OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Quint Voconi Nasó

Quint Voconi Nasó (en llatí Quintus Voconius Naso) va ser un magistrat romà del segle i aC. Formava part de la gens Vocònia, una antiga gens romana d'origen plebeu.
Va ser judex quaestionis en el judici de Cluenci l'any 66 aC. Ciceró en el seu discurs Pro Flacco de l'any 59 aC parla d'un Quint Nasó que havia estat pretor, que és aquest mateix personatge, però no n'indica la data.

## Referències

* ↑ Smith, William (editor). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès), 1870.
# Odusia

L'Odusia (Odissea) és un poema èpic del poeta llatí Livius Andronicus, realitzat cap a la fi del segle iii aC, que constitueix el primer testimoniatge literari d'una epopeia en llengua llatina, a més de ser, segons gran consens entre els especialistes, la primera obra literària en llengua llatina. Es tracta d'una traducció o d'una versió de l'Odissea d'Homer, en versos saturnis.
De l'Odusia ens n'han pervingut aproximadament quaranta fragments. A la traducció del primer vers de l'Odissea homèrica, Livi conserva la disposició i el valor dels termes, substituint tanmateix les referències a les Muses per la invocació de les divinitats romanes de les Camenes. Així, l'original Ἄνδρα μοι ἔννεπε, Μοῦσα, πολύτροπον (Conta’m, Musa, aquell home de gran ardit [...], segons la traducció de Carles Riba) esdevé Virum mihi, Camena, insece versutum. (Canta'm, Camena, l'heroi de múltiple enginy).

## Notes i referències

* 1 2 Pontiggia - Grandi, 1996, pàg. 113
* 1 2 Ahicart Guillén, Lluís «Que Homer entri a casa. El «Ritual andrònic»» (htlm). Visat. La revista digital de literatura i traducció del PEN Català. PEN català [Barcelona], Nº 23, Primavera 2017.

### Bibliografia

* Beare, William. I Romani a teatro (en italià). Roma - Bari: Laterza, 2008.
* Pontiggia, Giancarlo; Grandi, Maria Cristina. Letteratura latina. Storia e testi (en italià). Milano: Principato, 1996. ISBN 9788841621882.
# Álvaro de Figueroa

Álvaro de Figueroa és el nom dels següents personatges:
* Álvaro de Figueroa y Torres, comte de Romanones (Madrid, 1863 - 1950), polític espanyol, president del Senat, i president del Consell de Ministres.
* Álvaro de Figueroa y Alonso-Martínez (Madrid, 1893 - 1959), polític espanyol, alcalde de Madrid, diputat i jugador olímpic de polo, fill d'Álvaro de Figueroa y Torres.
# Saint-Baussant

Saint-Baussant és un municipi francès situat al departament de Meurthe i Mosel·la i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 68 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Saint-Baussant era de 68 persones. Hi havia 28 famílies, de les quals 12 eren unipersonals (8 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 4 parelles sense fills i 12 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 41 habitatges, 31 eren l'habitatge principal de la família, 6 eren segones residències i 4 estaven desocupats. 35 eren cases i 6 eren apartaments. Dels 31 habitatges principals, 20 estaven ocupats pels seus propietaris, 9 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 2 estaven cedits a títol gratuït; 5 tenien tres cambres, 8 en tenien quatre i 18 en tenien cinc o més. 24 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 11 habitatges hi havia un automòbil i a 15 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Saint-Baussant el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 4 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 8 | 70 a 74 | 0 |
| 4 | 65 a 69 | 4 |
| 4 | 60 a 64 | 4 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 4 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 0 | 35 a 39 | 0 |
| 4 | 30 a 34 | 0 |
| 4 | 25 a 29 | 4 |
| 0 | 20 a 24 | 4 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 4 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 42 persones, 32 eren actives i 10 eren inactives. De les 32 persones actives 29 estaven ocupades (15 homes i 14 dones) i 3 estaven aturades (1 home i 2 dones). De les 10 persones inactives 3 estaven jubilades, 4 estaven estudiant i 3 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 2 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de comerç i reparació d'automòbils i 1 d'una empresa de transport.
L'any 2000 a Saint-Baussant hi havia 5 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Saint-Baussant a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Saint-Baussant a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# San Cebrián de Campos

San Cebrián de Campos és un municipi de la província de Palència a la comunitat autònoma de Castella i Lleó (Espanya).

