OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mariano Cuadra Medina

Mariano Cuadra Medina (Madrid, 12 de maig de 1912 - 2 d'abril de 1981) va ser un militar espanyol, que va aconseguir el grau de tinent general de l'Exèrcit de l'Aire espanyol i va ser ministre de l'Aire en dos gabinets successius, els últims de la dictadura franquista presidits per Carlos Arias Navarro.

## Biografia

Es va incorporar a l'exèrcit en l'arma de cavalleria, cursant els estudis d'oficial en l'Acadèmia General Militar. Ja com a tinent, es va unir a la revolta militar contra les institucions republicanes que va donar origen a la Guerra Civil. Durant aquesta, va estar present a Aragó, Astúries i la batalla de l'Ebre. Va realitzar cursos complementaris com a pilot en Itàlia i va destacar en la seva habilitat durant els enfrontaments amb altres avions enemics. Derrocat en, almenys, tres ocasions, sense més conseqüències, en finalitzar el conflicte a Espanya havia aconseguit el grau de capità, i poc després se li va reconèixer el de comandant per mèrits de guerra.
Va servir a partir de 1941 a l'Alemanya nazi en la Segona Guerra Mundial al comandament d'una Esquadrilla Blava, la 4a, sota les ordres del que havia estat comandant de la Legió Còndor en la guerra civil, Wolfram von Richthofen, durant la campanya d'invasió de la Unió Soviètica. Va ser va pilotar de caça dels Focke-Wulf Fw 190 i, sobretot, els Messerschmitt Bf 109, i se li va atribuir l'enderrocament de deu avions enemics.
Va tornar a Espanya el 1944 i va ser ascendit a tinent coronel. En 1951 va ser nomenat professor de l'Acadèmia de l'Aire i va realitzar cursos en Estats Units durant els anys 1950 para caces de reacció. Després va dirigir la Base Aèria de Torrejón de Ardoz i finalment va passar a ser agregat militar en l'ambaixada d'Espanya en el Regne Unit. Va ascendir a general en 1963 i a tinent general en 1972, i va ocupar l'adreça del Centre Superior d'Estudis de la Defensa Nacional (CESEDEN). El gener de 1974 va ser nomenat ministre de l'Aire en substitució de Julio Salvador y Díaz-Benjumea, al primer govern d'Arias Navarro després de l'assassinat de Luis Carrero Blanco. Va tornar a ser nomenat al segon govern, format en 1975, sent substituït en el primer gabinet del rei Joan Carles I, per Carlos Franco Iribarnegaray.
Després fou nomenat president de la Sala de Justícia del Consell Suprem de Justícia Militar fins a gener de 1981, i després Conseller Electiu del Consell d'Estat. Va morir el 2 de març de 1981.

## Referències

* ↑ Governs d'Espanya 1931-2008
* ↑ «Necrológicas: El teniente general Mariano Cuadra Medina». El País, 03-04-1981 [Consulta: 6 gener 2014].
* ↑ «Cuadra Medina, Mariano». Ejército del Aire. Ministerio de Defensa. Arxivat de l'original el 2014-02-21. [Consulta: 6 febrer 2014].
* ↑ Biografia Arxivat 2014-02-21 a Wayback Machine. a ejercitodelaire.es
# Marquesat de Solleric

