OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tomba TT3

Pashedu en jeroglífic :
La Tomba tebana TT3 és una tomba de l'Antic Egipte que és a Deir el-Madinah (Set Maat), a la necròpoli tebana, a la riba occidental del Nil, enfront de l'actual Luxor.
És el lloc on és soterrat l'artesà egipci Pashedu i la seua família. Pashedu tenia el títol de Servidor en el Lloc de la Veritat a l'oest de Tebes i va servir als faraons Seti I i Ramsés II.
La tomba, típica del període de Ramsés II, consta de pati, capella i cambres funeràries. S'accedeix a la cambra més interna per 29 esglaons, passant per una petita avantcambra o primera cambra funerària i una altra de més gran fins a accedir a un curt corredor amb volta on hi ha dos grans Anubis sobre capelles a cada costat com a guardians d'accés a la cambra funerària principal. A més a més del timpà, aquesta tomba és famosa perquè a la paret oriental de la cambra apareix Pashedu de genolls, bevent aigua en el domini dels déus sota una palmera (capítol 62 del Llibre dels Morts).
Pashedu era fill de Menna i Huy. La seua esposa es deia Nedymet-Behdet. Sembla que Pashedu també posseïa la Tomba TT326.

## Vegeu també

* Tomba TT1
* TT359

## Referències

* ↑ «The tombs of Deir el-Medina». Lenka Peacock. [Consulta: 19 desembre 2020].
* ↑ James Baikie. Egyptian Antiquities in the Nile Valley. Methuen, 1932.
* ↑ Kent R. Weeks; TT3: La tumba de Pashedu. Los tesoros de Luxor y el Valle de los Reyes (en castellà). Alcobendas, Madrid: Libsa, 2006, p. 464-469. ISBN 84-662-1294-9.
* ↑ Bertha Porter i Rosalind Moss. Topographical Bibliography I part 1 (2a ed.) (en anglés).
* ↑ Benedict G. Davies, Who's Who at Deir el-Medina: A Prosopographic Study of the Royal Workmen’s Community, Nederlands Instituut Voor het nabije Oosten, Leiden, 1999, pàgs. 2 i 166.
# VI Festival Mundial de la Joventut i els Estudiants

El VI Festival Mundial de la Joventut i els Estudiants, rus: Всемирный фестиваль молодёжи и студентов, va tenir lloc durant el 1957, i fou inaugurat el 28 de juliol a Moscou, llavors capital de la Unió Soviètica. Organitzat per la Federació Mundial de la Joventut Democràtica (FMJD), la sisena edició del seu festival reuní prop de 34.000 joves de 131 països, sota el lema "Per la Pau i l'Amistat!".
La decisió de celebrar la sisena edició a aquest estat socialista provocà la reacció dels estats membres de l'OTAN, que van amagar amb la realització d'un contrafestival com a boicot. La Unió Soviètica llavors estava celebrant el XL Aniversari de la Revolució d'Octubre de 1917, i els carrers moscovites havien estat decorats per aquest motiu amb un mar de banderes roges.
Les reformes de Khrusxov van comportar alguns canvis a la Unió Soviètica: els estrangers van poder visitar el país, que obria les seves portes al món per primera vegada, i els soviètics van poder trobar-se amb estrangers, malgrat que només en grups supervisats. Malgrat això no es pogué evitar que la gent fes amics. Els estudiants russos d'idiomes estrangers van contribuir com a intèrprets voluntaris.
La música de moltes cultures del món van arribar a Rússia amb el festivals. Els moscovites ballaven pels carrers de la mà amb estrangers de tot el món. El músic de jazz Aleksei Kozlov va tenir l'oportunitat de tocar amb músics estrangers. El popular grup Drujba de Leningrad va ser el guanyador el Primer Premi de Música Popular, gràcies a la seva cantant Edita Pietxa, una estrella dels anys 50 que podia cantar en diversos idiomes. Edita Pietxa, Vladimir Troxin i diversos convidats internacionals al festival van cantar junts la cançó popular Nits de Moscou.
Igual que en les edicions anteriors, la Federació Mundial de la Joventut Democràtica buscà donar fe de la reconstrucció del país després de les enormes pèrdues provocades per la Segona Guerra Mundial.

