OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ludo Peeters

Ludo Peeters (Hoogstraten, 9 d'agost de 1953) és un ciclista belga, ja retirat, que fou professional entre 1974 i 1990.
Durant els seus anys com a professional aconseguí més de 70 victòries, entre les quals destaquen clàssiques com la París-Brussel·les, la París-Tours o el Campionat de Zúric. Va prendre part en 10 edicions del Tour de França, en què guanyà tres etapes, portà el mallot groc durant dues etapes i guanyà la Classificació de la combinada en l'edició de 1980.

## Palmarès

* 1974
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Polònia
* 1976
** 1r a l'Omloop van de Vlaamse Scheldeboorden
** 1r a la Fletxa de Haspengouw
* 1977
** 1r a la París-Brussel·les
** 1r al Circuit Mandel-Lys-Escaut i vencedor d'una etapa
** Vencedor d'una etapa a la Volta als Països Baixos
** Vencedor d'una etapa al Gran Premi del Midi Libre
** Vencedor d'una etapa al Tour de l'Aude
* 1978
** 1r a la Schaal Sels
** 1r a la Volta a Luxemburg
* 1979
** 1r a la París-Brussel·les
** 1r al Circuit Mandel-Lys-Escaut
** 1r al Circuit de Wallonie
** 1r a la Druivenkoers Overijse
* 1980
** 1r a la Scheldeprijs Vlaanderen
** Vencedor d'una etapa al Tour de França
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Suïssa
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Bèlgica
* 1981
** Vencedor d'una etapa al Tour de Romandia
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Catalunya
* 1982
** 1r al Rund um den Henninger Turm
** Vencedor d'una etapa al Tour de França
** Vencedor de 2 etapes a la Volta a Catalunya
* 1983
** 1r a la París-Tours
** 1r al Rund um den Henninger Turm
** 1r al Gran Premi Raymond Impanis
** 1r al Circuit de les Ardenes flamenques - Ichtegem
** Vencedor de 2 etapes a la Volta a Catalunya
** Vencedor d'una etapa de la Setmana Catalana
** Vencedor d'una etapa de l'Étoile de Bessèges
* 1984
** 1r a la Scheldeprijs Vlaanderen
* 1985
** 1r a la París-Tours
** 1r al Campionat de Zúric
** 1r a la Volta a Bèlgica i vencedor d'una etapa
** Vencedor d'una etapa al Tour de l'Aude
* 1986
** Vencedor d'una etapa al Tour de França
* 1987
** 1r a la Kuurne-Brussel·les-Kuurne

### Resultats al Tour de França

* 1979. 36è de la classificació general
* 1980. 8è de la classificació general. Vencedor d'una etapa. 1r de la Classificació de la combinada
* 1981. 59è de la classificació general
* 1982. 34è de la classificació general. Vencedor d'una etapa. Porta el mallot groc durant 1 etapa
* 1984. 57è de la classificació general. Porta el mallot groc durant 1 etapa
* 1985. 48è de la classificació general
* 1986. 69è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1987. 96è de la classificació general
* 1988. 89è de la classificació general
* 1989. 63è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1975. 45è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1978. Abandona (17a etapa)

## Referències

* ↑ «PEETERS Ludo». [Consulta: 17 desembre 2023].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Ludo PEETERS» (en italià). [Consulta: 17 desembre 2023].
* ↑ «Palmarès de Ludo Peeters (Bel)». [Consulta: 17 desembre 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Séquia Reial del Xúquer

La Séquia Reial del Xúquer és un canal que pren les seues aigües del riu Xúquer a l'Assut d'Antella i passa per diferents municipis de les comarques de la Ribera Alta, Baixa i l'Horta Sud (País Valencià). Desguassa a la séquia de Favara.
La Séquia Reial del Xúquer, constituí la principal artèria del Xúquer fins a la recent construcció del Canal Xúquer-Túria, i figura com un element vertebrador de les comarques que travessa, ja que amb un recorregut de 54 quilòmetres, rega més de vint mil hectàrees i sustenta a 21 poblacions.