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 538 | 567 | 536 | 471 |
# Salvador Maluquer

Salvador Maluquer és el nom dels següents personatges:
* Salvador Maluquer i Aytés (Enviny, 1810 - Ídem, 1887), polític català
* Salvador Maluquer i Maluquer (Barcelona, 1926), ornitòleg català
* Salvador Maluquer i Nicolau (Barcelona, 1881 - Ídem, 1955), naturalista i divulgador científic català
# Sant Julià de Canalda

Sant Julià de Canalda és l'església parroquial de l'entitat de població de Canalda del municipi d'Odèn, a la comarca catalana del Solsonès. És un monument protegit i inventariat dins el Patrimoni Arquitectònic Català

## Descripció

És un edifici d'una sola nau, corresponent a una construcció dels segles XI-XII, que conserva part d'una capçalera –dos absis, manca el tercer– del segle IX. Els dos absis són coberts amb volta de canó sostinguda per arcs torals i són al sector est. El conjunt, doncs, correspon a dues èpoques. De la més antiga en resta l'absis central i el lateral sud, amb un parament de carreus desbastats i disposats irregularment. A la segona època correspon la nau, amb un parament de carreus desbastats i col·locats en filades regulars. Al mur sud s'obre la porta d'entrada, d'arc de mig punt adovellat, que conserva una ferramenta d'estil romànic. En el frontis, sobre la finestra de doble esqueixada i arc de mig punt adovellat que el corona, hi ha una creu esculpida. Als absis encara resten algunes finestres d'esqueixada simple. Hi ha una escala exterior per pujar al campanar construït posteriorment.

## Notícies històriques

Església esmentada en l'Acta de Consagració i Dotació de la Catedral d'Urgell del 839. El bisbe Nantigís la consagrà de nou l'any 900, tot constituint-la canònicament en parròquia.

## Com anar-hi

Des de la carretera L-401 (de Pont d'Espia a Coll de Jou), al punt quilomètric 38,2 (42° 8′ 0″ N, 1° 31′ 1″ E﻿ / ﻿42.13333°N,1.51694°E﻿ / 42.13333; 1.51694), prendre la que baixa a Canalda (ben senyalitzada) en 1,2 km.

## Referències

* ↑ «Sant Julià de Canalda». Romànic Obert. Arxivat de l'original el 2014-02-21. [Consulta: 4 febrer 2014].
* ↑ «Sant Julià de Canalda». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 setembre 2014].
# Sant Martí de Noedes

Sant Martí de Noedes és l'església del poble nord-català de Noedes, a la comarca del Conflent. Al segle xiii tenia la categoria de parroquial, però posteriorment consta com a sufragània de Sant Esteve d'Orbanyà.
És a la zona central-oriental del poble, a prop del cementiri, que queda més a llevant, fora del nucli de població. És en un fort coster, que ha afectat el temple mateix.

## Història

Sant Martí de Noedes és esmentat el 1279, primer cop que s'esmenta el capellà d'aquest poble. L'any següent apareix en una relació de parròquies del deganat de Conflent. El 1551 ja consta com a sufragània d'Orbanyà.

## Edifici

Sant Martí de Noedes és una petita església romànica d'una sola nau coberta amb volta apuntada seguida i capçada a llevant per un absis semicircular cobert amb volta de quart d'esfera. La nau i l'absis es comuniquen a través d'un arc de doble plec apuntat, obrat amb dovelles petites. L'absis està ornamentat exteriorment per arcuacions i bandes llombardes.
El temple ha estat bastant afectat amb el pas del temps. D'una banda, el fet que l'església és en un pendent bastant pronunciat ha provocat que la part nord de l'edifici, tant la nau com l'absis, hagi quedat en part soterrat per la terra davallada del pendent. De l'altra, va ser construït un pis sobre la nau, com a terrabastall, cobert per una teulada a un sol vessant, inclinat cap al sud. A ponent hi ha un cos d'edifici a mode de porxo on es troba l'actual porta de l'església; l'antiga, ara tapiada, és a la façana de migdia. Aquest cos d'edifici fou construït amb les restes del mur de ponent de l'església romànica. Completa l'església un campanar petit, afegit en època tardana, situat a ponent de l'església.
La portalada romànica, a migdia, presenta una porta simple oberta sota dos arcs de mig punt en degradació, fets amb dovelles molt amples i curtes, de marbre rosat, ben tallades i polides. Els brancals de la porta són carreus d'esquist. Pel conjunt d'aparell del temple, cal incloure'l entre les obres de mitjan segle xii.

