OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Charles Niven

Charles Niven (1845-1923) va ser un matemàtic escocès, germà de William Davidson Niven.

## Vida i Obra

Com el seu germà gran, William Davidson Niven, Charles Niven va estudiar a la universitat de Cambridge i sota la tutoria d'Edward Routh, va obtenir el senior wrangler en els exàmens de matemàtiques de 1867 (el seu germà ho havia aconseguit l'any anterior). Després de graduar-se va ser professor de matemàtiques a Cork (Irlanda).
Des de 1880, Niven va ser professor de Filosofia Natural a la universitat d'Aberdeen, i va ser el responsable d'establir el departament de Física del Marischal College quan es va fundar, el 1906. Es va retirar a finals de l'any 1922.
Va ser fellow de la Royal Society des de 1880 i membre honorari de la Societat Matemàtica d'Edimburg des de 1883.

## Referències

* ↑ Els wranglers eren els estudiants que obtenien les millors notes en matemàtiques.
* ↑ Warwick, 2003, p. 154.
* ↑ Flood, 2011, p. 106.
* ↑ O'Connor & Robertson, MacTutor History of Mathematics.
* ↑ Macdonald, 1923, p. xxviii.

## Bibliografia

* Flood, Raymond. «Taking root. Mathematics in Victorian Ireland». A: Mathematics in Victorian Britain (en anglès). Oxford University Press, 2011, p. 103-120. ISBN 978-0-19-960139-4.
* Macdonald, H. M. «Charles Niven, 1845-1923 Obituary» (en (anglès)). Proceedings of the Royal Society of London, Vol. 104, Num. 728, 1923, pàg. xxvii-xxviii. DOI: 10.1098/rspa.1923.0126. ISSN: 1364-5021.
* Warwick, Andrew. «A very hard nut to crack». A: Mario Biagioli, Peter Galison (eds.). Scientific Authorship: Credit and Intellectual Property in Science (en anglès). Taylor and Francis, 2003, p. 133-163. ISBN 978-0-415-94293-5.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Charles Niven» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
# Nomcebo Zikode

Nomcebo Zikode (Hammarsdale, KwaZulu-Natal, 1984) també coneguda pel seu monònim Nomcebo, és una cantant i compositora sud-africana, activa des de 2003.
És coneguda per la seva col·laboració amb DJ Ganyani en el seu exitós senzill «Emazulwini» i, a escala mundial, per a l'èxit del senzill gòspel «Jerusalema» junts amb Master KG.
A l'inici de la seva carrera durant més de quinze anys va treballar principalment com a cantant de suport per a altres artistes sud-africans com Deborah Fraser, Zahara, Lundi Tyamara i Nhlanhla Nciza. L'èxit mundial de «Jerusalema», cantada en l'estil de música gòspel-house va significar un gir important en la seva carrera.

## Discografia

* Xola Moya Wam (2020)

## Referències

* ↑ Nkosi, Joseph. «Nomcebo Zikode biography» (en anglès). The Nation, 17-08-2020. Arxivat de l'original el 2021-11-15. [Consulta: 21 octubre 2020].
* ↑ Clapés, Marc. «El nou fenomen viral es diu ‘Jerusalema’ de Master KG». Primera Fila, 23-08-2020.
* ↑ Makhoba, Ntombizodwa «Master KG and Nomcebo Zikode’s Jerusalema is officially a global hit!» (en anglès). News24, 28-07-2020.
* ↑ Sullivan, Helen «Nomcebo, the voice behind Jerusalema, South Africa's global hit» (en anglès). The Guardian, 07-10-2020.
# Sibiril

Sibiril (en bretó Sibirill) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Finisterre. L'any 2006 tenia 1.218 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 1.467 | 1.351 | 1.228 | 1.243 | 1.200 | 1.144 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Jacques Edern | |
# Sporting Chance

Sporting Chance és una pel·lícula dramàtica de 1931 dirigida i produïda per Albert Herman i escrita per King Baggot. La pel·lícula va ser estrenada el 21 de novembre de 1931 per Peerless Pictures Corporation i States Rights.

## Argument

Terry Nolan, un jockey, es fa el presumit després d'aconseguir l'èxit a l'hipòdrom, però posteriorment, és suspès per desobediència. Phillip Lawrence, el fill del cap d'en Terry, Phillip Lawrence, Sr., li dona l'oportunitat de redimir-se en una cursa d'obstacles.

