OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pou de glaç de Can Cucurella

El Pou de glaç de Can Cucurella és una obra de Cubelles (Garraf) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Ubicat als terrenys del mas de Can Cucurella (nord de Cubelles).
Estructura arquitectònica coberta alçada amb murs de pedra paredats, d'uns 80 cm de gruix. De planta circular, amb un diàmetre de 5 metres. Es calcula que té uns 3-4 metres de profunditat. Es conserva l'obertura lateral que en origen seriviria per a la càrrega i descàrrega del pou. Trobem una altra obertura a l'estructura, probablement causa d'algun desprendiment de la mateixa paret del pou, ja que s'observen pedres soltes a l'interior d'aquest.
Es troba parcialment cobert per la vegetació circumdant.

## Història

Pertany originàriament a la jurisdicció de la Quadra de Rocacrespa.

## Referències

* 1 2 3 4 «Pou de glaç de Can Cucurella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 febrer 2019].
# Primera Dama del Brasil

Primera Dama del Brasil (portuguès: Primeira-dama do Brasil) és el títol de l'amfitriona del Palau de l'Alvorada, tradicionalment l'esposa del president del Brasil. Mariana da Fonseca, esposa de Deodoro da Fonseca –el primer president de la República (1889-1891)–, va ser-ne la primera. Rosângela Lula da Silva és l'actual primera dama del Brasil, com esposa del 39è president Luiz Inácio Lula da Silva.
El paper de la primera-dama ha canviat notòriament. Ha passat a incloure la implicació en campanyes polítiques o causes socials i a assumir la representació del President en actes oficials i protocol·laris. En 2019, Michelle Bolsonaro va convertir-se en la primera en discursar en la cerimònia de presa de possessió del President, llegint el seu text en Llengua brasilera de signes. A més d'això, al llarg dels anys, les primeres dames han exercit cada cop més influència en sectors aliens a la política, com ara la moda.
A primers de 2023, hi havia cinc exprimeres dames vives: Maria Thereza Goulart, vídua de João Goulart; Marly Sarney, esposa de José Sarney; Rosane Malta, ex-esposa de Fernando Collor de Mello; Marcela Temer, esposa de Michel Temer; i Michelle Bolsonaro, darrera esposa de Jair Bolsonaro. Històricament, les primeres dames han segut dones blanques de bona posició. Les úniques excepcions, fins ara, han estat Michelle Bolsonaro, Marisa Letícia Lula da Silva i Rosângela Lula da Silva.

## Notes

* ↑ Lula ha contret matrimoni tres cops: Maria de Lourdes (1969-1971), morta per hepatitis; Marisa Letícia (1974-2017), morta per un accident vascular cerebral; i "Janja" (2022-act.).

## Referències

* 1 2 Mesquita, Lígia «De onde vem o papel da primeira-dama — e a tradição de trabalho social» (en anglès). BBC News, 03-01-2019.
* ↑ Mendonça, Heloísa. «Discurso inédito de Michelle Bolsonaro na posse abre portas para protagonismo no Governo». EL PAÍS, 02-01-2019. [Consulta: 2 gener 2019].
* ↑ Ferrari, Mariana. «A história das primeiras-damas do País» (en portuguès brasiler). IstoÉ, 31-01-2020. [Consulta: 4 novembre 2022].
* ↑ «"Janja", la esposa de Lula que quiere cambiar el papel de primera dama» (en castellà). France 24, 31-10-2022. [Consulta: 4 novembre 2022].
# Possanjas

Possanjas (en francès Pousanges) és una comuna (municipi) de França, a la regió de la Nova Aquitània, departament de la Cruesa.
La seva població al cens de 1999 era de 170 habitants. Està integrada a la Communauté de communes des Sources de la Cruesa.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 218 | 207 | 192 | 196 | 170 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat |
| 1995-2002 | Jean-Louis Bellegy |
| 2002-2008 | Guy Parot |
| 2008- | Marc Bujon |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. a lemosin.net.
# Potit de Sàrdica

Potit (Mèsia o Sardenya, ca. 145 - Sàrdica o Roma, ca. 160) fou un cristià, màrtir durant les persecucions d'Antoni Pius. És venerat com a sant per diverses confessions cristianes.

