OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cerro Armazones

El Cerro Armazones és una muntanya situada a la Sierra Vicuña Mackenna de la Serralada de la Costa, aproximadament a 130 km al sud-est de la ciutat d'Antofagasta, a la regió d'Antofagasta, Xile. Té una alçada de 3.046 metres, i està ubicat en una zona privilegiada per a l'astronomia òptica i en infraroig, ja que compta amb gairebé 350 nits clares a l'any.
Al cim s'hi troba l'observatori astronòmic Cerro Armazones, de la Universitat Catòlica del Nord i la Universitat de Bochum, que compta amb tres telescopis d'1,5 m, 84 cm i 41 cm de diàmetre.
A més, l'Observatori Europeu Austral (ESO) té planejat instal·lar al turó Armazones el Telescopi Europeu Extremadament Gran, a uns 20 quilòmetres a l'est de cerro Paranal, on s'aixeca el Very Large Telescope de l'ESO. La construcció va començar el juny de 2014.

## Referències

* ↑ http://www.eso.org/public/teles-instr/elt/
* ↑ Observatori Cerro Armazones
* ↑ Xile triat per construir el telescopi més gran del món, Ràdio Programes del Perú. Consultat el 26 març 2010]
* ↑ James Vincent. «European Extremely Large Telescope to break ground (using dynamite) live later today». The Independent, 19-06-2014.

## Enllaços externs

* Cerro Armazones Arxivat 2012-06-30 at Archive.is
* «Observatori Europeu Austral (ESO)» (en anglès).
# Creepy

Creepy va ser el títol de dues revistes especialitzades en còmic de terror: Una nord-americana i una altra espanyola, que al principi compartien molt del seu material. Inspirades en les publicacions d'EC Comics (Entertaining Comics), sobretot en "Tales from de Crypt" ("Historias de la cripta" en castellà), on apareixia el "vigilant de la cripta" (The Crypt-Keeper), que inspiraria el personatge mascota de la revista l'"Oncle Creepy" i les pel·lícules "Creepshow" de George A. Romero i Stephen King.
La versió nord-americana va aparèixer el 1964 editada per Warren Publishing. En el seu moment de major auge, "tirava tres milions d'exemplars, que anaven no només al mercat nord-americà, també a Canadà, Anglaterra". Actualment la companyia Dark Horse aquesta publicant una reedició en volums de la col·lecció original de Creepy i una revista periòdica amb material nou.
La versió espanyola va ser editada per Toutain Editor a partir de 1979, formant part de l'anomenat boom del còmic adult a Espanya. Pel que sembla, l'edició nord-americana rebia cartes de lectors queixant-se de la influència espanyola que es notava a la revista, mentre que l'edició espanyola ho feia respecte a la influència americana.

## L'edició nord-americana (1964-1983)

Va constar de 145 números:
El 1970 Jim Warren es va entrevistar amb Josep Toutain, que havia viatjat amb una carpeta plena d'originals a Nova York per buscar nous mercats i gèneres per als artistes deSelecciones Ilustradas, que fins llavors havien treballat principalment per al mercat britànic. Jim Warren va quedar tan impressionat per la relació qualitat / preu dels dibuixos que a l'any següent començava un desembarcament d'autors espanyols, primer a Eerie.

## L'edició espanyola (1979-1985, 1990-1992, 2010)
### Primera època (Toutain Editor), 1979-1985, 79 números publicats

Sota el lema "La millor publicació mundial de terror" recopilava en els seus primers números historietes ja publicades en els darrers números de l'edició nord-americana de la revista, VampirellaiEerie, encara incorporar una altra de 1984 en el nombre 3 i diverses historietes de Richard Corben procedents de fanzines (números 0 i 3).
La revista va tenir 60 pàgines. El seu preu va ser de 100 pessetes en els dos primers números, 125 pessetes, del 3 al 32.
En els seus primers números, l'última historieta, generalment més antiga, era precedida per una petita ressenya biogràfica de l'autor de la mateixa (Neal Adams, Reed Crandall, Víctor de la Fuente, Josep M. Beà, Richard Corben, Pat Boyette, Luis García, Esteban Maroto, etc.)

### (Planeta DeAgostini), 2010

Recull dels 5 primers números de la versió nord-americana en enquadernació cartoné.