## Vegeu també

* Federació Mundial de la Joventut Democràtica

## Enllaços externs

* Informació sobre el V Festival Mundial de la Joventut i els Estudiants Arxivat 2007-03-11 a Wayback Machine.
* Història dels festivals Arxivat 2005-12-08 a Wayback Machine.
# Ibrahim Isaac Sidrak

Ibrahim Isaac Sidrak (àrab: إبراهيم إسحاق سدراك, Ibrāhim Isḥāq Sidrāk) (Banî Shouqayr, 19 d'agost de 1955) és l'actual patriarca catòlic copte d'Alexandria.
Va estudiar filosofia i teologia en el Seminari Patriarcal de Maadi, un barri del Caire, i va ser ordenat sacerdot el 1980. Durant els dos anys següents va servir a la parròquia de l'Arcàngel Miquel al Caire. Es va doctorar en teologia dogmàtica a la Pontifícia Universitat Gregoriana de Roma.
A l'octubre de 2002 va ser elegit bisbe d'Al-Minyā, i el 15 de gener de 2013 fos escollit patriarca catòlic copte d'Alexandria pel sínode de l'Església Catòlica Copta. La seva elecció va ser confirmada pel papa Benet XVI tres dies després amb l'Ecclesiastica Communio.

## Referències

* ↑ Terrasanta.net. (italià)
* ↑ «El papa refrenda la elección de Ibrahim Sidrak como Patriarca Iglesia Copta». Arxivat de l'original el 2015-04-16. [Consulta: 16 abril 2015].
# Torre de Beyaert

La Torre de Beyaert o Torre de Tournai (Tour Beyaert o Tour de Tournai en francès; Toren van Beyaert o Toren van Doornik en neerlandès) és un edifici situat al parc del Cinquantenari de Brussel·les, la capital de Bèlgica.
La torre es va construir per a l'Exposició Nacional amb motiu del cinquantè aniversari de la independència de Bèlgica, el 1880. El seu arquitecte va ser Henri Beyaert. La torre té l'estatus de monument protegit des del 18 de novembre del 1976.

## Descripció

La torre, d'estil eclèctic amb característiques sobretot del neogòtic, vol imitar un castell medieval, i el seu propòsit era demostrar les qualitats constructives de la pedra de Tournai, en el context de l'Exposició Nacional de Productes de la Indústria Belga. La pedra provenia de les pedreres Dumont-Duquenne, actualment tancades.
La construcció té una base cilíndrica que es va aprimant progressivament fins a la coberta. Al nivell del terra hi ha dues entrades oposades, als costats est i oest, d'arc de mig punt. Al pis superior, hi ha quatre petites finestres rectangulars i una balconada decorativa, amb quatre torres de guaita. A sota de cada torre hi ha una gàrgola. La torre està coronada amb un últim nivell més estret i una coberta de pedra que imita la pissarra.
L'arquitecte va signar l'obra amb el seu monograma sobre l'entrada est. El 1895 se li van afegir unes reixes de ferro forjat. El 2019 s'hi van completar uns treballs de restauració de tota l'estructura: es van netejar i restaurar els elements de pedra natural. També es va renovar la coberta. Les quatre gàrgoles, molt malmeses, es van substituir per rèpliques exactes. L'edifici és buit, tot i que s'hi pot observar la volta de maó amb quatre nervadures fines i una clau de volta de pedra.

## Referències

* 1 2 3 4 «LE PARC DU CINQUANTENAIRE (03) : LA TOUR BEYAERT ET LES COLONNES DE QUENAST» (en francés). [Consulta: 30 abril 2023].
* 1 2 3 4 «Tour Beyaert – Inventaire du patrimoine architectural» (en francès). [Consulta: 15 octubre 2024].
* ↑ «Cinquantenaire : la tour Beyaert» (en francès). [Consulta: 15 octubre 2024].
* ↑ Kerchove, Yolaine de. «Cinquantenaire : les arcades et les façades des musées bientôt mises en lumière» (en francès), 05-03-2020. [Consulta: 15 octubre 2024].
# Societat Catalana de Musicologia

La Societat Catalana de Musicologia és una entitat creada l'any 1974 com a filial de l'Institut d'Estudis Catalans (IEC), adscrita a la Secció Històrico-Arqueològica. El seu objectiu principal és la recerca musicològica a Catalunya, i segueix la trajectòria iniciada pels musicòlegs de finals del segle xix i primera meitat del segle xx, com Felip Pedrell i Higini Anglès.
Des de la seva fundació i fins a l'any 2001 es van publicar 4 volums d'El Butlletí, corresponents als anys 1979, 1985, 1995 i 1997. A partir del 2001 El Butlletí va ser substituït per la Revista Catalana de Musicologia que actualment ja té una periodicitat anual.

