OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Roca del Dinosaure

La Roca del Dinosaure, anomenada també Rocs d'en Flores, es troba al Parc de la Serralada Litoral, la qual rep el seu nom per unes cavitats que té a les roques superiors semblants a la marca de les urpes d'un dinosaure (de fet, es tracta d'alvèols producte de l'erosió natural del granit).
És tot un caos de boles granítiques, tan típiques en aquesta zona. Al capdamunt hi ha un banc de fusta per seure a contemplar el paisatge, però cal ésser àgil per pujar-hi. Des d'ací i mirant en direcció NE, cap al Turó d'en Baldiri, a uns 230 metres podem veure la Roca d'en Riera, un imponent bloc granític. A sota i a pocs metres hi ha la Roca de la Tortuga, equipada per a practicar l'escalada.
És ubicada a Teià: l'accés és per la pista que va del cementiri de Teià cap a Sant Mateu, tram senyalitzat com a Meridià verd, a uns 430 metres passada la Font del Pericó d'en Canal. Queda a peu de pista, a la banda exterior. Coordenades: x=443667 y=4595461 z=295.

## Referències

* ↑ «SL-C 111 Ruta del Vedat». [Consulta: 17 novembre 2022].
* 1 2 3 Triquell i Salomé, Adrià, 2012. Parc de la Serralada Litoral (Història i Itineraris). Editorial Piolet, Barcelona. ISBN 9788415075615. Pàg. 167.

## Enllaços externs

* Wikiloc Arxivat 2015-11-19 a Wayback Machine. (català)
* Cèllecs - Enlavertical (català)
# Paul Bonno

Paul Bonno (29 de gener de 1954) va ser un ciclista francès que es dedicà al ciclisme en pista. Va participar en els Jocs Olímpics de 1976 a Mont-real.

## Palmarès

* 1977
** 1r als Sis dies de Nouméa, amb Daniel Morelon

## Referències

* Resultats a sitiodeciclismo.net
* Resultats a cyclebase.nl
* Resultats a museociclismo.it
# Gunnar Asmussen

Gunnar Henry Asmussen (Århus, 10 de maig de 1944) va ser un ciclista danès, que va córrer durant els anys 60 i 70 del segle xx i es dedicà principalment a la pista
Durant la seva carrera esportiva va prendre part en dos Jocs Olímpics: el 1968, a Ciutat de Mèxic, en què guanyà una medalla d'or en la prova de persecució per equips, junt a Per Lyngemark, Reno Olsen i Mogens Frey Jensen. El 1972, a Múnic, tornà a disputar la mateixa prova, però fou eliminat en les rondes preliminars.
També guanyà nou campionats nacionals en diferents modalitats.

## Palmarès

* 1964
** Campió de Dinamarca de contrarellotge per equips, amb Ole Højlund, Erik Skelde i Thorvald Knudsen
* 1965
** Campió de Dinamarca de contrarellotge per equips, amb Ole Højlund, Thorkild Berg i Per Frandsen
* 1968
** Medalla d'or a la prova de persecució per equips dels Jocs Olímpics de Mèxic de 1968 (amb Per Lyngemark, Reno Olsen i Mogens Frey Jensen)
* 1969
** Campió de Dinamarca de persecució per equips, amb Niels Fredborg, Gunnar Jonsson i Poul Nielsen
* 1970
** Campió de Dinamarca de persecució
** Campió de Dinamarca de persecució per equips, amb Niels Fredborg, Gunnar Jonsson i Poul Nielsen
** 1r a la Nordisk Mesterskab, en contrarellotge per equips, amb Jørgen Schmidt, Jørgen Emil Hansen i Verner Blaudzun
* 1971
** Campió de Dinamarca de persecució per equips, amb Niels Fredborg, Gunnar Jonsson i Poul Nielsen
** Campió de Dinamarca de contrarellotge individual amateur
** 1r a la Nordisk Mesterskab de ruta
* 1974
** Campió de Dinamarca de persecució per equips, amb Niels Fredborg, Jørn Lund i Jan F. Petersen
* 1976
** Campió de Dinamarca de persecució per equips, amb Niels Fredborg, Gert Frank i Kurt Frisch