## Referències

* ↑ Sant Martí de Noedes en els ortofotomapes de l'IGN

## Bibliografia

* Badia i Homs, Joan. «Noedes: Sant Martí de Noedes». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4.
* Becat, Joan. «100 - Noedes». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Gavín, Josep M. «Conf 92. Sant Martí de Noedes». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Noedes». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
# Sant Martí de Mosqueroles

Sant Martí de Mosqueroles és una església romànica amb una nau i absis, situada al Parc Natural del Montseny en el municipi de Fogars de Montclús (Vallès Oriental) i dins del nucli de Mosqueroles. La primera menció documentada és sobre la seva consagració el 10 d'octubre de 1104, si bé va ser després d'una ampliació d'una primitiva, ja que a l'acta de consagració, el bisbe de Barcelona Berenguer li manté els béns i drets anteriors (in loco vocitato Moscheroles et antiquitus vocitata villa Insioni). És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici de paredat, arrebossat i emblanquinada. Restes d'uns finestrals actualment tapiats. L'absis és quadrat. Planta rectangular en el qual es pot distingir pels murs i les voltes, per una nau -que sembla romànica- amb arrebossat i per les capelles que sobren als costats. L'església ha estat capgirada, és a dir que el presbiteri actual correspon a una ampliació de l'església per la part de ponent, mentre que la façana actual és a on hi havia l'absis. Prop de la façana hi ha el campanar de secció quadrada, d'un sol cos i de paredat. Té cinc obertures per a les campanes, coronades per quatre florons en els vèrtex i una bola. Té una portada d'arc rebaixat i amb carreu de granit. Té un ull de bou. La seva pica baptismal està en un nínxol sota el cor (comú, en el segle xvi, a la majora de les parròquies del Montseny). Rellotge de sol al paredat del campanar.

## Referències

* ↑ Pladevall i Font, Antoni. Catalunya Romànica - Vallès Oriental i Occidental. Enciclopèdia Catalana, 1991. ISBN 84-7739-271-4 [Consulta: 19 juliol 2015]. , pàg.346
* ↑ «Sant Martí de Mosqueroles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Sanderita

La sanderita és un mineral de la classe dels sulfats. Rep el seu nom de Hermann Max Bruno Sander (1884-1979), petròleg estructural especialitzat en la geologia dels Alps Centrals, professor de mineralogia al'Institut Geològic Austríac, a Viena.

## Característiques

La sanderita és un sulfat de fórmula química MgSO₄·2H₂O. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la sanderita pertany a «07.CB: Sulfats (selenats, etc.) sense anions addicionals, amb H₂O, amb cations de mida mitjana» juntament amb els següents minerals: dwornikita, gunningita, kieserita, poitevinita, szmikita, szomolnokita, cobaltkieserita, bonattita, aplowita, boyleïta, ilesita, rozenita, starkeyita, drobecita, cranswickita, calcantita, jôkokuïta, pentahidrita, sideròtil, bianchita, chvaleticeïta, ferrohexahidrita, hexahidrita, moorhouseïta, niquelhexahidrita, retgersita, bieberita, boothita, mal·lardita, melanterita, zincmelanterita, alpersita, epsomita, goslarita, morenosita, alunògen, metaalunògen, aluminocoquimbita, coquimbita, paracoquimbita, romboclasa, kornelita, quenstedtita, lausenita, lishizhenita, römerita, ransomita, apjohnita, bilinita, dietrichita, halotriquita, pickeringita, redingtonita, wupatkiïta i meridianiïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta als treballs de potassa de Niedersachsen, a la localitat de Wathlingen, a la Baixa Saxònia (Alemanya). També ha estat descrita en altres tres indrets: Calingasta, a San Juan (Argentina); al volcà Mutnovsky, a l'óblast de Kamtxatka (Rússia), i a les muntanyes de Colúmbia (Columbia Hills), en concret al Cràter Gússev, a l'Aeolis quadrangle, al planeta Mart.

## Referències

* ↑ «Sanderite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 11 juliol 2017].
# Sant Anastasi

Sant Anastasi és el nom dels següents personatges:
* Sant Anastasi de Lleida, sant llegendari, patró de Lleida i de Badalona.
* Sant Anastasi de Pèrsia, sant màrtir del segle vi.
* Sant Anastasi I de Roma, Papa de Roma.
# Scarus spinus

Scarus spinus és una espècie de peix de la família dels escàrids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 30 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Illa Christmas i des de les Filipines fins a Samoa, les Illes Ryukyu i el sud de la Gran Barrera de Corall.

## Referències

* ↑ Forsskål, Peter: Descriptiones animalium avium, amphibiorum, piscium, insectorum, vermium; quae in itinere orientali observavit... Post mortem auctoris edidit Carsten Niebuhr. Copenhaguen. Descr. Animalium . 1-20 + i-xxxiv + 1-164. Any 1775.
* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kner, R. 1868. Über neue Fische aus dem Museum der Herren Johann Cäsar Godeffroy & Sohn in Hamburg. (IV. Folge). Sitzungsber. Akad. Wiss. Wien v. 58 (núms. 1-2): 26-31.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Randall, J.E., G.R. Allen i R.C. Steene, 1990. Fishes of the Great Barrier Reef and Coral Sea. University of Hawaii Press, Honolulu, Hawaii. 506 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Scarus schlegeli

Scarus schlegeli és una espècie de peix de la família dels escàrids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 40 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'est de l'Índic (Illa Christmas) i des de les Illes Moluques (Indonèsia) fins a les Tuamotu, les Illes Ryukyu i la Gran Barrera de Corall.