## Repartiment

* William Collier Jr. com Terry Nolan
* Claudia Dell com Mary Bascom
* James Hall com Phillip Lawrence
* Eugene Jackson com Horseshoes
* Mahlon Hamilton com Buddy
* Hedwiga Reicher com tieta Hetty
* Joseph Levering com Phillip Lawrence, Sr.
* Henry Roquemore com Mullins

## Referències

* ↑ Variety (December 1931) archive at the Internet Archive.
# Sergio Baos

Sergio Baos (Palma, 1976) és un actor, director i dramaturg balear, que el 2022 va guanyar el premi Pere Capellà de teatre, un dels Premis Octubre, amb la seva obra Les maleïdes. És llicenciat en filologia hispànica per la UIB. Com a actor, ha treballat a diverses companyies i ha protagonitzat la sèrie de televisió Ous amb caragols per a IB3tv. Com a director i dramaturg, a més de fundador de la companyia Teatre de Vellut, i d'haver-ne treballat en altres, ha rebut diversos premis, com el Premi a projectes teatrals de l’Ajuntament de Palma o el segon premi Bòtil (acrònim de "Balears Ofereix Teatre i Literatura"). Va ser guanyador de la Primera edició del Torneig de Dramatúrgia de les Illes Balears. Ha treballat de guionista per a les sèries d’IB3tv Llàgrima de sang i Mossèn Capellà.

## Referències

* 1 2 Camps Barber, Esperança «Laia Llobera, Antoni Mas i Sergio Baos guanyen uns Premis Octubre que celebren Joan Fuster». VilaWeb, 29-10-2022.
* ↑ «Sergio Baos». Associació d'actors i actrius professionals de les Illes Balears (AAAPIB). Arxivat de l'original el 2022-11-02. [Consulta: 2 novembre 2022].
* ↑ «La classe, de Sergio Baos». Sala Beckett.
# Sidonie Nádherný von Borutin

Sidonie Nádherný von Borutin (Vrchotovy Janovice (Txèquia), 1 de desembre 1885; † Harefield, (Anglaterra) 30 de setembre 1950) (en txec: Sidonie Nádherná z Borutína) fou una baronessa i salonière austríaca molt influent al període d'entreguerres per la seva gran amistat amb Rainer Maria Rilke i, sobretot, amb Karl Kraus, amb qui des de 1913 va mantenir una relació tempestuosa. És una representant molt significativa del món tardà de la cultura dels Habsburg a Viena, tant per la seva refinada elegància com per la seva capacitat de promocionar els elements culturals més innovadors del període.
Com a dona emancipada és un element molt representatiu de la seva època. Pertanyen al seu cercle l'arquitecte Adolf Loos, l'escriptor Karel Capek i molts altres personatges significatius, als qui acostumava a convidar llargues temporades al seu castell de Janowitz (prop de Praga), un estatge immens d'estil rococó que esdevingué mític.
El 1920 es va casar amb el comte austríac Maximilian von Thun-Hohenstein, però es va separar d'ell un any més tard i es va divorciar el 1933. L'any 1942, el castell de Janowitz fou confiscat per les tropes alemanyes i esdevingué un lloc d'entrenament de les SS assignades a Bohèmia. Després de la guerra, Sidonie Nádherný va intentar debades mantenir la propietat de la família: Schloss Janowitz va ser expropiat pels soviètics, la propietat es va anar degradant (convertida en magatzem tèxtil i en arxiu) i ella va morir a l'exili a Anglaterra l'any 1950.
El 1999, el cos de Sidonie Nádherný va ser traslladat a Janowitz i enterrat al parc. Al castell, dedicat de nou a la memòria de l'antiga propietària, s'hi fan una trobades culturals i s'ha publicat la seva correspondència (especialment amb Rilke), fonamental per tal de comprende un dels grans moments de la cultura europea del segle xx.

## Enllaços externs

* Pàgina web del Castell de Janowitz Arxivat 2013-12-27 a Wayback Machine.
# Howard Kingsbury

Howard Kingsbury (Nova York, 11 de setembre de 1904 - Yarmouth Port, 27 d'octubre de 1991) fou un remer estatunidenc que va competir durant la dècada de 1920. Fou el pare del també remer Fred Kingsbury, medallista als Jocs de Londres de 1948.
El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on guanyà la medalla d'or en la prova del vuit amb timoner del programa de rem.