## Enllaços externs

* Fitxa de Gunnar Asmussen a sitiodeciclismo.net
# Gino Pancino

Gino Pancino (San Giorgio della Richinvelda, Pordenone, 11 d'abril de 1943) va ser un ciclista italià especialista en el ciclisme en pista. Va destacar en la persecució per equips on va guanyar dues medalles als Campionats del món, una d'elles d'or; i una medalla de bronze als Jocs Olímpics de Ciutat de Mèxic, encara que només va participar en les curses classificatòries.

## Palmarès en pista

* 1966
** Campionat del món de persecució per equips amateur, amb Antonio Castello, Cipriano Chemello i Luigi Roncaglia
* 1968
** Medalla de bronze als Jocs Olímpics de Ciutat de Mèxic en persecució per equips, amb Lorenzo Bosisio, Giorgio Morbiato, Cipriano Chemello i Luigi Roncaglia

## Palmarès en ruta

* 1969
** 1a a la Vicenza-Bionde

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa i biografia a museociclismo.it
# Indústria del moble

Processos de transformació de la fusta per a la fabricació de mobles.
Les matèria primera és la fusta obtinguda dels arbres a través de la tala i desbrancatge.
La fusta s'utilitza com a combustible i en la construcció i és fonamental per fer paper i cartró.
Classificació de les fustes:
* Fustes toves: són arbres de fulla perenne, com el pi.
* Fustes dures: són d'arbres de fulla caduca, com el roure.
Els materials transformants són els taulons de fusta realitzats a través del trossejament de les fustes i posterior assecament. Aquests, s'utilitzaran per a la fabricació de mobles.
A l'actualitat s'utilitzen taulers artificials: barreja de fusta amb pega i fibres. Són més econòmics i més resistents que la fusta. Tipus:
* Contraplacats: formats per capes fines de fusta molt resistents, variant l'angle a 90°.
* Aglomerats: encenalls de fusta encolats amb resines i premsats.
* Premsats: fibres de fusta premsades en sec i unides mitjançant resina sintètica.
A partir dels taulers es poden dissenyar tota mena de mobles i objectes per a la llar.
El procés de fabricació de mobles es duu a terme a les fusteries. Moltes acostumen a fabricar per peces per elaborar mobles ajustats a les peculiaritats de cada casa.
# Agustí Forné Roé

* Aquest article tracta sobre el sindicalista català. Si cerqueu el periodista esportiu català, vegeu «Agustí Forné López».
Agustí Forné Roé (Tortosa, 1 d'abril de 1947) ha estat un sindicalista i polític català.

## Trajectòria

Treballà com a manobre i des del 1957 fou enllaç sindical. Durant els anys seixanta fou actiu dins CCOO al Baix Ebre. Durant la transició espanyola fou membre del comitè executiu del Consell Intercomarcal de l'Ebre del PSUC. Amb aquest partit fou candidat per la circumscripció de Tarragona a les eleccions generals espanyoles de 1979, però no fou escollit. A les eleccions al Parlament de Catalunya de 1980 fou elegit diputat dins les llistes del PSUC. Dins del Parlament de Catalunya ha estat membre de la comissió de Política Territorial, de la Comissió d'investigació sobre la central nuclear d'Ascó i de la Comissió de Política Social.
Fins al 2001 ha treballat en el Departament d'Agricultura, Ramaderia i Pesca de la Generalitat de Catalunya. El 2008 rebé la Medalla President Macià de la Generalitat de Catalunya.

## Referències

* ↑ «Nota de Premsa lliurament Medalles i Plaques President Macià 2008». Arxivat de l'original el 2018-01-04. [Consulta: 9 octubre 2015].