El Marquesat de Solleric és un títol nobiliari creat el 31 de juliol de 1770 pel rei Carles III a favor de Miquel Vallès-Reus de Solleric i Orlandis, noble mallorquí, cavaller d'Alcántara (des de 1719), regidor perpetu de Palma i senyor de la cavalleria de sa Galera de Felanitx amb referència a la possessió que tenia a Alaró, Solleric. El 2 de juny de 1783 li fou annexada la grandesa d'Espanya honorària pel fet d'haver facilitat la represa de l'illa de Menorca i els honors de ministre de finances.
Per la seva mort sense fills, la successió passà al seu nebot Pere Joan Morell de Pastorix i de Vallès, cavaller de Calatrava. El títol fou rehabilitat per Reial Decret de 4 de desembre de 1981 a favor de Ferran d'Espanya i Morell, V comte d'Espanya. La rehabilitació fou revocada per Reial Decret el 19 de desembre de 1984, i rehabitalitat de nou el 15 d'octubre de 1987 a favor de Faust Morell i Rovira.
L'any 1763 Miquel Vallès-Reus feu construir una residència urbana a Palma, anomenada "palau del marquès de Solleric" (o "can Morell"). Hi sobresurten la façana del Born, on es conjuga la tradició constructiva mallorquina amb l'estil rococó, i l'escala imperial del pati, que porta a una lògia.

## Marquesos de Solleric

| | Titular | Període |
| Creació per Carles III |||
| I | Miquel Vallès-Reus de Solleric i Orlandis | 1770-1790 |
| II | Pere Joan Morell de Pastorix i de Vallès | 1790-1807 |
| Rehabilitació |||
| III | Ferran d'Espanya i Morell | 1981-1984 |
| IV | Faust Morell i Rovira | 1987-2003 |
| V | Faust Morell i Orlandis | actual titular |

## Referències

* ↑ www.boe.es
* 1 2 «Marquesat de Solleric». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Elenco de grandezas y títulos nobiliarios españoles. Instituto Español de Estudios Nobiliarios, Ediciones Hidalguía, Madrid, 2015.
* ↑ Vidal y de Barnola, Luis Alfonso «Títols mobiliaris de Mallorca (i IV)». Paratge, Núm. 8, 1997 [Consulta: 11 setembre 2016].
# Marquesat de Tarifa

El marquesat de Tarifa és un títol nobiliari espanyol que el rei Carles V va concedir a Fadrique Enríquez, IV comte dels Molars en 1514, de la casa d'Alcalá.
El seu nom es refereix a la localitat andalusa de Tarifa, a la província de Cadis.
Amb el transcurs del temps el marquesat va revertir a la Casa de Medinaceli.

## Marquesos de Tarifa

* Fadrique Enriquez, I Marquès de Tarifa, IV Comte dels Molars
* Per Afany de Ribera i Portocarrero, II Marquès de Tarifa, Virrei de Catalunya
* Fernando Enriquez, III Marquès de Tarifa, II Duc d'Alcalá dels Gazules
* Fernando Enríquez de Ribera i Cortès, IV Marquès de Tarifa
* Fernando Afany de Ribera i Téllez-Girón, V Marquès de Tarifa, Virrei de Catalunya
* Fernando Enriquez, VI Marquès de Tarifa
* Maria Enriquez, VII Marquesa de Tarifa
* Ana Maria Enriquez de Ribera i Portocarrero, VIII Marquesa de Tarifa
* Juan Francisco Tomás de la Truja, IX Maqués de Tarifa, VIII Duc de Medinaceli
* Luis Francisco de la Truja i Aragon, X Marquès de Tarifa, X Duc de Cardona
* Nicolas Fernández de Córdova, XI Marquès de Tarifa
* Luis Antonio Fernandez de Cordoba i Spinola, XII Marquès de Tarifa, X Marquès de Priego
* Pedro d'Alcántara Fernández de Còrdova i Montcada, XIII Marquès de Tarifa
* Luis Maria de li Soledad Fernandez de Cordoba i Gonzaga, XIV Marquès de Tarifa
* Luis Joaquin Fernández de Còrdova, XV Marquès de Tarifa
* Luis Tomás de Villanueva Fernandez de Cordoba Figueroa i Ponce de León, XVI Marquès de Tarifa
* Luis Fernández de Còrdova i Pérez de Barradas, XVII Marquès de Tarifa
* Luis Jesus Fernandez de Cordoba i Salabert, XVIII Marquès de Tarifa
* Victoria Eugenia Fernandez de Cordoba, XIX Marquesa de Tarifa
* Victoria von Hohenlohe-Langenburg y Schmidt-Polex, XX Duquessa de Medinaceli i XX Marquesa de Tarifa
# Marquesat de Siete Iglesias