## Història

La construcció comença en la segona meitat del segle xiii per Jaume I, i s'amplia pel duc d'Híxar, senyor de Sollana, cinc segles més tard. La Séquia Reial va rebre aquest nom al segle xviii. Segons els historiadors, de 1258 a 1264 es deia Séquia d'Alberic i després de Séquia Reial d'Alzira fins a rebre el nom actual. La séquia es va fer en dues seccions. Entre el segle xv i el segle xviii no s'hi va obrar. La primera secció anava de l'assut d'Antella fins al terme d'Alzira. Les terres de realenc de Guadassuar i Algemesí quedaren també integrades. Però no tot va ser positiu. Entre Alzira i Cullera el Xúquer era navegable. Al minvar el nivell del riu per donar aigua a la séquia, una part del trànsit fluvial d'un cert calat va deixar de navegar. La segona secció, construïda entre 1770 i 1815, anava des del terme d'Algemesí fins al municipi d'Albal. L'obra duplicà la superfície regable amb l'aigua de la séquia. El poderós noble aragonés, Pedro de Alcántara Fernández de Híjar y Abarca de Bolea, demanà l'ampliació al Consell de Castella, amb l'argument que el rei Martí l'Humà li havia concedit el privilegi de reg el dia 16 de gener de 1404. L'any 1765 el Consell de Castella va reconèixer la concessió reial de l'antiga Corona d'Aragó.
La séquia passaria també pel terme d'Alginet. Així, l'any 1771 van començar les diligències i l'any 1772 es va fer la tasació pericial pel pas alginetí.

## Referències

* ↑ «Séquia Reial del Xúquer». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Lozano, Josep Aljannat V, Revista d'estudis locals: Monogràfic: Música a Alginet. Ajuntament d'Alginet, 2014, pàg. 171-186). ISSN: 1886-984X.

## Enllaços externs

* Séquia Reial del Xúquer - Lloc web oficial
# Camil Oliveras i Gensana

Camil Oliveras i Gensana (Figueres, 1840 - Barcelona, 1898) va ser un arquitecte català.

## Biografia

Era fill de Francesc Oliveras i Maria Gensana, i l'any 1871 es va casar amb Amàlia Dodero.
El 1869 es va titular com a mestre d'obres, i el 1877 com a arquitecte, i des d'aquest any fou arquitecte provincial de la Diputació de Barcelona. Juntament amb Domènech i Montaner i Josep Vilaseca, va formar part de la primera generació d'arquitectes modernistes catalans.
Morí de tuberculosi a l'edat de 58 anys.

## Obres

Les seves obres més importants a Barcelona són:
* Església del Sagrat Cor de Jesús (1883-1885), en col·laboració amb Joan Martorell i Montells.
* Casa de Maternitat (1889-1898), on emprà com a materials bàsics el maó vist i la ceràmica policroma.

## Referències

* ↑ «Defuncions, núm.9537». AMCB, 06-09-1898.
* ↑ Maspoch, Mònica. Galeria d'autors: ruta del modernisme, Barcelona. Barcelona: Institut del Paisatge Urbà i la Qualitat de Vida, 2008, p. 155. ISBN 978-84-96696-02-0.

## Bibliografia

* «Glossari d'artístes». A: El Modernisme. Vol 2. Barcelona: Ed. Olimpíada Cultural i Lundwerg, 1990. ISBN 84-87647-006.
# Distribució de Wakeby

La distribució de Wakeby és una distribució de probabilitat de cinc paràmetres definida per la seva funció quantil,
$W(p)=\xi +{\frac {\alpha }{\beta }}(1-(1-p)^{\beta })-{\frac {\gamma }{\delta }}(1-(1-p)^{-\delta })$
i per la seva funció de densitat quantil,
$W'(p)=w(p)=\alpha (1-p)^{\beta -1}+\gamma (1-p)^{-\delta -1}$
on $0\leq p\leq 1$, ξ és un paràmetre de localització, α i γ són paràmetres d' escala i β i δ són paràmetres de forma.
Aquesta distribució va ser proposada per primera vegada per Harold A. Thomas Jr., que la va anomenar Wakeby Pond a Cape Cod.
La funció de distribució acumulada es calcula invertint numèricament la funció quantil indicada anteriorment. La funció de densitat de probabilitat es troba llavors utilitzant la següent relació (donada a la pàgina 46 de Johnson, Kotz i Balakrishnan):
$f(x)={\frac {(1-F(x))^{(\delta +1)}}{\alpha t+\gamma }}$
on F és la funció de distribució acumulada i
$t=(1-F(x))^{(\beta +\delta )}$

## Aplicacions

La distribució Wakeby s'ha utilitzat per modelar distribucions de
* cabals d'inundació,
* recompte de cites,
* pluges extremes,
* velocitats del corrent de marea,
* i els cabals màxims dels rius.