## Llegenda

Potit fou un màrtirs de qui no es conserven dades contemporànies, sinó unes actes de martiri tardanes, la Passio Sancti Potiti del segle ix, poc versemblants. Només se sap del cert que fou martiritzat a Sàrdica, ciutat de la Dàcia, prop de l'actual Sofia (Bulgària), i que fou mort a espasa.
Posteriorment, per la similitud del topònim, les actes diuen que era originari de Sardenya (Sardinia, en llatí), fill únic d'una rica família pagana, i convertit al cristianisme d'amagat, a tretze anys. Quan el seu pare se n'assabentà, el feu empresonar, però el fill, amb la pregària i l'exemple, va fer que el seu pare també es convertís. Alliberat, marxà a viure a una altra ciutat, que podria haver estat Valèria o Gàrgara.
Hi guarí de la lepra l'esposa del senador Agató, i en convertí la família: la fama d'aquesta conversió arribà a Roma, on fou cridat Potit. Ja a Roma, el jove va exorcitzar la filla del mateix emperador Antoni Pius, qui atribuí el guariment a la màgia. En negar-se Potit a oferir sacrificis als déus, va ésser torturat i mort: segons unes fonts, a Roma; segons d'altres, a un lloc del sud d'Itàlia.

## Veneració

La constància més antiga del seu culte es troba al Liber Pontificalis de Nàpols, al segle ix, i al calendari gravat en marbre entre 847 i 877, avui al palau arquebisbal de Nàpols, que ja esmenta el dia 13 de gener. Leon Battista Alberti va escriure una Vida di San Potito, reescrivint-ne la llegenda.
El sant és especialment venerat a Nàpols i la Pulla, on té una església. Els benedictins que hi viuen van obtenir un ofici del sant del papa Climent XII. No obstant això, la festa del sant només surt en martirologis relativament moderns.
Segons algunes fonts, les seves relíquies foren portades d'Asculum a Sardenya, amb les de sant Efisi de Sardenya. Fins al 2003, la festa era el 13 de gener; a partir de llavors, el 14. És patró de la diòcesi de Tricarico.
# Pont e la Chanal

Pont e la Chanal (italià Pontechianale, piemontès Pontcianal) és un municipi italià, situat a la regió del Piemont. L'any 2007 tenia 202 habitants. Està situat a la Val Varacha, dins de les Valls Occitanes. Limita amb els municipis de Blins, Casteldelfino, Sampeyre, Criçòl, Oncin, Sent Veran i Molinas-en-Cairas (França).

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2004- | Alfredo Campi | Centreesquerra |
# Pont des Invalides

El pont des Invalides és el pont més baix dels que travessen el Sena a París.

## Història

La història d'aquest pont comença el 1821, quan l'enginyer Claude Navier treballa en la concepció d'un pont tècnicament revolucionari destinat a ser construït de cara a l'hôtel des Invalides (a l'emplaçament de l'actual pont Alexandre III). La construcció d'un pont penjant per salvar el Sena sense punt de suport comença doncs el 1824. Per desgràcia, ruptures i esfondraments condemnen el projecte a la demolició fins i tot abans del seu funcionament.
En resposta a les queixes de defensors de la perspectiva dels Invalides, l'Administració decideix traslladar el futur pont més avall. Aquesta vegada es tracta d'un pont penjant de tres parts sostingudes per pòrtics de 20 m d'alçària, amb dues pilastres al Sena. Els enginyers de Verges i Bayard de la Vingtrie acaben la seva obra el 1829, però es col·lapsa ràpidament i el seu accés ha de ser reglamentat d'ençà 1850.
El 1854 és enderrocat en vista de la seva substitució per a l'Exposició universal de 1855. És Paul-Martin Gallocher de Lagalisserie i Jules Savarin que empren les pilastres existents del pont penjant precedent i hi afegeixen una nova pilastra central, per construir un pont en arc de maçoneria. La nova pilastra és condecorada amb dos grups al·legòrics, La Victoire terrestre per Victor Vilain riu amunt i La Victoire maritime per Georges Diebolt riu avall, mentre que les antigues pilastres són guarnides de trofeus militars de les armes imperials, obres d'Astyanax-Scévola Bosio.
Tot i ser més sòlid, aquest pont experimenta el 1878 un assentament de 25 a 30 cm, i perd dos arcs durant l'hivern 1880 (restablerts a la fi de l'any). El pont és estable d'aleshores ençà, i l'única modificació del segle XX serà l'ampliació de les seves voreres el 1956.