## Referències

* 1 2 «Howard Kingsbury Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 de setembre 2011. [Consulta: 27 gener 2018].
# Pècors

Els pècors (Pecora) són un infraordre de mamífers artiodàctils que inclou la majoria de remugants. Una de les característiques d'aquest grup és la gran mida de les banyes en comparació amb altres animals banyuts.

## Referències

* ↑ Entrada «Pecora» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
# Platges de Premià de Mar

Les platges de Premià de Mar són les platges que conformen el litoral marítim del municipi de Premià de Mar (Maresme), que abasta des del límit amb el terme municipal de Vilassar de Mar, a llevant, fins al límit amb el terme municipal del Masnou, a Ponent. Amb un total de 2,5 km de litoral, es troben 5 platges, de llevant a ponent: platja de Llevant, platja de Bellamar, platja del Pla de l'Os, platja de la Descàrrega i platja de Ponent.
Les platges vigilades del municipi són: Platja de Llevant, Platja de Bellamar i un tram de la Platja Pla de l’Òs.
Le platges de Premià de Mar han sofert una regressió de la sorra, de la mateixa manera que les altres platges de la costa del Maresme, a causa de la construcció de la via del tren al segle XIX i la construcció dels ports esportius al segle XX, afegit a la pèrdua d'eficàcia de les rieres que subministraven la sorra, en ser urbanitzades. El Ministeri d'Agricultura i Pesca, Alimentació i Medi Ambient té un projecte d'ampliar l'espigó de la platja de la Descàrrega i la construcció d'un altre espigó entre la platja de Ponent i la platja d'Ocata, per tal de retenir la sorra.

## Platges

| Platja | Límits | Longitud |
| Platja de Llevant | Limita a llevant amb la riera de Tartanes, que la separa de la platja de Ponent, del municipi de Vilassar de Mar, i a ponent limita amb el Port de Premià. | 690 m |
| Platja de Bellamar | Limita a llevant amb el Port de Premià i a ponent amb l'espigó de Bellamar, que la separa de la platja del Pla de l'Os. | 280 m |
| Platja del Pla de l'Os | Limita a llevant amb l'espigó de Bellamar, que la separa de la platja de Bellamar, i a ponent amb l'espigó de l'estació de tren, que la separa de la platja de la Descàrrega. | 580 m |
| Platja de la Descàrrega | Està delimitada per dos petits espigons: el de llevant la separa de la platja del Pla de l'Os, i el de ponent de la platja de Ponent. | 422 m |
| Platja de Ponent | Limita a llevant amb un espigó que la separa de la platja de la Descàrrega, i a ponent amb la platja d'Ocata, del municipi del Masnou. | 320 m |

## Referències

* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* 1 2 3 «Les platges». Ajuntament de Premià de Mar.
* ↑ «Proyecto de estabilización de las playas de Premià de Mar a poniente de su puerto; T.M. de Premià de Mar (Barcelona)». Ministerio de Agricultura y Pesca, Alimentación y Medio Ambiente, 01-01-2018.
* ↑ «Platja de Llevant». Agència Catalana de l'Aigua.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ «Pla de l'Os». Agència Catalana de Turisme.
* ↑ «Ponent». Agència Catalana de Turisme.
# Rocacorba (Canet d'Adri)

Rocacorba és un poble inclòs administrativament al municipi de Canet d'Adri, del Gironès a part de ser el nom pel qual és conegut el Puigsou (992 m), cim que no és accessible pel tancat que protegeix els repetidors de televisió i ràdio de Retevisión.
Des d'uns 100 metres abans d'arribar al cim es gaudeix d'una vista panoràmica del Gironès, del Pla de l'Estany, de l'Alt Empordà i el Baix Empordà. Just al costat hi ha el Santuari de la Mare de Déu de Rocacorba.
Aquest poble va ser incorporat el 1846 al municipi de Canet d'Adri, per la política d'eliminació d'ens locals poc poblats. Simultàniament també es van incorporar a Canet d'Adri els termes d'Adri, Biert, Montbó i Montcal.

## Referències

* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
# Sabatera d’agulles llisa d’alzina

La sabatera d'agulles llisa d'alzina (Sarcodon cyrneus), és una sabatera d'agulles de boscos de planifolis de la terra baixa, en sòls silicis.