## Referències

* ↑ "Josep Maria Beà, libador neuronal", entrevista a l'autor realitzada pel Senyor Absent, en Mondo Brutto n º 39, maig de 2008, p. 85.
* ↑ Ressenya biogràfica anònima en l'edició espanyola de Creepy n. º 2, p. 41.

## Vegeu també

* Josep Toutain
* Toutain Editor
* Vampirella

## Enllaços externs

* The Warren Magazines Index per Richard J. Arndt. (En anglès)
* Creepy, la insígnia del terror a Espanya, per Fco Javier Alcázar.
Viccionari
# Richard Tom

Richard Tom (Canton, 8 de novembre de 1920 - Aina Haina, 20 de febrer de 2007) fou un aixecador estatunidenc que va competir durant les dècades de 1940 i 1950.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on guanyà la medalla de bronze en la categoria del pes gall del programa d'halterofília.
En el seu palmarès també destaca una medalla de plata al Campionat del Món d'halterofília de 1947 en el pes gall i el campionat nacional de l'AAU de 1952.

## Referències

* 1 2 «Rich Tom Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2020-04-18. [Consulta: 27 març 2019].
* ↑ Richard Tom. chidlovski.net
# Meridià 22 a l'oest

El meridià 22 a l'oest de Greenwich és una línia de longitud que s'estén des del pol Nord travessant l'oceà Àrtic, Groenlàndia, l'oceà Atlàntic, l'oceà Antàrtic, i l'Antàrtida fins al pol Sud.
El meridià 22 a l'oest forma un cercle màxim amb el meridià 158 a l'est. Com tots els altres meridians, la seva longitud correspon a una semicircumferència terrestre, uns 20.003,932 km. Al nivell de l'Equador, és a una distància del meridià de Greenwich de 2.449 km.

## De Pol a Pol

Començant en el pol Nord i dirigint-se cap al pol Sud, aquest meridià travessa:
    Coordenades País, territori o mar Notes 90° 0′ N, 22° 0′ O﻿ / ﻿90.000°N,22.000°O﻿ / 90.000; -22.000﻿ (Oceà Àrtic) Oceà Àrtic 82° 42′ N, 22° 0′ O﻿ / ﻿82.700°N,22.000°O﻿ / 82.700; -22.000﻿ (Groenlàndia) Groenlàndia Terra de Peary 82° 28′ N, 22° 0′ O﻿ / ﻿82.467°N,22.000°O﻿ / 82.467; -22.000﻿ (Fiord Independence (Groenlàndia)) Fiord Independence (Groenlàndia) 81° 14′ N, 22° 0′ O﻿ / ﻿81.233°N,22.000°O﻿ / 81.233; -22.000﻿ (Groenlàndia) Groenlàndia Passa entre Fiord Danmark i badia de Gael 73° 19′ N, 22° 0′ O﻿ / ﻿73.317°N,22.000°O﻿ / 73.317; -22.000﻿ (Badia de Foster) Badia de Foster 72° 56′ N, 22° 0′ O﻿ / ﻿72.933°N,22.000°O﻿ / 72.933; -22.000﻿ (Groenlàndia) Groenlàndia Illa de la Societat Geogràfica i illa Traill 72° 24′ N, 22° 0′ O﻿ / ﻿72.400°N,22.000°O﻿ / 72.400; -22.000﻿ (Oceà Atlàntic) Oceà Atlàntic Mar de Groenlàndia 71° 44′ N, 22° 0′ O﻿ / ﻿71.733°N,22.000°O﻿ / 71.733; -22.000﻿ (Groenlàndia) Groenlàndia Terra de Jameson 70° 29′ N, 22° 0′ O﻿ / ﻿70.483°N,22.000°O﻿ / 70.483; -22.000﻿ (Oceà Atlàntic) Oceà Atlàntic Mar de Groenlàndia 66° 16′ N, 22° 0′ O﻿ / ﻿66.267°N,22.000°O﻿ / 66.267; -22.000﻿ (Islàndia) Islàndia Península de Vestfirðir 65° 31′ N, 22° 0′ O﻿ / ﻿65.517°N,22.000°O﻿ / 65.517; -22.000﻿ (Breiðafjörður) Breiðafjörður 65° 23′ N, 22° 0′ O﻿ / ﻿65.383°N,22.000°O﻿ / 65.383; -22.000﻿ (Islàndia) Islàndia 65° 6′ N, 22° 0′ O﻿ / ﻿65.100°N,22.000°O﻿ / 65.100; -22.000﻿ (Breiðafjörður) Breiðafjörður 65° 1′ N, 22° 0′ O﻿ / ﻿65.017°N,22.000°O﻿ / 65.017; -22.000﻿ (Islàndia) Islàndia 64° 18′ N, 22° 0′ O﻿ / ﻿64.300°N,22.000°O﻿ / 64.300; -22.000﻿ (Faxaflói) Faxaflói 64° 9′ N, 22° 0′ O﻿ / ﻿64.150°N,22.000°O﻿ / 64.150; -22.000﻿ (Islàndia) Islàndia Passa a l'oest de Reykjavík 63° 50′ N, 22° 0′ O﻿ / ﻿63.833°N,22.000°O﻿ / 63.833; -22.000﻿ (Oceà Atlàntic) Oceà Atlàntic 60° 0′ S, 22° 0′ O﻿ / ﻿60.000°S,22.000°O﻿ / -60.000; -22.000﻿ (Oceà Antàrtic) Oceà Antàrtic 74° 9′ S, 22° 0′ O﻿ / ﻿74.150°S,22.000°O﻿ / -74.150; -22.000﻿ (Antàrtida) Antàrtida Territori Antàrtic Britànic, reclamat per Regne Unit