El Marquesat de Siete Iglesias és un títol nobiliari espanyol que va ser concedit per Felip III d'Espanya amb data de 13 de juny de 1614 a Rodrigo Calderón de Aranda, senyor de Siete Iglesias de Trabancos, I comte de la Oliva de Plasencia, secretari de cambra del rei i favorit del duc de Lerma.
El títol va ser suprimit i per això no podia ser rehabilitat, per la qual cosa es va tornar a concedir de nou en 1918 a petició de Josefa Montero de Espinosa y Chaves per al seu fill Antonio Vargas-Zúñiga y Montero de Espinosa, descendent directe del I marquès de Siete Iglesias, que es va convertir en el segon marquès.
La seva denominació fa referència al municipi de Siete Iglesias de Trabancos, en l'actual província de Valladolid. En l'actualitat aquest títol nobiliari sense Grandesa d'Espanya té com a propietari José Antonio de Vargas-Zúñiga Corsini, des de 2007, després de la mort del seu pare, José Antonio de Vargas-Zúñiga Sanchiz.

## Marquesos de Siete Iglesias

* Rodrigo Calderón de Aranda (1576-1621), I marquès de Siete Iglesias, I comte de la Oliva de Plasencia.
Restablit de nou en 1918 per a:
* Antonio Vargas-Zúñiga y Montero de Espinosa (1904-1983), II Marquès de Siete Iglesias, per concessió del títol en 1918 durant el regnat d'Alfons XIII. cavaller de la Real Maestranza de Caballería de Sevilla, cavaller gran creu de justícia del Sagrat Orde Militar Constantinià de Sant Jordi, cofundador de la Real Asociación de Hidalgos de España, acadèmic de nombre de la Reial Acadèmia de la Història i president de la Reial Acadèmia d'Extremadura de les Lletres i de les Arts. Casat en primeres noces amb María del Milagro Sanchiz y Arróspide, i en segones amb Josefina Pignatelli y Maldonado. Va succeir el seu fill:
* José Antonio Vargas-Zúñiga y Sanchiz (1929-2006), III marquès de Siete Iglesias. Casat amb Lourdes Corsini y Muñoz. Va succeir el seu fill:
* José Antonio Vargas-Zúñiga y Corsini (n. 1960), IV marquès de Siete Iglesias, des de 2007.

## Referències

* Ordre JUS/408/2007, de 8 de febrer, del Ministeri de Justícia, per la qual es mana expedir, sense perjudici de tercer de millor dret, Reial Carta de Successió en el títol de Marquès de Siete Iglesias, a favor de don José Antonio de Vargas-Zúñiga Corsini
# Marquesat de Torrefranca

El Marquesat de Torrefranca és un títol nobiliari espanyol creat pel rei Carles IV el 28 de setembre de 1792 amb el Vescomtat d'Alburquerque a favor d'Alfonso de Alburquerque y Guevara, Tinent General de l'Armada, governador polític i militar de Cartagena. Batlle senyorial de l'Orde de Malta.
El seu nom es refereix a Torrefranca, localitat del municipi andalús de Dos Torres, en la Província de Còrdova. Va ser rehabilitat en 1916 per Rafaela Selva y Mergelina.