## Enllaços externs

* Candidats a les eleccions generals de 1979 al diari ABC, 24 de gener de 1979.
* Partidos en liza: el PSUC (7) a la Vanguardia, 13 de març de 1980
* Diccionari biogràfic del moviment obrer als països catalans per Pelai Pagès i María Teresa Martínez de Sas, p. 596.
# Víctor Moro Rodríguez

Víctor Moro Rodríguez (Ribadeo, província de Lugo, 25 d'abril de 1926- 15 de desembre de 2021 en Baíña (Baiona)) fou un economista gallec.

## Biografia

Entrà en el cos tècnic del Banc d'Espanya el 1948, i el 1960 n'esdevingué interventor. El 1975 fou nomenat director general de Pesca Marítima i a les eleccions generals espanyoles de 1977 fou elegit diputat per la província de Pontevedra a les llistes d'UCD, i fou vocal de la Comissió d'Economia i Hisenda del Congrés dels Diputats.
Fou nomenat novament director general de pesca el 1977-1978 i el 1980 director general del Banc d'Espanya a Barcelona, càrrec que deixà el 1989, quan fou nomenat sotsdirector del Banc d'Espanya. A les eleccions municipals espanyoles de 1979 encapçala la candidatura de la UCD al municipi de Vigo. Tot i ser la candidatura més votada, Manoel Soto Ferreiro és escollit alcalde i Moro esdevé líder de l'oposició municipal. Deixa la política el 1980 per uns anys, i torna com a membre de Coalició Gallega i durant uns mesos lidera la formació fins que va dimitir el 1984.
El 1998 va rebre la Creu de Sant Jordi. També ha desenvolupat una tasca important en el sector privat. El 1962 fou director general de Pescanova S.A., i des del 1980 també ha estat conseller d'Unión Fenosa i de Corporación Alimentaria Vima (Vigo).

## Referències

* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)

## Enllaços externs

* Biografia de Víctor Moro (gallec)
* Galegos, de TVG.
# Roc de les Cases (Conca de Dalt)

El Roc de les Cases és un roc i cinglera amb el punt més elevat a 1.176,6 metres del terme actual de Conca de Dalt, pertanyent a l'antic municipi de Claverol, dins de l'antic enclavament dels Masos de Baiarri.
És a llevant i lleugerament al sud del lloc on hi havia els Masos de Baiarri, a l'esquerra del barranc de les Llaus, a ponent de la Solana de Font Barrera i al nord de l'Obaga de l'Alou. Per sota i a llevant del Roc de les Cases discorre la Pista nova de Baiarri. Pel vessant meridional d'aquest lloc davalla cap a ponent el barranc de la Font de l'Alou.

## Referències

* ↑ GEC

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Francesc Galceran de Pinós i Fenollet

Francesc Galceran de Pinós i Fenollet (Principat de Catalunya, 1416 - valor desconegut, 1475) fou un noble català fill de Bernat Galceran i de la seva cosina germana Beatriu de Pinós, filla de Ramon Galceran de Pinós i Milany, que va aportar les baronies de Milany i Vallfogona, així com els llocs de Cartellà i Tudela al seu marit, com a consort. El seu germà gran, Galceran VII fou l'hereu d'aquest patrimoni. Se'l documenta en un conflicte nobiliari que l'enfrontà a Pere de Rocabertí i d'Erill, en el bàndol del vescomte Jofre VII de Rocabertí i Ivany de Castre el 1457-58. També se'l documenta, juntament amb el seu germà, a les sessions de corts.
El 1460 quan el rei Joan II empresonà Carles de Viana a Lleida fou un dels tres ambaixadors del Consell de Principat enviat per tal d'alliberar el príncep i un cop fou lliure, fou capità de l'exèrcit que l'acompanyà de Tortosa a Barcelona el 1462. Va intervenir en les negociacions de la Capitulació de Vilafranca i posteriorment fou enviat, juntament amb Francí Desplà a la cort de Lluís XI de França per tal de segellar una aliança amb el Príncep de Viana.
Amb l'esclat de la Guerra Civil Catalana es va revoltar al rei i va participar en el setge de la Força Vella de Girona, juntament amb el comte Hug Roger III de Pallars Sobirà, i va ajudar en la defensa de Maó durant el setge realista. Tot i pertànyer al consell de Pere de Portugal, va conspirar contra ell i fou detingut i torturat. Un cop lliure va passar a files reialistes i va rebre el perdó reial.
Va conrear les lletres i és autor d'una Complainta a la mort de Carles de Viana, del qual es titula camarlenc, en castellà, a més d'una traducció catalana de les Metamorfosis d'Ovidi a partir de la traducció de Giovanni di Virgilio. La seva vídua, Beatriu, promogué a Mallorca els estudis lul·lians (1478-84). També se li atribueix la compilació del còdex conegut com a Cançoner del Marquès de Barberà.
Va tenir un fill de nom Carles, però fou succeït per filla de nom Joana Estefania, casada successivament amb Bertrán de Armendáriz i Joan Galceran de Castre Pinós.