## Referències

* ↑ T. Vincenty «Direct and Inverse Solutions of Geodesics on the Ellipsoid with application of nested equation». Survey Review, 4-1975.
* ↑ «Vincenty formula for distance between two Latitude/Longitude points».

## Vegeu també

* Meridià 21 a l'oest
* Meridià 23 a l'oest
# Ramón Mateo

Ramon Mateo (San Juan de la Maguana, 23 de juny de 1958) és un jugador d'escacs dominicà, que té el títol de Gran Mestre des de 2008.
La classificació Elo més alta de la seva carrera fins al moment es va assolir l'1 d'abril de 2008, amb una puntuació de 2506 punts, moment en què ocupava el primer lloc entre els jugadors d'escacs dominicans.
És el primer (i fins ara l'únic) jugador d'escacs dominicà de la història en obtenir el títol de Gran Mestre. Ha guanyat el campionat dominicà d'escacs set vegades, amb una diferència de 31 anys entre el primer i l'últim, els anys 1979, 1986, 2000, 2002, 2003, 2004 i 2010, i també n'ha estat subcampió tres cops, els anys 1984, 1985, i 1999.
Ha representat la República Dominicana moltes vegades en competicions per equips, incloses les olimpíades d'escacs entre els anys 1978 i 2008, sent el rècord del seu país en aquest sentit.
Entre els seus èxits en torneigs internacionals hi ha el primer lloc a l'obert de Balaguer de 2004 on hi va aconseguir la primera norma de GM, 1r lloc a Santo Domingo (2006, juntament amb Nikola Mitkow i Jaan Ehlvest), 2n lloc a Madrid (Torneig de Mestres de la Federació Madrilenya, 2007, per darrere de Renier Vázquez Igarza) i 1r lloc a Colomièrs (2008).

## Referències

* ↑ Ramón Mateo: Dominican chess player (born: 1958)
* 1 2 «Nota biogràfica de Ramón Mateo» (en anglès). Chessgames.com. [Consulta: 9 octubre 2020].
* ↑ Rating Progress Chart | Mateo, Ramon (DOM)
* 1 2 «Ramón Mateo es el primer GM dominicano». chessbase, 01-04-2008 [Consulta: 9 octubre 2020].
* ↑ «National championships records» (en anglès). FIDE, 22-06-2020. [Consulta: 9 octubre 2020].
* ↑ «Nuestros campeones» (en castellà). Federació Dominicana d'Escacs. Arxivat de l'original el 2020-04-14. [Consulta: 9 octubre 2020].
* ↑ OlimpBase :: Men's Chess Olympiads :: Mateo, Ramón
* ↑ OlimpBase :: Men's Chess Olympiads :: Dominican Republic, Individual Record
* ↑ «Obert de Balaguer 2004, classificació». Ajedrez Noticias Diarias. [Consulta: 9 octubre 2020].
* ↑ «Torneo Intl Aniversario de la UASD 2006» (en castellà). FIDE. [Consulta: 9 octubre 2020].
* ↑ «Torneo Maestros Federacion Madrileña». FIDE. [Consulta: 9 octubre 2020].
* ↑ Primel, Dominique. «Ramon Mateo wins 3rd International West Open Toulouse» (en anglès). chessbase, 03-09-2008. [Consulta: 9 octubre 2020].
# René Araou