## Referències

* ↑ «Dataplot reference manual: WAKPDF» (en anglès). NIST. [Consulta: 20 agost 2015].
* ↑ «Dataplot reference manual: WAKPDF» (en anglès). NIST. [Consulta: 20 agost 2015].
* ↑ Rodda, John C. Progress in Modern Hydrology: Past, Present and Future (en anglès). John Wiley & Sons, 26-8-2015, p. 75. ISBN 978-1-119-07429-8.
* ↑ Katchanov, Yurij L.; Markova, Yulia V. (en anglès) SpringerPlus, 4, 1, 26-02-2015, pàg. 94. DOI: 10.1186/s40064-015-0821-1. ISSN: 2193-1801. PMC: 4352413. PMID: 25763305.
* ↑ Johnson, Norman Lloyd. Continuous univariate distributions. Vol1 (en anglès). 2a edició. Nova York: Wiley, 1994, p. 46. ISBN 0-471-58495-9. OCLC 29428092.
# Mosquiter coronat

El mosquiter coronat o mosquiter de corona(Phylloscopus coronatus) és una espècie d'ocell de la família dels fil·loscòpids (Phylloscopidae). És un ocell migratori que cria a l'Àsia oriental, a l'extrem sud-oriental de Rússia, nord-est de la Xina, Corea i el Japó, a més de les muntanyes de l'interior de la Xina. A l'hivern es desplaça al sud, al sud-est asiàtic, arribant fins a Sumatra i Java, a Indonèsia. Els seus hàbitats principals són els boscos boreals, els boscos temperats, els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de les terres baixes, els manglars i els matollars humids tropicals i subtropicals. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Mosquiter coronat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 setembre 2023 (català)
* ↑ Svensson, Lars; Mullarney, Killian; Settreström, Dan; Grant, Peter J. Guia d’ocells Europa i regió mediterrània (en català). Traducció: Jordi Font. Ediciones Omega, 2018, p. 416. ISBN 978-84-282-1534-3.
* ↑ «Bushtits, leaf warblers, reed warblers» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 16 octubre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 625. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Eastern Crowned Warbler. Phylloscopus coronatus» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 11 setembre 2023].
# Pau Romeva i Ferrer

Pau Romeva i Ferrer (Barcelona, 18 de gener de 1892 - 25 de març de 1968) fou un polític, pedagog i escriptor català. Treballava com a mestre i des del 1917 fou assessor de l'Associació Protectora de l'Ensenyança Catalana, que va publicar el seu “Sil·labari català” el 1922. El 1928 fou nomenat director d'una escola i es van publicar algunes traduccions seves a La Nostra Revista de Gilbert Keith Chesterton i a Revista de Catalunya les d'Oliver Twist de Charles Dickens i Ivanhoe de Walter Scott. També dirigí el Grup Escolar Ausiàs Marc el 1931.
Políticament, començà afiliat a la Lliga Regionalista, però el 1922 es passà a Acció Catalana. El 1931 fou un dels fundadors d'Unió Democràtica de Catalunya, amb la qual fou escollit el 1932 diputat al Parlament de Catalunya per la circumscripció de Barcelona a les eleccions al Parlament de Catalunya. Va tenir un paper destacat en la discussió de la Llei de Contractes de Conreu de 1934, a la qual donà la seva aprovació en el moment de la votació de la totalitat de la llei. Quan esclatà la guerra civil espanyola, tot i que fou destituït com a cap del grup escolar, es va mantenir fidel a la Generalitat de Catalunya.
Del 1939 al 1942 va viure a Bierville (França) amb Carles Riba i Ferran Soldevila, i a Bordeus amb Joan Baptista Roca i Caball, però tornà a Barcelona i es dedicà a tasques editorials, ja que fou depurat com a funcionari i inhabilitat per a exercir com a mestre. També participà en la reorganització interna d'UDC amb Miquel Coll i Alentorn, i en fou president fins a la seva mort. Quan l'entronització de la Mare de Déu de Montserrat de 1947 s'ocupà de rebre la delegació del PNB, i va mantenir contactes internacionals amb partits demòcrata-cristians europeus que facilitaren l'ingrés del seu partit a la Internacional Democristiana.