## Referències

* ↑ Dameto, Juan B. Historia general del Reino de Mallorca. Volum 3. Juan B. Dameto, 1841, p. 432.
# Sant Pere en Puig

Sant Pere en Puig és una masia de Sora (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de planta rectangular molt allargada construïda amb murs de pedres irregulars i molt de morter. L'estructura dels murs de la casa són molts semblants als de les esglésies de Sant Pere el Puig, de la qual pren el nom i n'és veïna. La casa fou construïda amb diferents etapes clarament visibles a l'exterior dels murs. El cos d'habitatge és anterior a l'allargament d'aquest i presenta porxos a peu de pla i primera planta de la casa. Les obertures estan emmarcades per pedres ben tallades i les finestres tenen ampit. La llinda de les porta conserva una inscripció parcialment llegible: "PERA DM 1854". Aquesta data, a jutjar pel tipus de mur que sembla contemporani al de l'església, correspondria a una reforma de l'habitatge, que podria coincidir amb l'allargament d'aquest.

## Història

Tot i que en el terme de Sora hi hagut diversos masos anomenats Puig, la casa propera a l'església de Sant Pere al Puig sembla la que pertany a aquesta sufragània i consta habitada el 1592, juntament amb el Mas de Munt, Casarramona, Mas Coput, i els masos Mas i Casa d'en Duran.

## Referències

* ↑ GEC
* 1 2 «Mas Sant Pere al Puig». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 octubre 2017].
# Xavier Torra (cantant)

Xavier Torra (Barcelona, 1931) és un contratenor i tenor català, especialitzat en la interpretació de música antiga. Va estudiar amb Ireneu Segarra a l'Escolania de Montserrat i amb els mestres J. Albareda i J. F. Puig a Barcelona. A més va rebre classes magistrals de P. Schilhawsky, L. Egger i C. Badia. El 1986, va ser l'artífex de la recuperació de la interpretació del Cant de la Sibil·la a la basílica de Santa Maria del Mar de Barcelona.
Al llarg de la seva carrera professional ha rebut diversos premis, com ara, el Grand Prix du Disque "Reynaldo Hand" l'any 1967 o el Grand Prix de l’Académie Charles Cross.

## Referències

* ↑ «Xavier Torra | enciclopèdia.cat». [Consulta: 30 desembre 2021].
# Orfresina de Montcada i de Ribelles