René Araou (Narbona, 18 d'octubre de 1902 - Narbona, 8 de gener de 1955) va ser un jugador de rugbi a 15 francès que va competir durant les dècades de 1920 i 1930.
El 1924 va ser seleccionat per jugar amb la selecció de França de rugbi a 15 que va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on guanyà la medalla de plata.
Pel que fa a clubs, jugà al Racing Club de Narbona entre 1922 i 1933. Va disputar dues finals del Campionat de França de rugbi, el 1932 i 1933, ambdues perdudes contra el Lyon OU.

## Referències

* 1 2 «René Araou Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2012-11-16. [Consulta: 28 març 2018].
# Carlo Rancati

Carlo Rancati (Milà, 28 d'abril de 1940 - 22 de novembre de 2012) fou un ciclista italià que fou professional entre 1964 i 1973. Es dedicà principalment al ciclisme en pista.
El 1964, com a ciclista amateur, va prendre part en els Jocs Olímpics de Tòquio, aconseguint guanyar una medalla de plata en la prova de persecució per equips, junt a Franco Testa, Vincenzo Mantovani i Luigi Roncaglia.
Com a professional no aconseguí cap victòria destacada.

## Referències

* ↑ «LUTTO. È morto Carlo Rancati». TuttobiciWeb, 22-11-2012. (italià)
* ↑ Carlo Rancati a Sports Reference (arxivat)

## Enllaços externs

* Fitxa de Carlo Rancati a sitiodeciclismo.net
# Chagunius baileyi

Chagunius baileyi és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 20 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: conca del riu Salween i, també, Myanmar i Tailàndia.

## Referències

* ↑ Smith H. M., 1938. Chagunius, a new genus of Asiatic cyprinoid fishes. Proc. Biol. Soc. Wash. v. 51. 157-158.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* 1 2 Talwar, P.K. i A.G. Jhingran, 1991. Inland fishes of India and adjacent countries. Volum 2. A.A. Balkema, Rotterdam.
* ↑ Doi, A., 1997. A review of taxonomic studies of cypriniform fishes in Southeast Asia. Jap. J. Ichthyol. 44(1): 1-33.
* ↑ Monkolprasit, S., S. Sontirat, S. Vimollohakarn i T. Songsirikul, 1997. Checklist of Fishes in Thailand. Office of Environmental Policy and Planning, Bangkok, Tailàndia. 353 p.

## Bibliografia

* Anònim, 2001. Base de dades de la col·lecció de peixos del National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Rainboth, W. J., 1986: Fishes of the Asian cyprinid genus Chagunius. Occasional Papers of the Museum of Zoology University of Michigan. Núm. 712: 1-17.
* Smith, H. M., 1938: Chagunius, a new genus of Asiatic cyprinoid fishes. Proceedings of the Biological Society of Washington v. 51: 157-158.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Crispetes d'oli

Les crispetes d'oli són una elaboració d'oli texturitzat, resultat d'un seguit de modificacions fisicoquímiques mitjançant l'ús de gelatina, nitrogen líquid i un sifó. Un cop a la boca, les crispetes es fonen i tornen al seu estat i gust d'oli originals.
El reconegut xef Dani García va crear aquesta elaboració l'any 2010 amb l'objectiu d'innovar les seves creacions culinàries mitjançant l'aplicació de textures.

## Procés d'elaboració

En primer lloc, s'ha d'augmentar la viscositat de l'oli d'oliva mitjançant gelatina prèviament hidratada. Si es vol donar més sabor a l'elaboració, la gelatina es pot hidratar amb l'aigua resultant de triturar i filtrar un parell de tomàquets.
Un cop hidratada, s'introdueix la gelatina dins l'oli i es dissol a baixa temperatura. A continuació, es deixa refredar i s'aboca a un sifó per donar-li esponjositat.
Seguidament, i en petites quantitats (fent petits tocs al gallet del sifó, de manera contínua i repetitiva), s'aboca el contingut del sifó al nitrogen líquid. A causa de la baixa temperatura del nitrogen (–195,5 °C), la xarxa de lípids (oli) i proteïnes (gelatina) queda solidificada i adquireix una aparença voluminosa, esponjosa i de color groguenc, similar a una crispeta.
Per acabar, es retiren les crispetes del nitrogen i se serveixen a una temperatura adequada per tal que no es fonguin.