## Primera junta i presidències

La primera junta directiva de la Societat Catalana de Musicologia va estar formada per:
* Miquel Querol, president
* Miquel Altisent, vicepresident
* Francesc Bonastre, secretari
* Manuel Mundó, vocal
* Montserrat Albet, vocal
Posteriorment ha estat presidida per:
* Gregori Estrada (1979-1991)
* Romà Escalas (1991-2005)
* Joaquim Garrigosa (2005-2013)
* Jordi Ballester (2013-)

## Primers simposis i congressos

* I Simposi de Musicologia Catalana "Joan Cererols i el seu temps", Montserrat i Martorell, novembre 1981.
* Congrés Internacional "Higini Anglès i la musicologia hispànica", organitzat per l'Institut de Musicologia Ricart i Mates de la Universitat Autònoma de Barcelona, el CSIC i la Societat Catalana de Musicologia, Barcelona i Tarragona, setembre de 1988.
* Congrés Internacional "Felip Pedrell i el nacionalisme musical", organitzat per l'Institut de Musicologia Ricart i Mates de la Universitat Autònoma de Barcelona, el CSIC, la Asociación de Profesores de Música de la Universidad i la Societat Catalana de Musicologia, Barcelona i Tortosa, desembre de 1991.
* II Simposi de Musicologia Catalana "La Musicologia a Catalunya, propostes de futur", Santuari del Miracle, Solsonès, octubre 1997.

## Referències

* ↑ «Enciclopèdia Catalana».
* 1 2 3 «Pàgina web de la Societat Catalana de Musicologia».
* ↑ «Notes de Clàssica».
* 1 2 3 4 IEC. Directori de les Societats Filials (1907-2007). IEC.

## Bibliografia

* Institut d'Estudis Catalans (2007). Directori de les Societats Filials (1907-2007). Barcelona: IEC.
* Institut d'Estudis Catalans (1985). Actes del I Symposium de Musicologia Catalana. Joan Cererols i el Seu temps. Barcelona: IEC.

## Enllaços externs

* Reportatge emès el dimarts 1 d'abril del 2014, dins l'informatiu 'Notes de clàssica' de Catalunya Música. Hi intervenen Jordi Ballester (president) i Josep Maria Almacellas (secretari), membres de la Junta Directiva de l'entitat.
* Societat Catalana de Musicologia
# Heinz Leymann

Heinz Leymann (Wolfenbüttel, Alemanya, 17 de juliol de 1932 - †Estocolm, 1999) va ser un psiquiatre que es va especialitzar en el mobbing laboral. Es va nacionalitzar com a ciutadà suec el 1955 i va viure a Suècia durant molts anys. Era doctor en psicologia pedagògica i també va obtenir el grau de doctor en psiquiatria.
És considerat com el primer investigador i pioner en la divulgació de l'assetjament psicològic o Mobbing a Europa. Altres pioners europeus en aquesta matèria són la psiquiatra francesa Marie France Hirigoyen i el psicòleg espanyol Iñaki Piñuel i Zabala.
Konrad Lorenz, des de l'etologia, va anomenar mobbing a l'atac d'un grup d'animals petits assetjant un animal solitari més gran amb la finalitat de fer-lo fora i protegir el grup. Va ser Heinz Leymann qui en observar una conducta similar en els centres de treball, va establir un paral·lelisme i va anomenar aquell comportament com a psicoterror i posteriorment mobbing, aconseguint l'atenció internacional sobre aquest fenomen al Congrés d'Higiene i Seguretat en el Treball d'Hamburg (1990).
Des de llavors Heinz Leymann és l'expert internacional més reconegut en el camp del mobbing en els llocs de treball.
Va treballar com a psicòleg clínic i era professor de ciències del treball a la Universitat de Umeå. Va arribar a tractar prop de 1.300 pacients, un nombre important d'ells van ser hospitalitzats en una clínica que aplicava programes especials amb el tractament desenvolupat per ell mateix.