Orfresina de Montcada i de Ribelles ( - 1483), també anomenada Ofresina, Jofredina o Eufrosina, va ser una noble de la casa de Montcada, senyora de la baronia d'Aitona.
Va ser filla de Guillem Ramon de Montcada i de Luna, senyor de la baronia d'Aitona, i de Margarida de Ribelles. Va casar-se amb el seu cosí Mateu Florimon de Montcada el 1443, senyor de Vilamarxant i que va esdevenir senyor de la baronia d'Aitona mercès del matrimoni amb Orfresina. Es va acordar que Mateu fos nomenament hereu universal a canvi de casar-se, de manera que l'herència no sortís fora de la família. Això va comportar un conflicte amb Llorenç de Montcada, fill il·legítim del seu parem que va iniciar un litigi, i a la pràctica un conflicte intern i, de retruc, una bandositat entre el matrimoni d'Orfresina i Mateu i Llorenç, que va suposar l'ocupació de localitats, assassinats i la coacció a les autoritats de Lleida mitjançant l'atac al comerç regional. Va accedir amb el seu marit al control de les baronies vinculades a la branca del casal de Montcada d'Aitona vers 1453, moment en què els vassalls els van retre fidelitat. Juntament amb el seu marit, va ordenar fer inventari de totes les rendes de les seves baronies a efectes fiscals. Va morir el 1483 sense descendència. Després de la seva mort i la del seu marit el 1485 sense fills, la baronia d'Aitona va recaure en la branca dels Montcada de Xiva.

## Referències

* 1 2 3 4 «Ofresina de Moncada "Jofredina"» (en castellà). Fundació Casa Ducal de Medinaceli. [Consulta: 6 agost 2023].
* ↑ Trelles Villademoros, José María. Asturias ilustrada. Primitivo origen de la nobleza de España... (en castellà). vol. 3. Madrid: Oficina de D. Domingo Fernández de Arrojo, 1760, p. 368.
* 1 2 «Mateu de Montcada i de Vilaragut». Gran Enciclopèdia Catalana. enciclopedia.cat. [Consulta: 13 juliol 2023].
* 1 2 Monjo, 2004, p. 42.
* ↑ Monjo, 2004, p. 61.
* ↑ «Montcada». Gran Enciclopèdia Catalana. Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 10 juliol 2023].

## Bibliografia

* Monjo, Marta. Sarraïns sota el domini feudal. La baronia d'Aitona al segle XV. Universitat de Lleida, 2004.
# Alfonso La Marmora

Alfonso La Marmora (Torí, 18 de novembre de 1804 - Florència, 5 de gener de 1878) Alfonso Ferrero, marquès de La Marmora, anomenat en Itàlia com La Marmora, va ser un general i també un polític italià, un dels principals actors, juntament amb Garibaldi i Mazzini, de l'anomenat Risorgimento, i germà dels també militars Alessandro La Marmora i Alberto della Marmora.

## Biografia

Era fill del marquès Celestino Ferrero della Marmora i de Raffaella Argentero di Bersezio, i, pertanyia a l'antiga noblesa piemontesa. Va ser criat per la seva germana gran, rebent una excel·lent educació, va seguir la tradició militar i política de la seva família, ingressant a l'Acadèmia Militar de Torí el 1815; llicenciant-se l'any 1822.
Essent ja tinent, el rei de Sardenya Carlos Alberto li va encarregar dirigir la modernització de l'artilleria sarda en 1823 i va ser ascendit a cap d'esquadró (major) en 1845 i a general de brigada en 1848. Va participar en diverses batalles de l'exèrcit sard contra els austríacs durant la Primera Guerra d'Independència d'Itàlia distingint-se durant el setge de Peschiera. Va obtenir el rang de coronel i la medalla de plata pel seu valor; va participar a més en la batalla de Novara essent derrotat pels austríacs el 23 de març de 1849. Va ser nomenat ministre de guerra, i sota la seva gestió va reorganitzar l'exèrcit sard i entre 1855 i 1856 va comandar les tropes sardes enviades a la Guerra de Crimea. Va ser Cap de l'Estat Major durant la Segona Guerra de la Independència d'Itàlia i governador de Nàpols entre 1861 i 1864.
Va mantenir el càrrec de ministre de la guerra en els governs successius de Pinelli, Vincenzo Gioberti i Cavour: en 1864, el rei Víctor Manuel II el va nomenar president i ministre d'afers d'estrangers, dimitint en 1865, però el rei li va encarregar formar nou govern i va signar un acord de comerç amb França i Prússia en 1866. Essent ministre de la Guerra, va dirigir la desastrosa campanya de la Tercera Guerra de la Independència Italiana contra els austríacs i va renunciar arran de les derrotes el 18 d'agost de 1866. Va ser membre del Parlament des de 1870 i va publicar diversos llibres sobre política i