## Aplicacions culinàries i elaboracions similars

La sèmola d'oli és una elaboració similar que s'obté abocant l'oli d'oliva en el nitrogen líquid i retirant-lo amb un colador. El resultat és un petit conglomerat d'aspecte similar a la sèmola de blat.
El xef Dani García servia al seu restaurant un entrant de pa torrat, sèmola d'oli i pernil ibèric.
Aquesta elaboració serveix com un acompanyament.
Les crispetes d'oli són una elaboració que es podria considerar d'alta cuina, a causa de la tècnica que requereix tot el procediment que s'ha de seguir per tal de fer aquesta elaboració, el material necessari i el fet de consumir aquest ingredient popular en una textura la qual no estem habituats.

## Referències

* ↑ «Els alumnes de Harvard s'entreguen a la sessió de Nandu Jubany». Can Jubany. Arxivat de l'original el 2016-12-23. [Consulta: 22 desembre 2016].
* ↑ «Dani García en BCN Vanguardia». [Consulta: 22 desembre 2016].
* ↑ «Olive Oil Cuisine: Textures of the Future | Worlds of Flavor Spain». www.worldsofflavorspain.com. [Consulta: 22 desembre 2016].
* ↑ «Dani García juega con el nitrógeno y el oro líquido. SUR.es». www.diariosur.es. [Consulta: 22 desembre 2016].
* ↑ VelSid «Aceite de oliva pasado por nitrógeno». , 25-11-2005.
# Robert Gevers

Robert Gevers va ser un jugador d'hoquei sobre herba belga que va competir a començaments del segle xx.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on va guanyar la medalla de bronze com a membre de l'equip belga en la competició d'hoquei sobre herba.

## Referències

* ↑ «Robert Gevers Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2020. [Consulta: 2 agost 2017].
# José Miguel Fraguela Gil

José Miguel Fraguela Gil (Las Palmas, 7 de desembre de 1953) és un jugador d'escacs espanyol, que té el títol de Mestre Internacional des de 1977. Fou Campió d'Espanya absolut el 1975, a Benidorm, per davant d'Antonio Medina García. Anteriorment, havia estat campió d'Espanya Juvenil (Sub-20), el 1973.

## Notes i referències

* ↑ «Nota biogràfica de José Miguel Fraguela Gil» (en anglès). Chessgames.com. [Consulta: 25 setembre 2012].
* ↑ «Biografia de José García Padrón» (en castellà). maspalomascostacanaria.com. [Consulta: 24 maig 2020].
* ↑ «Historial de campions d'Espanya d'escacs» (en castellà). Federació Espanyola d'Escacs. [Consulta: 24 maig 2020].
* ↑ «Historial de campions d'Espanya Sub-20 d'escacs» (en castellà). Federació Espanyola d'Escacs. Arxivat de l'original el 2013-11-12. [Consulta: 25 setembre 2012].
# René Bonino

René Bonino (Bèusoleu, 14 de gener de 1930 - Autun, 17 d'agost de 2016) va ser un atleta francès, especialista en curses de velocitat, que va competir durant la dècada de 1950.
Durant la seva carrera va prendre part en dues edicions dels Jocs Olímpics d'Estiu. El 1952, a Hèlsinki, va disputar dues proves del programa d'atletisme. Destaca una cinquena posició en els 4x100 metres relleus, mentre en els 100 metres quedà eliminat en sèries. Quatre anys més tard, als Jocs de Melbourne, quedà eliminat en sèries de les dues proves que disputà.
En el seu palmarès destaca una medalla de plata en la prova dels 100 metres del Campionat d'Europa d'atletisme de 1954, rere Heinz Fütterer. Es proclamà campió francès dels 100 metres el 1951, 1952 i 1954. El 24 d'agost de 1952, a Colombes, va establir el rècord francès dels 100 metres amb un temps de 10.5 segons. Va millorar dues vegades el rècord nacional del 4x100 metres.