## Marquesos de Torrefranca

| | Titular | Període |
| Creació per Carles IV |||
| I | Alfonso de Alburquerque y Guevara | 1792- |
| II | Juan Antonio de Alburquerque y Alburquerque. | |
| III | Josefa Joaquina de Alburquerque y Ponce de Leon | |
| Rehabilitat per Alfons XIII |||
| IV | Rafaela Selva y Mergelina | 1916-1941 |
| V | María del Pilar Ros y Selva | 1952-1990 |
| VI | Rafael Fernández y Ros | 1990-actual titular |

## Història dels marquesos de Torrefranca

* Alfonso de Alburquerque y Guevara, I marquès de Torrefranca.
* Casat amb Maria de la Encarnación de Vera Rocafull Puxmarin sense fills.
El succeí el seu nebot, fill de la seva germana Concepcion de Alburquerque y Guevara.:
* Juan Antonio de Alburquerque y Alburquerque "II marquès de Torrefranca"
* Casat amb Ana Ponce de Leon y Muñoz. El succeí la seva filla gran:
* Josefa Joaquina de Alburquerque y Ponce de Leon. "III marquesa de Torrefranca"
* Casada amb Antonio Molina y Moraton
Nota: El títol va ser rehabilitat en 1916 a favor de:
* Rafaela Selva y Mergelina, IV marquesa de Torrefranca.
* Casada amb José Ros y Tamarit, fill de Mariano Ros Carsí. El succeí la seva filla:
* María del Pilar Ros y Selva, V marquesa de Torrefranca.
* Casat amb Rafael Fernández y Reyes. El succeí el seu fill:
* Rafael Fernández y Ros, VI marqués de Torrefranca.
* Casat amb María Isabel Carlos y Sánchez.

## Referències

* Elenco de Grandezas y Títulos Nobiliarios Españoles. Instituto "Salazar y Castro", C.S.I.C.

## Enllaços externs

* Marquesat de Torrefranca
# Marci

Marci és el nom dels següents personatges:
* Marcius, autor d'unes profecies
* Gneu Marci, tribú de la plebs el 389 aC
* Gai Marci, tribú de la plebs el 311 aC
* Marc Marci, edil de la plebs al segle iii
* Quint Marci (Quintus Marcius) fou tribú militar de la Legio II mort en combat contra els bois el 193 aC
* Marc Marci (Marcus Marcius) fou tribú militar de la Legio II mort en combat contra els bois el 193 aC
# Marc Hieromonac

Marc Hieromonac (en llatí Marcus Hieromonachus, en grec antic Μάρκος) va ser un escriptor grec que va escriure un tractat anomenat Σύνταγμα εἰς τὰ ἀπορούμενα τοῦ τυπικοῦ, De Dubiis quae ex Typico oriuntur, en cent capítols, que apareix en el típicon o directori de l'església grega (Τυπικὸν σὺν Θεῷ ἁγίῳ παρεῖχον πᾶσαν τὴν διάταξιν τῆς ἐκκλησιαστικῆς ἀκολουθίας τοῦ χπόνου ὅλου, Typicum, favente, Deo, continents inteyrum Officü Ecclesiastici Ordinem per totum Annum.
Entre les teories sobre la seva persona una diu que va ser un monjo del monestir de Sant Saba a Jerusalem, cap al segle x o començaments del segle xi. Un biografia de Gregori d'Agrigent, atribuïda a Marc Hieromonac i hegumen (abat) de Sant Saba, és possiblement del mateix autor. Altres obres signades per algun Marc Hieromonac són massa comuns per establir vinculacions. Fabricius l'inclou a la Bibliotheca Graeca.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Marcus Hieromonachus». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 31 desembre 2022].
# Masuyo Shiraishi

Masuyo Shiraishi (白石 益代, 24 de setembre de 1964) és una exfutbolista japonesa.

## Selecció del Japó

Va debutar amb la selecció del Japó el 1981. Va disputar 4 partits amb la selecció del Japó.