## Obra

* LEYMANN, H.; Mobbing: la persécution au travail. Seuil. Paris 1996.
* LEYMANN, H.; The content and development of mobbing at work. Rev. European J. of Work and Organitzational Psichology 2. 1996.
* LEYMANN, H. GUSTAFSON, A.; Mobbing at work and the development of post-traumatic stress disorders. Rev. European J. of Work and Organitzational Psichology 2. 1996.
* LEYMANN, H & KORNBLUH, HY; Socialization and Learning at Work. A new approach to the Learning Process in the Workplace and Society. Aldershot Hants: Gower Publishing Avebury.
* LEYMANN, H. & ZAPF DIETER; Mobbing and Victimization at Work. 1996
* LEYMANN, H; Kan arebtslivet demokratiseras? Metoder för förändringsarbete i organisationer med tyngdpunkt pa inlärning.1978

## Bibliografia

* Leymann, Heinz «The Significance of the Learning-Process Underlying Democratic Participation.». Economic and Industrial democracy, 1, 171, 1987, pàg. 111-130.
* Leymann «The content and development of mobbing at work». European Journal of Work and Organizational Psychology, 1, 1996.

## Enllaços externs

* Leymann in english (anglès)
# La Creu Blanca

La Creu Blanca és una muntanya de 355 metres que es troba al municipi de Sant Ferriol, a la comarca catalana de la Garrotxa.
# Nils Nicklén

Nils Nicklén (Karis, 9 de febrer de 1917 - Hèlsinki, 9 de maig de 1995) fou un atleta finlandès, especialista en el salt d'alçada, que va competir durant la dècada de 1940.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Londres, on disputà, sense sort, la final de la prova del salt d'alçada del programa d'atletisme.
En el seu palmarès destaca una medalla de bronze en la prova del salt d'alçada del Campionat d'Europa d'atletisme de 1946, rere Anton Bolinder i Alan Paterson. També guanyà els campionats nacionals d'alçada de 1940, 1943, 1945, 1946, 1949 i 1951.

## Millors marques

* Salt d'alçada. 2,00 metres (1939)

## Referències

* ↑ «Nils Nicklén Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d'abril 2020. [Consulta: 8 maig 2020].
* ↑ «Medallistes per prova». rfea.es. Federació Espanyola d'Atletisme. Arxivat de l'original el 26 d’octubre 2020. [Consulta: 15 abril 2020].
* ↑ European Championships (Men). GBR Athletics. Consulta 2020-05-08.
* ↑ Suuri olympiateos. [12. Urheilukunniamme puolustajat : Suomen olympiaedustajat 1906-2000]. Jyväskylä: Graface, 2001. ISBN 951-98673-1-7.
* ↑ «Track and Field Statistics». [Consulta: 8 maig 2020].
# Nils Sandström

Nils Gottfrid Sandström (Göteborg, 9 d'agost de 1893 - Estocolm, 17 d'agost de 1972) va ser un atleta suec, especialista en curses de velocitat, que va competir a començaments del segle xx.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on disputà tres proves del programa d'atletisme. En la cursa del 4x100 metres relleus, formant equip amb Agne Holmström, William Petersson i Sven Malm, guanyà la medalla de bronze. En els 100 i 200 metres quedà eliminat en sèries.
Entre 1917 i 1925 Sandström guanyà 23 medalles als campionats nacionals suecs. Fou campió dels 100 metres el 1919 i 1920, i guanyà quatre títols als 4x100 metres relleus (1919 a 1921 i 1923) i 4x400 metres relleus (1919 a 1922). Mai va guanyar el campionat suec dels 200 metres, tot i que va posseir el rècord nacional d'aquesta prova entre 1917 i 1920.