## Morfologia

Barret més aviat menut, de fins a 12 cm de diàmetre; lobulat, deprimit al centre; superfície llisa, seca, lluent però lleugerament vellutada en el jove i escamosa en el vell; bru vermellós en el centre, rosat al marge; marge prim, involut.
Agulletes de fins a 3 mm de longitud; en el jove blanc rosades, brunenques i amb les puntes més clares en madurar.
Cama curta, de fins a 5 cm de longitud; gris fosca en els joves i, sovint, amb tons blavosos, més clara en el vell, recoberta de fines granulacions i agulletes.
Carn ferma, de color rosat, amb tons vinosos al barret i fosca al peu on pot ser blavosa; molt amarga al tast.

## Hàbitat

Comú, a finals de tardor, de sòls silícics, associat a planifolis de la terra baixa; en alzinars, suredes i brolles

## Comentaris

Aquest bolet sovint s'ha confós amb la sabatera d'agulles fissurada (Hydnellum glaucopus) que és molt semblant i es troba en boscos de coníferes.
En indrets més frescals i humits, com castanyedes i rouredes, es troba la sabatera d'agulles de carn violeta (Hydnellum joeides) que es distingeix per tenir la carn de color rosa lilós, que, en contacte amb l'aire, es torna violeta vermellós.

## Comestibilitat

No és comestible, el gust fortament amargant de la carn el fa totalment immenjable.

## Referències

* ↑ Gràcia, Enric. La Clau dels Bolets: Identifica'ls de la mà d'Enric Gràcia, Vol. I, p:137. El Papiol: efadós, 2021.
* 1 2 3 4 Vidal, Josep Maria; Ballesteros, Enric. Bolets dels Països Catalans i els seus noms populars. Figueres: Brau Edicions, 2013. ISBN 9788496905986.
* ↑ Llistosella, Jaume. «Mòdul Fongs. Banc de Dades de Biodiversitat de Catalunya. Generalitat de Catalunya i Universitat de Barcelona.», 2013.
* ↑ BOLETS DE CATALUNYA; (2002); Sarcodon joeides; Societat Catalana de Micologia, Vol. 21: 1001-1050;
* 1 2 3 VIDAL, Josep Maria; PÈREZ DE GREGORIO, Miquel Àngel; GINÈS, Carles; PUIGVERT, Jordi; CARBÓ; Joaquim; TORRENT, Àngel. Bolets de les comarques gironines. Girona: Caixa de Girona. Col·lecció El Nostre, 14-09-1995.
* ↑ Ballesteros, Enric. Bolets del massís de Cadiretes. Brau, 2001, p. 296.
# David Heinemeier Hansson

David Heinemeier Hansson (conegut com a DHH a les comunitats de Ruby i ALMS) és un programador danès i el creador de l'entorn de treball de desenvolupament web Ruby on Rails i el wiki Instiki. És també un inversor a l'empresa de desenvolupament de programari web 37signals.
Hansson és coautor de Agile Web Development with Rails amb Dave Thomas com a part de la sèrie The Facets of Ruby. També és coautor de Getting Real i Rework amb Jason Fried.

## Programació

L'any 1999 Hansson va fundar i va crear un lloc web i una comunitat sobre notícies daneses sobre jocs en línia anomenada Daily Rush, que va administrar fins a 2001.
Després d'atreure l'atenció de Jason Fried oferint-li ajuda amb programació en PHP, Hansson va ser contractat per Fried per construir una eina web d'administració de projectes, que es va convertir finalment en el producte de programari com a servei Basecamp de 37signals.
Per assistir-se en el procés de desenvolupament, Hansson va emprar el llenguatge de programació Ruby (aleshores desconegut) per desenvolupar un entorn de treball per a aplicacions web personalitzat. L'entorn de treball web que va crear va ser publicat per separat de l'eina d'administració de projectes com el projecte de codi obert Ruby on Rails. L'any 2005 va ser reconegut per Google i O'Reilly amb el premi Hacker of the Year per la creació de Ruby on Rails.
Després de graduar-se a la Copenhagen Business School i de rebre el seu graduat de batxillerat en Ciències de la Computació i Administració d'Empreses, es va mudar de Dinamarca a Chicago el novembre de 2005.

## Referències

* ↑ «Daily Rush: Danmarks ældste gaming community» (en danès). [Consulta: 22 agost 2019].
* ↑ Douglas, Nick. «I'm David Heinemeier Hansson, Basecamp CTO, and This Is How I Work» (en anglès). [Consulta: 22 agost 2019].
* ↑ «Google-O'Reilly Open Source Awards - Hall of Fame | Open Source Programs Office» (en anglès). [Consulta: 22 agost 2019].
* ↑ «David Heinemeier Hansson: Basecamp, Remote and Next Big Thing», 20-06-2014. Arxivat de l'original el 2014-06-20. [Consulta: 22 agost 2019].