## Estadístiques

Selecció del Japó :
| Anys | Partits | Gols |
| 1981 | 4 | 0 |
| Total | 4 | 0 |

## Referències

* ↑ Japan Football Association(japonès)
# María Catrileo Chiguailaf

María Catrileo Chiguailaf (Boroa, Nueva Imperial, Araucania, Xile, 1944) és una lingüista xilena d'ètnia maputxe. El 2009 va rebre el Premi Provincial de Conservació de Monuments Nacionals, arrel dels seus estudis sobre parlants de mapudungun.
Nascuda a Boroa, comuna del municipi de Nueva Imperial, va passar la infància en una comunitat maputxe i després es va traslladar a estudiar a Temuco i, posteriorment, a Concepción. La seva llengua materna és el mapudungun, però durant la seva infantesa, alguns familiars li van prohibir parlar-la i després, a l'escola, va aprendre castellà. És professora d'educació bàsica, anglès i mapudungun, potser l'única del món que reuneix les tres disciplines.
El seu treball se centra en la fonologia i morfosintaxi de la llengua maputxe i especialment la forma verbal. A data de 2013 vivia a la ciutat de Temuco, però treballava a l'Institut de Lingüística i Literatura de la Universitat Austral de Xile, a Valdivia, on impartia cursos en i sobre mapudungun. És autora dels llibres Mapudunguyu (1986), Diccionario lingüístico etnográfico de la lengua mapuche: mapudungun-español-english (1995) i La lengua mapuche en el siglo XXI (2010).
A més a més, gràcies al seu gust per la lingüística va rebre una beca de postgrau que la va portar a la Universitat de Texas, Estats Units d'Amèrica, en la qual va obtenir un grau acadèmic de magister en lingúística.

## Referències

* 1 2 Gómez G., José Luis. «Académica de la Universidad Austral de Chile recibió Premio Provincial de Conservación de Monumentos Nacionales» (en castellà). UACh.cl, 28-05-2004. Arxivat de l'original el 28 juliol 2011. [Consulta: 7 juliol 2020].
* ↑ Torres, Carolina. «"Ahora con los inmigrantes como que Temuco ya parece una ciudad multicultural"» (en castellà). LitoralPress.cl, 23-02-2020. [Consulta: 7 juliol 2020].
* ↑ «María Catrileo's Works on the Tagmemics of Mapuche» (pdf) (en anglès). Eric.ed.gov. Arxivat de l'original el 29 novembre 2014. [Consulta: 7 juliol 2020].
* ↑ «María Catrileo Chiguailaf» (en castellà). AlSurDelMundo.cl. [Consulta: 7 juliol 2020].
# Margarida Violant de Savoia

Margarida Violant de Savoia (Torí, Ducat de Savoia 1635 - Parma, Ducat de Parma 1663) fou una princesa de Savoia que va esdevenir duquessa consort de Parma.

## Orígens familiars

Va néixer el 15 de novembre de 1635 a la ciutat de Torí, capital del Ducat de Savoia, sent filla del duc Víctor Amadeu I de Savoia i Maria Cristina de França. Fou neta per línia paterna de Carles Manuel I de Savoia i Caterina Micaela d'Espanya, i per línia materna d'Enric IV de França i Maria de Mèdici. Fou, així mateix, germana dels ducs Francesc Jacint i Carles Manuel II de Savoia.

## Núpcies i descendents

L'ambiciosa Maria Cristina de França intentà aconseguir el casament de la seva filla amb el seu nebot, Lluís XIV de França, si bé les estratègies polítiques i militars del moment feren que aquest preferís casar-se amb la infanta Maria Teresa d'Habsburg. Maria Cristina, finalment, acceptà el casament de la seva filla amb el duc Ranuccio II de Parma, fill del duc Odoard I de Parma i Margarida de Mèdici, cerimònia que es realitzà el 29 d'abril de 1660 a la ciutat de Torí. D'aquesta unió nasqueren:
* una filla (1661)
* un fill (1663)
Margarida Violant morí a la ciutat de Parma el 29 d'abril de 1663 en donar llum al seu segon fill, que nasqué mort. Posteriorment fou enterrada a l'església de Santa Maria della Steccata.
# Marmosa andina veneçolana

La marmosa andina veneçolana (Gracilinanus marica) és una espècie d'opòssum de la família dels didèlfids. Viu a Colòmbia i Veneçuela. El seu hàbitat natural són els boscos humits de terres baixes tropicals o subtropicals.

