, fora de competició, al Festival Internacional de Cinema de Venècia de 2018. I, posteriorment, es va estrenar el 26 de desembre de 2019 a la plataforma de streaming Netflix.

## Crítica

La pel·lícula va rebre elogis i crítiques a parts iguals. El crític Kaleem Aftab, de Cineuropa.org, va esmentar que «els espectadors que esperen una visió global es quedaran molt decebuts. Regurgir fets mai ha estat l'estil de Kusturica, sobretot en els seus documentals sobre famosos sud-americans, que opten per retrats impressionistes més que per detalls fotogràfics». D'altra banda, l'exguerriller tupamaro Jorge Zabalza, germà de Ricardo Zabalza, el qual va morir el 1969 a la presa de Pando, es va convertir en un dels principals crítics vocals de la pel·lícula.

## Referències

* ↑ «'El Pepe: A Supreme Life': Venice Review» (en anglès). ScreenDaily.com. [Consulta: 9 agost 2019].
* ↑ «El Pepe, a Supreme Life first look: Emir Kusturica reveals a president in repose» (en anglès). BFI.org.uk. [Consulta: 9 agost 2019].
* ↑ «El Pepe, a supreme life» (en anglès). Cineuropa.org. [Consulta: 25 febrer 2022].
* ↑ «Estreno de El Pepe, una vida suprema» (en castellà). TVShow.com.uy, 25-07-2018. [Consulta: 24 febrer 2022].
* ↑ «Documentary on Uruguay's Mujica to debut at Venice Film Festival» (en anglès). EFE.com. [Consulta: 25 juliol 2018].
* ↑ Cisnero, Fernán. «¿Cómo es "El Pepe: una vida suprema", la película sobre José Mujica que está en Netflix?» (en castellà). ElPais.com.uy, 27-12-2019. [Consulta: 25 febrer 2022].
* ↑ Haberkorn, Leonardo. «Mujica por Kusturica: tango que me hiciste mal» (en castellà). ElObservador.com.uy, 28-12-2019. [Consulta: 24 febrer 2022].
* ↑ Aftab, Kaleem. «Review: El Pepe, a Supreme Life» (en anglès). Cineuropa.org, 08-09-2018. [Consulta: 25 febrer 2022].
* ↑ «Zabalza, su relato de la Toma de Pando y su encuentro con el hijo del civil asesinado» (en castellà). ElObservador.com.uy, 04-03-2020. [Consulta: 24 febrer 2022].
# Enneagrama (desambiguació)

«Enneagrama» té aquests significats:

## Geometria

* Enneagrama (geometria), una figura geomètrica en forma d'estrella de nou puntes.

## Psicologia

* Enneagrama de la personalitat, un model de personalitat humana il·lustrat per la figura d'un enneagrama.

## Esoterisme

* Enneagrama del quart camí, sistema esotèric associat a Georges Gurdjieff.
# Equador (República Democràtica del Congo)

* Aquest article tracta sobre la província de la República Democràtica del Congo. Si cerqueu el país sud-americà, vegeu «Equador».
Equador és una de les províncies previstes a la República Democràtica del Congo segons la Constitució de maig del 2005.
Se situa al nord-oest del país, sobre el riu Congo. El seu territori forma part de la província històrica d'Equador, car n'és una subdivisió.
Viccionari