## Millors marques

* 100 metres. 10.5" (1952)

## Referències

* ↑ «René Bonino nous a quittés». [Consulta: 20 agost 2016].
* 1 2 René Bonino a Sports Reference (arxivat)
* ↑ «Medallistes per prova». rfea.es. Federació Espanyola d'Atletisme. Arxivat de l'original el 26 d’octubre 2020. [Consulta: 22 abril 2020].
* ↑ «Les finalistes des championnats de France - 1888 à 1969». cdm.athle.com. Arxivat de l'original el 3 de juny 2020. [Consulta: 3 juny 2020].
* ↑ Waśko, Janusz (1953-). Athletics national records evolution 1912-2012 : golden century of IAAF records. GreenArt Jacek Kardasz, 2013, p. 14 i 188. ISBN 978-83-62033-30-0.
* ↑ «Track and Field Statistics». [Consulta: 3 juny 2020].
# Carlo Toniatti

Carlo Toniatti (Zadar, 1892 - 1968) fou un remer italià que va competir durant la dècada de 1920. Era nascut a Zara, província del Regne d'Itàlia en el període d'entreguerres.
El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on disputà la prova del vuit amb timoner del programa de rem, en què guanyà la medalla de bronze.

## Referències

* ↑ «Carlo Toniatti Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 14 de desembre 2012. [Consulta: 4 abril 2018].
# República d'Entre Ríos

La República d'Entre Ríos - República de Entre Ríos (castellà) o República Federal Entrerriana va ser un estat independent d'Amèrica del Sud que va existir entre els anys 1820 i 1821. Tenia una superfície aproximada de 166.980 km² i estava format per les actuals províncies argentines d'Entre Ríos i Corrientes. El país va ser fundat el 1820 pel cabdill General Francisco Ramírez, conegut com el cap suprem, i només en va tenir un any de vida.

## Bandera

Francisco Ramírez utilitzava la bandera d'Artigas (o sigui de la Lliga Federal); va morir el 10 de juliol de 1821, i el successor (des de 23 de setembre de 1821) Lucio Mansilla, va adoptar la bandera argentina amb l'escut provincial en virtut de llei aprovada el 12 de març de 1822 (al mateix temps que l'escut de forma oval de gules amb estel de plata a la part superior i atzur amb sol daurat a la inferior, i al mig dues mans entrellaçades separant els dos camps). Quan Mansilla va renunciar el 1824, sota León Sola es va tornar a la bandera de la Lliga Federal. Fins al 1832 la província no va adoptar bandera. El to del color blau era fosc, ja que els federals utilitzaven el blau fosc mentre els unitaris empraven el clar.

## Referències

* ↑ Lynch, John. Caudillos in Spanish America, 1800-1850. Oxford University Press, 1992, p. 41. ISBN 019821135X.
* ↑ Macgregor, John. The Progress of America, from the Discovery by Columbus to the Year 1846. Whittaker and Co., 1847, p. 1020.
* ↑ Robertson, James Alexander. The Hispanic American Historical Review. Hispanic American Review, 1918, p. 387.
* ↑ Tenenbaum, Barbara A. Encyclopedia of Latin American History and Culture. Prentice Hall International, 1996, p. 533. ISBN 0684197545.
* ↑ Criscenti, Joseph T. Sarmiento and His Argentina. Lynne Rienner Publishers, 1993, p. 98. ISBN 1555873510.
* ↑ Revista "Estandarte" de la societat argentina de Vexil·lologia.
# Chagunius nicholsi

Chagunius nicholsi és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 30 cm de longitud total i 900 g de pes.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: l'Índia i Myanmar.

## Referències

* ↑ Smith H. M., 1938. Chagunius, a new genus of Asiatic cyprinoid fishes. Proc. Biol. Soc. Wash. v. 51. 157-158.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Menon, A.G.K., 1999 Check list - fresh water fishes of India. Rec. Zool. Surv. India, Misc. Publ., Occas. Pap. Núm. 175, 366 p.
* ↑ Talwar, P.K. i A.G. Jhingran, 1991. Inland fishes of India and adjacent countries. Volum 2. A.A. Balkema, Rotterdam.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Rainboth, W. J., 1986: Fishes of the Asian cyprinid genus Chagunius. Occasional Papers of the Museum of Zoology University of Michigan. Núm. 712: 1-17.
* Riede, K., 2004. Global register of migratory species - from global to regional scales. Final Report of the R&D-Projekt 808 05 081. Federal Agency for Nature Conservation, Bonn, Alemanya. 329 p.
* Smith, H. M., 1938: Chagunius, a new genus of Asiatic cyprinoid fishes. Proceedings of the Biological Society of Washington v. 51: 157-158.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.