## Família

Pau Romeva és avi de Carles Riba i Romeva, Mercè Riba i Pau Riba i besavi de Caïm Riba. Va ser consogre de Carles Riba i Bracons i de Clementina Arderiu.

## Obra

* Cartipàs català (1918).
* Traducció d'Oliver Twist (1929), de Charles Dickens (reedició: Proa, 2006).
* Traducció d'Herètics (1928), de G. K. Chesterton.
* Traducció d'Allò que no està bé (1929), de G. K. Chesterton.
* Traducció de L'home que fou dijous (1931), de G. K. Chesterton (reedició: Quaderns Crema, 2005).
* Història de la indústria catalana (1952).
* Traducció d'El fons de la qüestió (1967), de Graham Greene.

## Referències

* ↑ «Pau Romeva i Ferrer». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Biografia de Pau Romeva a la pàgina d'UDC
# Baha al-Din Sam II

Baha al-Din Sam II fou sultà gúrida de la família shansabànida del Ghur. Era fill de Ghiyath al-Din Mahmud i el va succeir quan aquest va morir assassinat en una data que varia segons les fonts entre 1210 i 1213.
Sota pressió de Coràsmia fou deposat (en una data entre 1211 i 1213) i proclamat sultà Ala al-Din Atsiz, partidari declarat del xa de Coràsmia.

## Bibliografia

* C. E. Bosworth a la Cambridge History of Iran V
# Mashhad-i Misriyan

Mashhad-i Misriyan (apareix als texts com Mestorian, Mest-Debran, Mest-Dovran, i Mastan) són unes ruïnes de Turkmenistan, al nord-est del riu Atrek en la seva confluència amb el Sumbar. El seu origen podria haver estat un establiment nestorià (si s'accepta Mestorian com a variant de Nestorià), ja que Yezdegerd II de Pèrsia va perseguir als cristians en una campanya a l'est de la mar Càspia.
Les ruïnes estan rodejades d'una muralla de rajola cuita i una rasa i ocupen unes 130 hectàrees. Rebia aigua de l'Atrek. Es conserven les ruïnes d'una mesquita construïda, segons una placa al lloc, per Ala al-Dunya wa-l-din Ghiyath al-Islam wa-l-Muslimin zill Allah fi-l-alamin Sultan Muhammad ibn Sultan Takish Burhan Amir al-Muminin (conegut com a Ala al-Din Muhammad xa de Coràsmia) que va regnar del 1200 al 1220. Inclou dos minarets, un dels quals amb una inscripció que fa referència a un Abu Djafar Ahmad ibn Abi-l Aazz, no identificat però que és esmentat com a senyor de la fortalesa, el que provaria que Mashhad-i Misriyan era una fortalesa de frontera (ribat) continuadora de la ribat de Dihistan de les fonts àrabs (especialment al-Mukaddasi que esmenta la ribat del Dihistan com diferent de la ribat d'Akhur també al Dihistan). Barthold creu que fou aquesta ribat i no la d'Akhur (més a l'est) la que fou capital del districte. La tradició diu que fou destruïda pels tàtar calmucs, que van arribar a la zona vers el 1600 però en aquest temps la regió s'havia despoblat i ja devia estar abandonada.

## Referències

* M. S. Asimov, C.E. Bosworth, The Age of Achievement: A.D. 750 to the End of the Fifteenth Century, amb algunes fotos, visió parcial a Google Llibres
* C. E. Bosworth,M.S.Asimov, History of Civilizations of Central Asia, Volum 4, Part 2, amb algunes fotos, visió parcial a Google Llibres
# Estació de Benicàssim

Línia de mitjana distància 50 :
Línia Alaris :
Línia Talgo Llorca i Talgo Múrcia :
Línia Talgo Mare Nostrum :
Benicàssim és una estació de la linia C-6 de Rodalia València situada a la línia del Corredor Mediterrani al nord-oest del nucli urbà de Benicàssim, a la comarca de la Plana Alta de la província de Castelló. A més de regionals, també paren part dels trens de Llarg Recorregut que circulen per aquesta estació com Talgo o Alaris.
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Mitjana Distància de Renfe |||||
| València-Nord | Castelló de la Plana | 50 | Orpesa | Tortosa Barcelona-Estació de França |
| Llarg Recorregut de Renfe |||||
| Barcelona-Sants | Orpesa | Alaris | Castelló de la Plana | València-Nord Alacant-Terminal |
| Orpesa | Orpesa | Alaris | Castelló de la Plana | Madrid-Puerta de Atocha |
| Montpeller Saint Roch | Benicarló-Peníscola | Talgo Mare Nostrum | Castelló de la Plana | Cartagena |
| Barcelona-Sants | Orpesa | Talgo | Castelló de la Plana | Múrcia |
| Barcelona-Sants | Benicarló-Peníscola | Talgo | Castelló de la Plana | Lorca |