## Millors marques

* 100 metres. 10.7" (1921)
* 200 metres. 22.2" (1922)

## Referències

* ↑ «Nils Sandström Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 de desembre 2012. [Consulta: 2 novembre 2017].
* ↑ Nils Sandström. Comitè Olímpic Suec
* ↑ Nils Sandström a trackfield.brinkster.net
# Nilton Pacheco de Oliveira

Nilton Pacheco de Oliveira (Salvador, 26 de juliol de 1920 - Rio de Janeiro, 26 de juny de 2013) fou un jugador de bàsquet brasiler que va competir durant la dècada de 1940. Jugava en la posició de base i tot i que començà jugant al Clube Bahiano de Tênis va passar bona part de la seva carrera jugant per la secció de bàsquet del Fluminense Football Club.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on guanyà la medalla de bronze en la competició de bàsquet. El 1945 guanyà el Campionat sud-americà de bàsquet i el 1947 fou segon en la mateixa competició.

## Referències

* ↑ «Ex-Flu, medalhista olímpico pela seleção morre aos 92 anos, no Rio», 27-06-2013. [Consulta: 28 juny 2013].
* 1 2 «Massinet Sorcinelli Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d’abril 2020. [Consulta: 24 abril 2019].
# Peramúrids

Els peramúrids (Peramuridae) són un grup de mamífers extints propers a l'origen dels teris. Visqueren entre el Juràssic superior i el Cretaci inferior (fa aproximadament 165-140 milions d'anys) i se n'han trobat fòssils a Europa i Àfrica.

## Descripció

Aquests animals de petites dimensions devien tenir una mida semblant a la d'una rata. Són coneguts gairebé únicament per les dents i podrien representar un pas important envers el desenvolupament de les molars tribosfèniques que caracteritzen els actuals mamífers placentaris i marsupials. Peramúrids ben coneguts, com ara Peramus, tenien només vuit dents postcanines tant al maxil·lar superior com a l'inferior, que s'han interpretat com a quatre premolars i quatre molars o com a cinc premolars i tres molars. Segons aquesta última hipòtesi, els talònids de les dues primeres molars superiors tenien un conca incipient, envoltada per una segona cúspide a més de la que s'observa en altres mamífers semblants però més arcaics, com ara Amphitherium. Les últimes premolars tenien la corona més alta que la de les dents adjacents. Les dents molars superiors es caracteritzaven per un gran paracon, seguit per un metacon molt més baix, envoltat per cúspides estilars. El marge lingual era una mica prominent, però encara no hi havia un protocon.

## Classificació

La família Peramuridae fou descrita per Miklós Kretzoi el 1946 i és coneguda principalment per alguns fòssils de mamífers trobats a Anglaterra en estrats del Juràssic superior, però també es coneixen restes provinents d'Àfrica i d'estrats del Cretaci inferior. Entre els gèneres més coneguts hi ha Peramus (el gènere tipus, descrit per primera vegada per Richard Owen el 1871), Peramuroides i Afriquiamus.
Tot i que les característiques de les molars suggereixen una relació amb els marsupials i els placentaris, alguns estudis indicarien que els peramúrids eren massa derivats per ser directament ancestrals a aquests grups de teris moderns. Altres estudis, en canvi, consideren els peramúrids estructuralment intermedis entre els simetrodonts i els mamífers tribosfènics.

## Referències

* ↑ Entrada «Peramuridae» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
# Waltraud Kretzschmar

Waltraud Kretzschmar (Lehnin, 1 de febrer de 1948 - Schöneiche, 7 de febrer de 2018), nascuda Hermann i posteriorment Czelake, fou una jugadora d'handbol alemanya que va competir sota bandera de la República Democràtica Alemanya durant les dècades de 1960 i 1970. El 1971 es casà amb el seu entrenador, Peter Kretzschmar, amb qui va tenir dos fills, l'exjugador d'handbol Stefan Kretzschmar i una filla.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics de Mont-real, on guanyà la medalla de plata en la competició d'handbol. Quatre anys més tard, als Jocs de Moscou, guanyà la medalla de bronze en la mateixa competició.
En el seu palmarès també destaquen tres medalles d'or al Campionat del món d'handbol: el 1971, 1975 i 1978. Durant la seva carrera esportiva jugà un total de 217 partits amb la selecció nacional, en què marcà 727 gols.
A nivell de clubs jugà al SC Leipzig, amb qui guanyà deu lligues de la RDA i dues Copes d'Europa.