## Ordres

* 24 de maig de 1858: Cavaller del Suprem Orde de la Santíssima Anunciació. (Regne d'Itàlia)

## Obres

* Un episodi del Risorgimento italià (1849).
* Segreti di stato nel governo costituzionale (1877).
* Un po' più vaig donar llueix sugli eventi politici e militari del 1866 (pòstuma, 1879).

## Referències

* ↑ Cibrario, Luigi. Notizia storica del nobilissimo ordine supremo della santissima Annunziata. Sunto degli statuti, catalogo dei cavalieri (en italià). Eredi Botta, 1869.
# Occidental Petroleum

Occidental Petroleum Corporation (sovint abreujada Oxy en referència al seu símbol i logotip) és una empresa estatunidenca dedicada a l'exploració d'hidrocarburs als Estats Units i l'Orient Mitjà, així com a la fabricació petroquímica als Estats Units, Canadà i Xile. Està constituïda sota la Llei General de Corporacions de Delaware i té la seu a Houston. L'empresa va ocupar el lloc 183 del Fortune 500 del 2021 segons els seus ingressos del 2020 i el 670 del Forbes Global 2000 del 2021.

## Referències

* ↑ «Fortune: Occidental Petroleum». Fortune. Arxivat de l'original el May 30, 2019. [Consulta: 15 març 2020].
* ↑ «Forbes: Occidental Petroleum». Forbes. Arxivat de l'original el March 3, 2017. [Consulta: 2 març 2017].
# Sagrat Cor de Teià

El Sagrat Cor de Teià es troba al Parc de la Serralada Litoral, concretament a Teià (el Maresme).

## Descripció

És una estàtua de marbre de Carrara feta el 1956 per Claudi Rius. La va erigir la propietària de la finca per tancar una picabaralla amb el rector de la parròquia de Teià que la va titllar de mancada de fe. La figura, dalt del turó rocallós del Moliner i amb els braços oberts, mira directament a l'església de Teià i gaudeix d'una bona vista sobre la riera de Teià i el mar.
Des de la base de la figura (si mirem cap a l'est) s'endevina a uns 200 metres el Refugi de la Ferreria del Vedat. Al nord, el profund tall de la Pedrera del Tercio i al NE, just a la cresta, la tanca del Mirador d'en Pere.

## Accés

Al final de l'asfalt del passeig de la riera de Teià surt una pista a la dreta, amb indicadors de ruta i Refugi de la Ferreria del Vedat. La prenem i pugem 990 m, fins a un revolt a l'esquerra on a la dreta hi ha una estaca que senyalitza la ruta del Vedat. D'aquest punt en surten dos corriols: el de la dreta duu al Sagrat Cor, 30 metres més enllà. Coordenades: x=443417 y=4595743 z=287.

## Referències

* 1 2 3 4 Triquell i Salomé, Adrià, 2012. Parc de la Serralada Litoral (Història i Itineraris). Editorial Piolet, Barcelona. ISBN 9788415075615. Pàg. 168.