## Enllaços externs

* Web de la mairie de Paris Arxivat 2009-07-13 a Wayback Machine.
* Structurae
# Portada/article desembre 11
## Expressionisme

L'expressionisme fou un moviment cultural sorgit a Alemanya a començaments del segle xx, que tingué plasmació en un gran nombre de camps culturals: art, literatura, música, cinema, teatre, dansa, fotografia, etc. La seva primera manifestació fou en el terreny de l'art; va sorgir paral·lelament al fauvisme francès, amb el qual van ésser els primers moviments de les anomenades “avantguardes històriques” artístiques. Més que un estil amb característiques pròpies comunes, fou un moviment heterogeni, una actitud i una forma d'entendre l'art que aglutinà diversos artistes de tendències molt diverses i diferent formació i nivell intel·lectual. Sorgit com a reacció a l'impressionisme, enfront del naturalisme i el caràcter positivista d'aquest moviment de finals del segle xix, els expressionistes defensaven un art més personal i intuïtiu, on predominés la visió interior de l'artista –l'“expressió”– enfront de la plasmació de la realitat –la “impressió”.
# Província de Grosseto

La província de Grosseto és una província que forma part de la regió de Toscana dins Itàlia. La capital és la ciutat de Grosseto.
Banyada pel mar Tirrè, també inclou les illes meridionals de l'arxipèlag toscà: l'illa de Giglio, Giannutri i les illes menors no habitades, incloent les Formiche di Grosseto i la Formica di Burano.
Té una àrea de 4 503,12 km², i una població total de 223.259 hab. (2016). Hi ha 28 municipis a la província.

## Referències

* ↑ Arxivat 2018-12-16 a Wayback Machine. Dades ISTAT

## Enllaços externs

* Pàgina oficial (italià)
# Press

«Press» té aquests significats:
* Tamara Press (1937–2021) atleta soviètico-ucraïnesa
* Hans Jürgen Press (1926-2002), il·lustrador alemany i autor de llibres infantils
Viccionari
# Platysmacheilus longibarbatus

Platysmacheilus longibarbatus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids que es troba al riu Iang-Tsé (Xina).

## Referències

* ↑ Lu Y.-L, Luo P.-Q & i Y.-Y. Chen 1977. Gobioninae. Pp. 439-549. A: Wu, X.-W. (ed.) Zhongguo like yulei zhi. [The cyprinid fishes of China] Volum 2. Science Press, Beijing, Xina. [ref. 12558]. Cyprinids China.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Lu, Y.-L, Luo, P.-Q. & Chen, Y.-Y. 1977. Gobioninae. Pp. 439-549. A: Wu, X.-W. (ed.) Zhongguo like yulei zhi. [The cyprinid fishes of China] Volum 2. Science Press, Beijing, Xina.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
* Zhang, W. 1998: China's biodiversity: a country study. China Environmental Science Press, Beijing. 476 p.
# Platysmacheilus

Platysmacheilus és un gènere de peixos de la família dels ciprínids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Taxonomia

* Platysmacheilus exiguus (Lin, 1932)
* Platysmacheilus longibarbatus (Luo, Le & Chen, 1977)
* Platysmacheilus nudiventris (Luo, Le & Chen, 1977)
* Platysmacheilus zhenjiangensis (Ni, Chen & Zhou, 2005)

## Referències

* ↑ Lu Y.-L, Luo P.-Q & i Y.-Y. Chen 1977. Gobioninae. Pp. 439-549. A: Wu, X.-W. (ed.) Zhongguo like yulei zhi. [The cyprinid fishes of China] Volum 2. Science Press, Beijing, Xina. [ref. 12558]. Cyprinids China.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia), Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8 (1990).
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* FishBase (anglès)
# Plaça de Maragall (Barcelona)