## Enllaços externs

* Pàgina web personal
* Loud Thinking - Bloc de David Heinemeier Hansson (Web Archive)
# Sant Quirc de Colera (veïnat)

Sant Quirc de Colera és un veïnat de Rabós (Alt Empordà) centrat en l'església de Sant Quirc i Santa Julita (Rabós) (cal no confondre-ho amb Sant Quirze de Colera)

## Història

Josep de Nouvilas, terratinent de l'Alt Empordà, va voler fundar un poble al voltant del Mas Nouvilas i de l'església que va manar fer a finals del S. XVIII (Sant Quirc i Santa Julita), a prop de Rabós (Alt Empordà). Va escollir el mateix nom, Sant Quirc de Colera, que tenia el monestir de Sant Quirze de Colera, a 3 km al nord-est. Va voler crear un nou poble, als voltants de l'església i del Mas Nouvilas, de forma semblant que s'acabava de fer amb la població de Colera, que s'havia, a finals del mateix segle xviii, separat de la parròquia de Sant Miquel de Colera, i arran de mar.
Botet i Sisó també hi fa esment a la seva Geografia General de Catalunya (Província de Girona), encara que senyala que l'església és enrunada.

## Referències

* ↑ «Els masos de Sant Quirc de Colera (segles XVI-XIX) segons un escrit inèdit de Josep-Anton de Nouvilas i de Quintana». [Consulta: 9 octubre 2021].
* ↑ «Sant Quirc i Santa Julita». [Consulta: 9 octubre 2021].
* ↑ Botet i Sisó, Joaquim. Geografia General de Catalunya. Província de Gerona., 1915-1918, p. 547.
# Vall penjada

Una vall penjada o vall suspesa (geomorfologia) és una vall establerta en un relleu invertit d’un sinclinal modelat en roca dura i buidada per l’erosió, la qual domina topogràficament les combes adjacents. Tipus de vall glacial originada per una glacera secundària que conflueix amb una vall glacial principal més important i de major profunditat sobre la qual en algun moment s'havia desplaçat o encara s'hi desplaça. És força freqüent als Alps, Península Escandinava, Rússia, Argentina, Alaska, Canadà, Xile, Nova Zelanda i les serralades asiàtiques(sinònim:sinclinal penjat) (en hanging/upstanding valley; es valle suspendido/colgado; fr vallée perchée).

## Formació

Una petita glacera de muntanya pot unir-se a una glacera de vall més gran, de la mateixa manera que un rierol pot unir-se a un riu més gran. La glacera més petita, però, pot no ser tan profunda com la principal, i la seva base pot ser més alta en elevació que la base de la glacera principal. Quan les glaceres es retiren de la zona on es trobaven abans, el sòl de la vall en forma d'U formada per la glacera més petita pot quedar molts metres per damunt de la vall principal. Les cascades sovint es formen en aquest punt quan els rius comencen a fluir per les valls glacials.

## Valls penjades

Als Pirineus, la vall de Gerber (Val d'Aran) i la vall del Madriu (Andorra) entre moltes, són un bon exemple de valls penjades.
A Europa les valls penjades dels fiords noruecs produeixen cascades de gran alçada que cauen directament al mar, a l'interior dels fiords. Són conegudes pel seu atractiu turístic. En altres llocs, les antigues valls penjades s'associen a llacs i comes formats en episodis glacials/iinterglacials que es van aprofundir i engorjar després de Würm.
A diferència de les glaceres i valls glacials, que es caracteritzen per tenir un perfil en "U", les valls penjades sovint presenten un perfil en "V", com els rius. Hi ha valls suspeses amb englaçament inexistent o reduït i valls suspeses dissimètriques.