## Vegeu també

* Linia 50 de Mitjana Distància
* Trens regionals del País Valencià
* Renfe Operadora
# Kristin Otto

Kristin Otto (Leipzig, República Democràtica Alemanya, 7 de febrer de 1966) és una nedadora alemanya, ja retirada, guanyadora de 6 medalles olímpiques en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1988, celebrats a Seül (Corea del Sud), en tres estils diferents, lliure, esquena i papallona, en una actuació global que constitueix un dels més grans èxits esportius de la història; era la primera nedadora, i de moment l'única, que aconseguia sis medalles d'or en una sola cita olímpica.

## Biografia

Va néixer el 7 de febrer de 1966 a la ciutat de Leipzig, població situada a l'estat de Saxònia, que en aquells moments formava part de la República Democràtica Alemanya (RDA) i que avui en dia forma part d'Alemanya. Va començar a nedar quan tenia onze anys i aviat, al 1982, establia el seu primer rècord mundial com a membre de l'equip de relleus del seu país. Als setze ja participava en la seva primera competició internacional, els Mundials d'Equador de 1982, on aconseguia tres medalles i, a més, batia la barrera del minut en els 100 metres esquena, amb 59,97 segons.
Després dels seus èxits esportius, es retirà de la competició després dels Campionats d'Europa de Natació celebrats a Bonn el 1989, quan tot just tenia 23 anys. Després va estudiar Periodisme i treballà de comentarista per a la cadena ZDF.

## Carrera esportiva

Sense poder participar en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1984 realitzats a Los Angeles (Estats Units) a causa del boicot polític realitzat per la RDA, la seva única incursió olímpica fou als Jocs Olímpics d'Estiu de 1988 celebrats a Seül (Corea del Sud), on va aconseguir guanyar sis medalles d'or en les sis proves en les quals participava: 50 i 100 metres lliures, 100 m. esquena, 100 m. papallona i relleus 4x100 lliures i 4x100 estils. A Seul 88 també va batre quatre rècords del món. En el Campionat d'Europa que s'havia celebrat l'any anterior, el 1987, a Estrasburg, ja havia guanyat cinc de les mateixes sis proves, només faltava la de 50, en què no competia.
Al llarg de la seva carrera ha guanyat 9 medalles en el Campionat del Món de natació, entre les quals set medalles d'or; i 11 medalles en el Campionat d'Europa de natació, nou de les quals d'or.
Fou nomenada nedadora de l'any i nedadora europea de l'any per la revista Swimming World Magazine els anys 1984, 1986 i 1988. Amb ella es tancava el domini de les nedadores de l'Alemanya de l'Est, que s'havia mantingut des dels anys 70.

## Referències

* ↑ «Kristin OTTO». Olympic Channel. [Consulta: 8 desembre 2020].
* 1 2 3 «Kristin Otto, la última heroína de la RDA» (en castellà). Blogs 20 Minutos. Qué fue de…, 28-05-2014. [Consulta: 8 desembre 2020].
* 1 2 «Kristin Otto» (en anglès). Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 8 desembre 2020].
* 1 2 Lujambio, Javier; Pardo, Clara. «Kristin Otto: Leyendas de los Juegos Olímpicos». As. Arxivat de l'original el 2021-07-31. [Consulta: 8 desembre 2020].
# Petra Zindler

Petra Zindler (Colònia, 11 de febrer de 1966), coneguda de casada com a Petra Reinwald, és una nedadora alemanya, ja retirada, especialista en estils, que va competir sota bandera de la República Federal Alemanya durant la dècada de 1980.
El 1984 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Los Angeles, on va disputar tres proves del programa de natació. Guanyà la medalla de bronze en els 400 metres estils, rere l'estatunidenca Tracy Caulkins i l'australiana Suzanne Landells. En els 200 metres esquena fou setena, mentre en els 200 metres papallona quedà eliminada en sèries.
En el seu palmarès també destaquen una medalla de plata i dues medalles de bronze al Campionat d'Europa de natació de 1983 i 1985. Entre 1981 i 1985 guanyà 15 campionats alemanys: dels 200 i 400 metres estils (1981 a 1985), dels 200 metres braça (1981 i 1982), dels 200 metres papallona (1983 i 1985) i dels 200 metres lliures (1985).