## Referències

* ↑ Gardner, Alfred. Wilson, D. E. (ed.); Reeder, D. M. (ed.). Mammal Species of the World. 3a edició. Johns Hopkins University Press, 16 novembre 2005, p. 7. ISBN 0-801-88221-4.
* ↑ Lew, D.; Soriano, P. Gracilinanus marica. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 28 desembre 2008.
Espècies vivents d'opòssums :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Subfamília Caluromyinae :
Subfamília Didelphinae (continua més avall) :
Subfamília Didelphinae (continua més amunt) :
# Marmosa cendrosa

La marmosa cendrosa (Marmosa demerarae), coneguda localment com a cuíca, és un marsupial sud-americà de la família dels didèlfids. El seu àmbit de distribució inclou Colòmbia, Veneçuela, la Guaiana Francesa, Surinam, el Brasil i l'est del Paraguai.

## Referències

* ↑ «Ecoparque de Una». Arxivat de l'original el 2007-05-27. [Consulta: 24 març 2009].
Espècies vivents d'opòssums :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Subfamília Caluromyinae :
Subfamília Didelphinae (continua més avall) :
Subfamília Didelphinae (continua més amunt) :
# Matemàtica financera

Matemàtica financera és una branca de la matemàtica aplicada que s'ocupa dels mercats financers i que estudia les variacions quantitatives que es produeix en els capitals financers en el transcurs del temps. El tema naturalment té una propera relació amb la disciplina de l'economia financera, però el seu objecte d'estudi és més angost i el seu enfocament més abstracte.
Generalment les matemàtiques financeres derivaran a una extensió del model matemàtic o els models de l'anàlisi numèrica suggerits per l'economia financera. En la pràctica la matemàtica financera s'ensolapa fortament amb el camp de l'enginyeria financera i es pot dir que són en gran part sinònimes centrant-se la darrera en aplicacions i la primera en models i derivacions. El teorema fonamental de l'arbitratge lliure dels preus (fundamental theorem of arbitrage-free pricing) és un dels teoremes clau de la matemàtica financera. Moltes universitats ofereixen graus en matemàtica financera.

## Història

Existeixen dues branques diferenciades de les finances que requereixen l'ús de les matemàtiques: per una banda, la valoració de derivats, i per l'altra, la gestió del risc i de carteres. Una de les diferències principals entre les dues branques és que usen diferents probabilitats. Per a la valoració de derivats s'utilitza la probabilitat neutral al risc (denotada típicament als llibres especialitzats com a "Q"), mentre que per a la part de risc i carteres es fa servir la probabilitat real (denotada com a "P").

### Valoració de derivats

Louis Bachelier va iniciar la matemàtica financera amb l'aplicació a la valoració de derivats l'any 1900 amb la publicació de The Theory of Speculation (La teoria de l'especulació) on presentava l'ús del moviment brownià per avaluar les opcions del mercat. Tanmateix aquesta obra no va tenir repercussió fora dels cercles acadèmics.

### Gestió del risc i de carteres

Respecte a l'aplicació de la matemàtica financera a la gestió de carteres, Harry Markowitz va ser l'autor del primer treball influent de matemàtica financera amb la seva teoria de l'optimització de carteres (portfolio optimization) utilitzant la variança mitjana de la cartera per jutjar les estratègies inversores i usant la regressió lineal per entendre i quantificar el risc. Simultàniament, William Sharpe determinà la correlació entre els mercats. L'any 1990, Markowitz, Sharpe i Merton Miller van ser guardonats amb el Premi Nobel d'Economia.
Gràcies a Robert Merton i Paul Samuelson, els models d'un període van ser substituïts pel temps continu i s'aplicaren funcions còncaves.