* Aquest article tracta sobre la plaça. Vegeu-ne altres significats a «Estació de Plaça de Maragall».
La plaça de Maragall és una plaça de Barcelona, situada entre els barris del Guinardó (costat oest) i el Congrés i els Indians (costat est). El nom de la plaça, que es va aprovar el 1931, és degut al passeig de Maragall, que la travessa de nord a sud.
Era un antic encreuament dels camins que unien Barcelona amb els pobles d'Horta, Sant Andreu de Palomar i Sant Martí de Provençals. El projecte inicial d'urbanització de la plaça data de la dècada de 1920, però no es va efectuar, i amb l'esclat de la Guerra Civil espanyola va quedar aturat. Es va iniciar la construcció d'edificis a la dècada de 1940, desenvolupant-se a la dècada següent.
En superfície hi ha un parc infantil i un gimnàs a l'aire lliure, i els dissabtes al matí hi ha mercat de pagès. En el subsòl hi ha un aparcament municipal i està en projecte la construcció de l'estació de metro Plaça de Maragall, de la línia L9/L10.

## Referències

* ↑ «Nomenclàtor dels carrers». Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 «Plaça Maragall». Eix Maragall. Arxivat de l'original el 2023-01-08. [Consulta: 8 gener 2023].
* ↑ «Àrea de Joc Infantil a la Plaça Maragall». Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Mercats de pagès». Xarxa de Consum solidari.
# Tsàpkovo

Tsàpkovo (en rus: Цапково) és un poble de l'óblast de Vorónej, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 192 habitants.

## Referències

* ↑ Расстояние от Херсонского до Россоши
* 1 2 Херсонский хутор на карте
* ↑ Всероссийская перепись населения 2010 года. Численность населения городских округов, муниципальных районов, городских и сельских поселений, городских и сельских населённых пунктов Воронежской области
# Halach uinik

Halach uinik (en maia: Halach Uinik: «home de fet», «home de comandament») era el nom donat al màxim governant o cap —com se'ls cridava en l'època colonial— d'una jurisdicció maia, és a dir, era el senyor d'una ciutat-Estat.
Cada jurisdicció maia o Kuchkabal, era administrada per un halach uinik, que governava en nom d'un dels déus del seu panteó, constituint una estructura teocràtica. La successió ocorria en una mateixa família, amb el poder passant de pare a fill, segons el dret de primogenitura. El halachconcentrava tot el poder religiós, militar i civil. Ell escollia, entre els membres de la teocràcia, els funcionaris que ajudaven en l'administració de la jurisdicció, designant generalment als seus familiars com a caps o batab de les ciutats que conformaven a la jurisdicció. Aquests homes de confiança comandaven als soldats, presidien el consell local, aplicaven la justícia i controlaven el pagament dels impostos. A més d'aquestes assignacions, cuidaven també dels camps en les èpoques indicades pels sacerdots o Ah-Kin-May.
El seu principal símbol de poder era el «ceptre de [manikin]», un bastó cerimonial que tenia la figura de K´awiil, el déu de la vida.
Al costat del halach uinik treballaven diversos funcionaris que ell designava directament:
* Els Ah Holpop: delegats polític-religiosos del halach uinik. Preparaven les grans cerimònies i festes sagrades. També custodiaven els instruments musicals.
* El Nacom: era el principal cap de militars d'una ciutat-Estat.
* El Ahuacán: era el màxim sacerdot. Vigilava els calendaris, els llibres sagrats i l'educació. També dirigia els sacrificis i els ritus d'endevinació.
* Els Tupiles: eren els guàrdies que vigilaven l'ordre públic i el compliment de la llei.

## Referències

* ↑ Clendinnen, 2003, p. 25.
* ↑ MM. «EL HALACH UINIK: El Señor árbol» (en castellà), 22-01-2010. [Consulta: 13 octubre 2024].
* ↑ «Organización política y social». [Consulta: 13 octubre 2024].

## Bibliografia

* Clendinnen, Inga. Ambivalent Conquests: Maya and Spaniard in Yucatan, 1517–1570. 2nd. Cambridge: Cambridge University Press, 2003. ISBN 0-521-52731-7. OCLC 50868309.