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Petra Zindler». [Consulta: 15 juliol 2021].
# Dani Stevens (atleta australiana)

Dani Stevens (Nova Gal·les del Sud, Austràlia, 26 de maig de 1988) és una atleta australiana, especialista en la prova de llançament de disc, amb la qual ha aconseguit ser campiona mundial el 2009.

## Carrera esportiva

Al Mundial de Berlín 2009 va guanyar la medalla d'or en llançament de disc, quedant per davant de la cubana Yarelis Barris i la romanesa Nicoleta Grasu. Vuit anys després va tornar a aconseguir una medalla de campionat mundial, aquesta vegada va ser la medalla de plata, a Londres 2017.

## Referències

* ↑ «Dani Stevens». [Consulta: 20 novembre 2017].

## Enllaços externs

* IAAF, perfil de Dani Stevens (atleta australiana)
# Kungrats

Els kungrats, qongirat, onggirat, khunggirat o konkirat/konkurat, en mongol: хонгират, en kazakh: қоңырат) és una tribu de l'Àsia central, una de les divisions essencials del Mongols. Les variacions sobre el nom inclouen Onggirat, Wangjila (王紀剌), Yongjilie (雍吉烈), i Guangjila (廣吉剌) a fonts xineses, i ongrat o kongrat en turc. Marco Polo els anomena com a "ungrat". Originalment mongols, es van barrejar amb turcs als segles xiii i xiv.
Les pastures originals dels qongirats eren a Mongòlia oriental, prop del llac Hulun. La muller de Genguis Kan, Borte era un membre d'aquesta tribu, i tenia la més alta consideració dins de l'Imperi Mongol. Les mullers de la majoria de governants de la dinastia Yuan i de l'Horda d'Or també eren dels qongirat. Per això tenien poders enormes a les corts dels dos estats. Forçaren als governants de l'Horda d'Or a fer la pau amb Khublai Khan el 1280 i van convèncer a Tokhta Khan d'acceptar la supremacia del Kagan el 1304. Els qongirat sota la reina Dagi i Temüder, el Ministre del Secretariat, arribaren al seu cim polític en la dinastia mongola a la Xina, el principal dels quatre kanats, durant el regnat de Gegin Khan Shidebala (1321-1323). Construïren la ciutat de Yingchang a la moderna Mongòlia Interior el 1271.
Després de la mort del Kagan Toghan Temur, es perdia l'estatus imperial a la Xina i els altres estats mongols, i un cos dels qongirat i olkhunut (El clan de Borte) es rendia a la dinastia Ming el 1371. Mentrestant, els qongirat, pertanyien al tumen Khalkha del sud de la moderna Mongòlia Interior i els olkhunuts vivien a la moderna província de Khovd.
Al segle xviii les conques de l'Amu Darya i Sir Darya passava sota el control de tres kanats uzbeks que reclamaven legitimitat de la seva descendència de Genghis Khan. Aquests eren, d'oest a est, els qongirats o kungrats basats en Khiva o Coràsmia (1717-1920), els mangits a Bukharà (1753-1920), i el mings a Kokand (1710-1876). La dinastia Sufi (1359-1388) que havien fundat les elits qongirat a Coràsmia, dominaven el seu propi estat sota el descendents de Jotxi i sota Tamerlà. Els emirs (inaqs o inaks) qongirats esdevingueren governants de facto del Kanat de Khivà vers el 1700 i els seus descendents assoliren el títol de kan ells mateixos el 1804. El 2 de febrer de 1920, el darrer kan de Khivà Sayyid Abdullah, abidcava forçat i el 1924 la república de Khiva era incorporada a la Unió Soviètica.
Els descendents dels qongirat es troben entre els mongols a la part occidental de Mongòlia i entre els yugurs al Gansu, Xina. Clans amb aquest nom són coneguts actualment dins dels Juz Mitjàns de la nació Kazakh, els Karakalpaks i els Uzbeks.

## Vegeu també

* Dinastia Kongrat

## Referències

* ↑ Polo, Marco. The Travels of Marco Polo (en anglès). vol.1. Library of Alexandria. ISBN 1465503560.

## Enllaços externs

* Onggirats