## Referències

* 1 2 «vall penjada». Diccionari de Geologia. Institut d'Estudis Catalans, 1997. [Consulta: 29 novembre 2022].
* ↑ «vall penjada». UBTERM, Universitat de Barcelona, 2022. [Consulta: 29 novembre 2022].
* ↑ «U-Shaped Valleys, Fjords, and Hanging Valleys» (en anglès). U.S. National Park Service, 2022. [Consulta: 29 novembre 2022].
* ↑ Rodríguez, R. (dir. coor.) et al.. «Gerber, la vall penjada». A: Parc natural d'Aigües Tortes i Estany de Sant maurici. Guia geològica (PDF). Everest; Instituto Geológico y Minero de España, 2011, p. 100-107 (Guias Geológicas de Parques Nacionales). ISBN 978-84-8014-804-7.
* ↑ «la geomorfologia-Vall del Madriu-Perafita-Claror». Candidatura Vall del madriu-Perafita-Claror, UNESCO, 2004. [Consulta: 30 novembre 2022].
* ↑ «Banquette Interglaciaire et Vallées Perchées du Gresivaudan» (PDF) (en francès). RHA/Publication/GEOLOGIE, Id : RHA-38357, (Rhône Alpes 38 Isère), 2022. [Consulta: 1r desembre 2022].

## Bibliografia

Emmanuel de Martonne. L'Érosion glaciaire et la formation des vallées alpines (en francès). 109. Annales de Géographie, 15-01-1911, p. 1-29.
# Via Verda del Vallès

La Via Verda del Vallès és una via verda que uneix Sant Cugat del Vallès, Sant Quirze i Sabadell. Hi ha una proposta perquè aquest recorregut de connectivitat ecològica i paisatgística arribi als 17 quilòmetres des de pràcticament el peu de la Mola fins a les portes del Parc de Collserola. La seva extensió comprendria les planes entre Sabadell i Terrassa, la Serra de Galliners entre Rubí i Sant Quirze i les planes entre Cerdanyola i Sant Cugat.
Sabadell i Terrassa han preservat espais lliures dels seus municipis amb l’aprovació i desplegament del Parc Agrari de Sabadell i l’Anella Verda de Terrassa. La Via Verda del Vallès suposa estendre-ho al conjunt de la comarca. L'atleta Valentí Massana proposava un camí urbanitzat per a facilitar l'entrenament dels esportistes i va endegar una campanya de recollida de signatures per impulsar la seva construcció.

## Referències

* ↑ Enric. «Via Verda del Vallès», 22-10-2018. [Consulta: 1r setembre 2022].
* ↑ NacióSabadell. ««Rescatar el projecte de la Via Verda pot servir per reduir la pressió al Parc Natural de Sant Llorenç, el del Montseny i Montserrat» | NacióSabadell». [Consulta: 1r setembre 2022].
* ↑ «Reimpulsem la Via Verda del Vallès». Liniavallès, 31-05-2021. [Consulta: 20 abril 2022].
* ↑ «Via Verda del Vallès». Territori. Observatori de projectes i debats territorials de Catalunya, 2006. Arxivat de l'original el 2020-08-15. [Consulta: 20 abril 2022].
* ↑ Ansola, Emma. «Dibuixant la via verda del Vallès - 18 juny 2010». Punt Avui, 18-06-2010. [Consulta: 2 setembre 2022].

## Bibliografia

* Castañer, M.; Subirats, J.; et al.. «196». A: Anuari territorial de Catalunya 2006 : transformacions, projectes, conflictes. Institut d'Estudis Catalans, 2006, p. 456-457. ISBN 8472839494, 9788472839496.

## Enllaços externs

* Plataforma per la Via Verda Sant Llorenç - Collserola
* Les vies verdes del Vallès (ponència) 2005, PDF
* Via Verda del Vallès Sant Llorenç de Munt-Collserola, ADENC
* Via Verda, Bellaterra
# Vilademires

Vilademires és una de les entitats de població que conformen el terme municipal altempordanès de Cabanelles. Al cens de l'any 2011, l'entitat de població tenia quaranta-cinc habitants.
Està situat a l'oest del terme municipal, al marge de la riera de Vilademires, afluent del Fluvià.
A aquest poble hi destaca l'església romànica de Sant Mateu. També són importants per la seva arquitectura i història diverses cases de pagès al llarg de la Riera de Vilademires, entre elles Can Batlle, Can Fàbrega, Can Comalat, Can Coromines i Can Cortada i Mas Olivet. Igualment són rellevants les masies de Can Puig i de Ca l'Estela.
Vilademires era ens local independent el 1800, però va ser incorporat (incloguent-hi el veïnat de Casamor) al municipi de Cabanelles el 1846, juntament amb d'altres pobles petits.

## Referències

* ↑ Tremoleda, Joaquim; Minobis, Pep; Minobis, Berto. La Garrotxa d'Empordà. Lladó-Cabanelles. Girona: Diputació de Girona, 2003. ISBN 84-95187-53-1.
* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.