## Vegeu també

* Cacicatges maies de Yucatán
# Frederic Martínez i Ibáñez

Frederic Martínez i Ibáñez (Barcelona, 3 o 4 d'abril de 1941) és un perit industrial i polític català.

## Biografia

Va estudiar peritatge industrial a l'ETPIB el 1966 i organització d'empreses a l'ESADE en 1970. Ha treballat a les empreses Hispano Olivetti SA (1956-1966), JASA (1966-1969), PREMO (1969-1973) i Talleres Casals SA (1973-1984), en la que fou membre del comitè d'empresa. De 1976 a 1981 fou professor de l'Escola Tècnica Professional del Ripollès.
Resident a Campdevànol des de 1974, milita a Convergència Democràtica de Catalunya (CDC). A les eleccions municipals espanyoles de 1983 fou escollit tinent d'alcalde de l'ajuntament de Campdevànol, membre del Consell Comarcal del Ripollès i diputat per la província de Girona a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1984 i 1988 a les llistes de Convergència i Unió. Ha estat Membre de la Comissió d'Indústria, Energia, Comerç i Turisme del Parlament de Catalunya (1984-1992).

## Referències

* ↑ «II legislatura (17/05/1984 - 04/04/1988). Càrrecs parlamentaris i biografies dels diputats i diputades. Composició dels grups parlamentaris» ( PDF) p. 81. Parlament de Catalunya. [Consulta: 20 febrer 2017].
* ↑ «Biografies III legislatura».

## Enllaços externs

* Diputats al Parlament a La Vanguardia, 3 de maig de 1984
# Pietro Gambacorta

Pietro Gambacorta o Pere de Pisa (Pisa, República de Pisa, 1355 - Venècia, 17 de juny de 1435) fou un eremita italià, cofundador de l'orde religiós dels Pobres Eremites de Sant Jeroni. És venerat com a beat per l'Església Catòlica Romana.

## Biografia

Pietro, nascut a Pisa o Lucca en una família noble i rica, els Gambacorta di Pisa; el seu pare, Pietro, havia estat governant de Pisa. Als 25 anys, després d'una joventut de disbauxa, va decidir renunciar a la vida acomodada i fer vida eremítica. Cap al 1377 arribà al mont Cesana, prop d'Urbino i s'hi instal·là. Vivia d'almoines en una cabana.
Cap al 1377 va fundar al costat de la seva ermita un monestir anomenat de Montebello (Isola del Piano, Úmbria) el primer eremitori de l'orde. Es diu que havia convertit dotze lladres que l'havia assaltat, i que, penedits, imitaren l'ermità i ells mateixos es feren eremites, formant una comunitat i donant origen a una congregació que prengué el nom de Pobres Eremites de Sant Jeroni. Pere condicionà dotze cel·les i trià Sant Jeroni d'Estridó com a patró, per la vida d'anacoreta que havia portat i per la devoció que hi havia envers el sant en la seva família. Va presciure la regla de vida, molt austera, amb períodes anuals de dejuni de quaranta dies, i dejunis cada dilluns, dimecres i divendres, com també les hores de pregària individual i d'assistència a l'ofici diví. La congregació fou aprovada per Martí V en 1421. En poc temps, l'orde s'estengué per Itàlia, sobretot al Ducat d'Urbino, avui les Marques: Pesaro, Urbino, Fano, Rímini, Venècia, Pàdua i Ferrara, tots ells fundats pel beat.
Quan el seu pare i dos germans van ésser assassinats en 1393 pel seu secretari, Pere estigué temptat de marxar i venjar-los, però restà a la cel·la i continuà amb la seva vida religiosa; com la seva cosina, també religiosa, la beata Clara Gambacorta, perdonà els criminals. En 1425 anà a Roma com a pelegrí i hi va conèixer Nicola da Forca Palena un altre eremita que havia fundat un eremitori similar al seu.
Pere Gambacorta va morir a Venècia, on era de viatge per assumptes de l'orde, el 12 de juny de 1435, al monestir de San Girolamo de les monges agustines, on era hostatjat; fou sebollit a l'església d'aquest monestir. Va ésser beatificat per Innocenci XII en 1693.