## Referències

* ↑ Karatzas, I., Methods of Mathematical Finance, Secaucus, NJ, USA: Springer-Verlag New York, Incorporated, 1998
# Mas Roders

El Mas Roders és una masia de Fornells de la Selva (Gironès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici civil orientat a migdia amb teulada a quatre vessants. Darrere hi ha una lliça. A la façana principal cal destacar un portal adovellat, un rellotge de sol i les cantonades de pedra treballada. A la part dreta hi ha un contrafort i a la part posterior un edifici auxiliar a base de totxana amb obertures semicirculars.

## Referències

* 1 2 3 «Mas Roders». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 novembre 2016].
# Masia Catalana (Barcelona)

La Masia Catalana és una obra historicista de Barcelona inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El promotor de l'edifici va voler aixecar una casa imitant una autèntica masia catalana.
És de planta rectangular amb façana davantera, de la qual sobresurt un cos central en forma de galeria porxada, coberta per una gran balconada a què s'accedeix des de l'interior de l'habitatge.
La masia té planta baixa, un pis i golfes amb finestrals amb arquets. El teulat és a quatre vessants. La façana posterior és formada per tres grans pòrtics que sostenen una galeria. En un dels laterals destaca una tribuna artística amb marcs de fusta. La casa és envoltada d'un jardí senzill.
La façana principal és adornada amb un rellotge de sol que porta la data de 1917 i per una majòlica que representa Sant Miquel.

## Història

Aquesta casa fou feta construir a principis de segle xx pel Doctor Andreu, promotor de la urbanització del Tibidabo, com a casa d'estiueig.
Després passà a la seva filla, Montserrat Andreu de Julià, la qual posteriorment en feu donació a l'orde benèfic Aldees Infantils SOS, que actualment acull uns vint nens i nenes.
Dins els terrenys que ocupa aquesta edificació anteriorment hi havia una casa de pagès anomenada Cal Totxo, que més tard es bastí de nou una mica més avall.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Masia Catalana». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 16 maig 2020].

## Enllaços externs

* «Masia Catalana». Cercador Patrimoni Arquitectònic. Ajuntament de Barcelona.
# Masia Dalmau

La Masia Dalmau, o Bosc d'en Dalmau, és un edifici del municipi de Valls (Alt Camp) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Forma part del conjunt de les Masies dels Boscos.

## Descripció

Es tracta d'un edifici aïllat de planta rectangular, amb planta baixa i dos pisos. A la planta baixa hi ha, centrada, la porta d'accés, allindanada, i una finestra a cada costat. Al primer pis hi ha tres balcons amb portes d'arc rebaixat, emmarcades amb cornisa. Al segon pis s'obren 3 petites finestres d'arc rebaixat. A la façana de la banda esquerra, i cobrint una porta d'accés secundària, hi ha un porxo sostingut per dues columnes de ferro, de la forja de J. Colominas de Valls. La coberta del porxe és un terrat amb barana. Els materials constructius són la pedra i el maó, arrebossats.
A la façana sud-oest destaca l'entrada, perquè hi ha un voladís que disposa de bigues metàl·liques i revoltons, amb dos pilars de suport metàl·lic. Per sobre del voladís hi ha una àmplia terrassa que igual que el balcó, té una barana amb una composició semblant a base de pilars i gelosia ceràmica.

## Història

L'edifici és part del conjunt residencial del Bosc de Valls, format per extenses finques on es començà a edificar bàsicament a partir de 1840, un cop acabada la primera guerra carlina. El 1947 hi va haver una reforma, en la qual les golfes van ser substituïdes per una nova planta.
L'any 1974, les golfes van ser substituïdes per una nova planta; va haver-hi una reforma on s'afegí una cornisa de coronament a la façana principal, amb boles decoratives als extrems.

## Referències

* 1 2 3 4 «Bosc Dalmau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 octubre 2013].