## Enllaços externs

* Punts d'interès | Marina Trail Proide Arxivat 2015-11-20 a Wayback Machine.
* Ressenya històrica del mirador del Sagrat Cor - ADF Teià Arxivat 2015-11-20 a Wayback Machine.
* Wikiloc
# Publi Sili (governador)

Publi Sili (en llatí Publius Silius) va ser un polític romà molt amic de Tit Pomponi Àtic, que va viure al segle i aC. Formava part de la gens Sília, una gens romana d'origen plebeu.
Era governador romà de Bitínia i el Pont com a propretor l'any 51 aC, el mateix any que Ciceró va governar Cilícia, Marc Calpurni Bíbul governava la província de Síria i Minuci Therme governava la província d'Àsia. Ciceró li va dirigir diverses cartes. L'any 44 aC Sili va consultar una qüestió legal a Ciceró que va obligar a fer servir l'enginy a molts juristes.
Probablement va ser el pare de Publi Sili Nerva, cònsol l'any 20 aC.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0003.001/831?rgn=pages;view=image;q1=SiliusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Volum III.++Boston:+Little,+Brown+&+Comp.,+1867,+p. 823. ]
# Riu Mat

El Mat és un riu curt d'Albània que neix prop de Martanesh, al districte de Bulqizë, travessa la part central del país; i desemboca a la mar Adriàtica al municipi de Fushë-Kuqe.
# Temporada 2006-2007 de la Unió Esportiva Sant Andreu

Dades de la temporada 2006-2007 de la UE Sant Andreu.

## Partits
### Lliga (Tercera)

* Segona divisió B, grup 3r: 17a posició. Baixa a Tercera divisió.

#### Segona volta
## Referències
## Bibliografia

* Unió Esportiva Sant Andreu 1909-2009. Autors: Xavier Araguz, Joan Esteve, Àngel Domingo, Jordi Petit, Eduardo Quintana, Quim Terrè i Vicenç Martínez. Editorial: Ajuntament de Barcelona. ISBN 978-84-9850-175-9.
# Walter Schröder

Walter Schröder (alemany: Walter Wilhelm Ludwig Schröder) (Utecht, 29 de desembre de 1932 - novembre 2022) fou un remer alemany, ja retirat, que va competir durant la dècada de 1950.
El 1960 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Roma, on guanyà la medalla d'or en la prova del vuit amb timoner del programa de rem. En el seu palmarès també destaca una medalla d'or al Campionat d'Europa de rem de 1959 en el vuit amb timoner.
Una vegada retirat va treballar com a professor i entrenador de rem. El 1959 i 1960 va rebre la Silver Bay Leaf, màxim reconeixement esportiu alemany pels èxits aconseguits. Junt a Hans Lenk va escriure diversos llibres de text sobre rem.

## Referències

* 1 2 3 4 «Olympedia – Walter Schröder». [Consulta: 13 agost 2022].
* ↑ «Rudern - Europameisterschaften (Herren - Achter)». [Consulta: 13 agost 2022].
# Norbert Keßlau

Norbert Keßlau (Dortmund, 13 de juliol de 1962) és un remer alemany, ja retirat, que va competir sota bandera de la República Federal Alemanya durant la dècada de 1980.
El 1984 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Los Angeles, on fou quart en la prova del quatre sense timoner del programa de rem. Quatre anys més tard, als Jocs de Seül, va guanyar la medalla de bronze en la mateixa prova.
En el seu palmarès també destaquen quatre medalles al Campionat del món de rem, tres d'or i una de plata, entre les edicions del 1983 i 1989, així com vuit campionats nacionals entre 1983 i 1989.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Norbert Keßlau». [Consulta: 22 abril 2024].
* ↑ «World Rowing - Norbert KESSLAU» (en anglès). Arxivat de l'original el 2023-04-02. [Consulta: 22 abril 2024].
# Jusangjeolli

El cingle Jusangjeolli (en coreà: 주상절리대(대포동지삿개), unió columnar) és una espectacular formació de roques volcàniques a la costa sud de l'illa de Jeju, Corea del Sud. Es tracta d'un conjunt de columnes basàltiques similar a la de la calçada dels gegants a Irlanda del Nord.
Els cingles de Jusangjeolli foren creats quan la lava de la muntanya Hallasan va caure sobre la mar de Jungmun. Fou establert com a Monument Natural de Corea del Sud Núm. 443 el 6 de gener de 2005.

## Referències

* ↑ «Daepo Jusangjeolli Cliff (주상절리대(대포동지삿개))».