## Enllaços externs

* "Beato Pietro". Arxivat 2010-09-25 a Wayback Machine.
* Beato Pietro Gambacorta
* Convento di Montebello Arxivat 2007-07-07 a Wayback Machine.
* Accurata e succinta descrizione topografica e istorica di Roma moderna 1767 tomo II parte I Pag.963
# Summer Storm

Summer Storm és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Douglas Sirk, estrenada el 1944.

## Argument

En aquesta adaptació de Txékhov, Olga és una seductora dona d'un camperol que atrau el cínic aristòcrata Fedor lluny de la seva promesa, amb conseqüències tràgiques.

## Repartiment

* Linda Darnell: Olga Kuzminichna Urbenin
* George Sanders: Fedor Mikhailovich Petroff
* Anna Lee: Nadena Kalenin
* Hugo Haas: Anton Urbenin
* Edward Everett Horton: Comte "Piggy" Volsky
* Lori Lahner: Clara Heller
* John Philliber: Polycarp
* Sig Ruman: Kuzma
* Jimmy Conlin: L'home que envia una carta

## Nominacions

* Oscar a la millor banda sonora
# Pharrell Williams

Pharrell Williams (Virginia Beach, 5 d'abril del 1973) és un cantant, productor i compositor de música estatunidenc, també conegut com a Skateboard P que forma amb Chad Hugo el duet The Neptunes i el projecte N.E.R.D. En tant que membre de The Neptunes ha escrit o produït un gran nombre de cançons per a artistes com ara Michael Jackson, Rosalía Madonna, Britney Spears, Kylie Minogue, Shakira, Mika, Snoop Dogg, Gwen Stefani, Nelly Furtado, Justin Timberlake, Backstreet Boys, Pitbull, Busta Rhymes, NSYNC...
El 2013 es va donar a conèixer sobretot per la seva participació amb Daft Punk en el tema Lose Yourself to Dance i Get Lucky, però també pel seu tema amb Robin Thick i el seu senzill en solitari Happy que es va transformar en un vídeo viral a internet.

## Referències

* ↑ http://www.planeta.com.pe/artistas/pharrell-williams Arxivat 2014-08-12 a Wayback Machine.
* ↑ http://mexico.cnn.com/entretenimiento/2014/04/15/la-cancion-happy-hace-llorar-a-su-creador-pharrell-williams-ante-oprah
# Ahmad Benali

Ahmad Benali (Manchester, 7 de febrer de 1992) és un exfutbolista libi de la dècada de 2010.
Fou internacional amb la selecció de futbol de Líbia.
Pel que fa a clubs, destacà a Manchester City FC, While at the Manchester City youth team, Benali was given the captaincy, Rochdale, Brescia Calcio, Pescara i FC Crotone.

## Referències

* ↑ «Serie A, Pescara si coccola Benali: dal City all'esordio (con gol) contro il Napoli» (en italian). La Gazzetta Dello Sport, 22-08-2016 [Consulta: 1r setembre 2016].
* ↑ «Brazil dreams inspire unlikely Libyans». , 31-05-2012 [Consulta: 31 maig 2012]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2015-07-12. [Consulta: 26 desembre 2021].
* 1 2 «Meet Ahmad Benali... the man who never made the grade at Manchester City but is making a name for himself in Italy». Daily Mail, 09-01-2015 [Consulta: 1r setembre 2016].
* ↑ «Elite Squad In-Take». , 29-05-2010 [Consulta: 26 octubre 2011]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2010-12-07. [Consulta: 4 agost 2019].
* ↑ «Rochdale snap up David Ball and Ahmed Benali». BBC Sport, 31-08-2011 [Consulta: 1r setembre 2016].
* ↑ «Football Brescia: taken BENALI, FINAZZI, PICCI, RUSSO» (en italian). Brescia Today, 11-07-2012 [Consulta: 1r setembre 2016].
* ↑ «BENALI IN PRESTITO AL PESCARA» (en italià). U.S. Città di Palermo, 29-08-2015 [Consulta: 1r setembre 2016]. Arxivat 1 de setembre 2015 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2015-09-01. [Consulta: 4 agost 2019].
* ↑ «Benali, Ahmad». National Football Teams. [Consulta: 9 juny 2017].