## Referències

* ↑ «Waltraud Kretzschmar Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 de desembre 2012. [Consulta: 30 octubre 2019].
* ↑ Women Handball World Championship 1971 in Netherlands 12-19.12 Champion East Germany a todor66.com
* ↑ Women Handball World Championship 1975 Soviet Union 03-13.12 Winner East Germany a todor66.com
* ↑ Women Handball World Championship 1978 in Czechoslovakia 30.11-10.12 Champion East Germany a todor66.com
* ↑ «Waltraud Kretzschmar ist im Alter von 70 Jahren gestorben» (en alemany). Leipziger Volkszeitung, 14-02-2018 [Consulta: 12 octubre 2018].
# Viorel Iordăchescu

Viorel Iordăchescu (Kishinev, 20 d'abril de 1977) és un jugador d'escacs moldau que té el títol de Gran Mestre des de 1999.
A la llista d'Elo de la FIDE de l'octubre de 2015, hi tenia un Elo de 2583 punts, cosa que en feia el jugador número 3 (en actiu) de Moldàvia. El seu màxim Elo va ser de 2651 punts, a la llista de gener de 2012 (posició 104 al rànquing mundial).

## Resultats destacats en competició

L'abril de 2005 empatà al segon lloc a l'Obert de Dubai, amb nou altres escaquistes (el campió fou Wang Hao). També el 2005 va empatar als llocs 1r-6è amb Reiner Odendahl, Erwin l'Ami, Daniël Stellwagen, Susanto Megaranto i Friso Nijboer a Vlissingen. El nadal de 2006 guanyà el Torneig de Reggio Emilia, per davant d'Ígor Khenkin i de Konstantin Landa.
El 2009 va empatar als llocs 2n–4t amb Alexey Korotylev i Serguei Tiviàkov a l'obert de Moscou (el campió fou Alexander Onischuk). El 2010, va empatar als llocs 1r–8è amb Serguei Vólkov, Hrant Melkumian, Eduardo Iturrizaga, Qadir Huseynov, David Arutinian, Aleksei Aleksàndrov i Tornike Sanikidze al 12è Obert de Dubai.
Va prendrre part a la Copa del Món de 2011, però fou eliminat en primera ronda per Sébastien Feller.

### Participació en competicions per equips

Iordachescu ha participat, representant Moldàvia a totes les olimpíades d'escacs entre 1994 i 2010.

## Notes i referències

* ↑ «Nota biogràfica de Viorel Iordăchescu» (en anglès). Chessgames.com. [Consulta: 2 novembre 2014].
* ↑ «"Rànquing d'escaquistes per federació: Moldàvia"» (en anglès). lloc web de la FIDE. [Consulta: 16 octubre 2015].
* ↑ Posició al rànquing mundial i evolució Elo d'Viorel Iordăchescu «benoni.de» (en alemany). Arxivat de l'original el 2014-11-03. [Consulta: 2 novembre 2014].
* ↑ «Sensation: Dubai Open won by Wang Hao» (en anglès). ChessBase.com - Chess News, 14-04-2005. [Consulta: 1r novembre 2014].
* ↑ «Tournament report October 2005: Hogeschool Zeeland Schaak». FIDE. [Consulta: 31 març 2011].
* ↑ «Resultats, taula de creuaments, i partides, de totes les edicions del Torneo di Capodanno de Reggio Emilia» (en italià). ippogrifoscacchi.it. Arxivat de l'original el 2009-11-30. [Consulta: 2 novembre 2014].
* ↑ «Obert de Moscou de 2009 A» (en anglès). FIDE, 31-01-2009. [Consulta: 2 novembre 2014].
* ↑ «Tournament report July 2010: 12th Dubai Open 2010». FIDE. [Consulta: 2 novembre 2014].
* ↑ Crowther, Mark. «The Week in Chess: FIDE World Cup Khanty-Mansiysk 2011». London Chess Center, 21-09-2011. Arxivat de l'original el 2011-10-20. [Consulta: 16 novembre 2011].
* ↑ Bartelski, Wojciech. «Men's Chess Olympiads: Viorel Iordăchescu». OlimpBase. Arxivat de l'original el 3 d'octubre 2017. [Consulta: 20 març 2011].