## Referències

* ↑ Forsskål, Peter: Descriptiones animalium avium, amphibiorum, piscium, insectorum, vermium; quae in itinere orientali observavit... Post mortem auctoris edidit Carsten Niebuhr. Copenhaguen. Descr. Animalium. 1-20 + i-xxxiv + 1-164. Any 1775.
* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Bleeker, P., 1861. Iets over de geslachten der Scaroïden en hunne Indisch-archipelagische soorten. Versl. Akad. Amsterdam, Països Baixos, v. 12: 228-244.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Randall, J.E., G.R. Allen i R.C. Steene, 1990. Fishes of the Great Barrier Reef and Coral Sea. University of Hawaii Press, Honolulu, Hawaii. 506 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Schlepzig

Schlepzig (baix sòrab: Slopišca) és un municipi alemany que pertany a l'estat de Brandenburg. Forma part de l'Amt Unterspreewald i es troba al nord de la ciutat de Lübben (Spreewald). Està format per les comunitats de Buschmühle, Horst i Gatt.

## Evolució demogràfica

| Any | Població |
| 1875 | 921 |
| 1890 | 968 |
| 1910 | 993 |
| 1925 | 874 |
| 1933 | 831 |
| 1939 | 814 |
| 1946 | 1 239 |
| 1950 | 1 191 |
| 1964 | 828 |
| 1971 | 759 |
| Any | Població |
| 1981 | 670 |
| 1985 | 631 |
| 1989 | 640 |
| 1990 | 639 |
| 1991 | 629 |
| 1992 | 628 |
| 1993 | 636 |
| 1994 | 631 |
| 1995 | 633 |
| 1996 | 620 |
| Any | Població |
| 1997 | 639 |
| 1998 | 655 |
| 1999 | 664 |
| 2000 | 665 |
| 2001 | 672 |
| 2002 | 659 |
| 2003 | 652 |
| 2004 | 656 |
| 2005 | 654 |
| 2006 | 652 |
| Any | Població |
| 2007 | 637 |
| 2008 | 641 |
| 2009 | 629 |
| 2010 | 618 |
| 2011 | 599 |
| 2012 | 605 |
| 2013 | 610 |
| 2014 | 614 |
| 2015 | 619 |
| 2016 | 608 |

## Referències

* ↑ Les fonts de dades es poden trobar en els Wikimedia Commons Population Projection Brandenburg at Wikimedia Commons
# Schleswig

«Schleswig» té aquests significats:
* Schleswig (alemany) o Slesvig (català), ciutat lliure a l'estat de Slesvig-Holstein a Alemanya
* Ducat de Slesvig, principat al sud de la península de Jutlàndia existent entre 1058 i 1866
* Província de Slesvig-Holstein, província de Prussià entre 1068 i 1946
* Slesvig-Holstein, estat federal d'Alemanya
* Schleswig (Iowa), població dels Estats Units a l'estat d'Iowa
* Schleswig (Wisconsin), població dels Estats Units a l'estat de Wisconsin
# Sant Aventí de Montsor

Sant Aventí de Montsor era una capella o ermita romànica del poble de Montsor, pertanyent al municipi de la Pobla de Segur, a la comarca del Pallars Jussà.
Només es coneix una citació documental, d'aquesta església. És del 973, i se'n parla en les afrontacions del poble de Sossís. En les enquestes fetes el 1790 per Francisco de Zamora a Montsor, apareix un esment a una capella derruïda dedicada a sant Aventí, en el camí de Peracalç.

## Bibliografia

* CASES I LOSCOS, Maria-Lluïsa. "Sant Aventí", a El Pallars. Barcelona, Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7
* GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies,8). ISBN 84-85180-25-9
* GIMENO I LLARDÉN, Manuel. "Noms de casa, renoms i toponímia de la Pobla de Segur i els seus agregats: Montsor, Sant Joan de Vinyafrescal i Puimanyons". A: Collegats. Anuari del Centre d'Estudis del Pallars 1989, 3. Tremp: Centre d'Estudis del Pallars i Virgili & Pagès, 1989. ISBN 84-7856-033-5.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Seca imperial

Les seques imperials eren, a l'Imperi Romà, les fàbriques de moneda.
L'emissió de moneda estava en mans dels tresviri monetales (superintendents de la seca), càrrec senatorial inferior (presenatorial), supervivent de l'època republicana, dins del grup del vingtivirat. No es tenen notícies del càrrec després de mitjans del segle iii, però és possible que fins i tot sobrevisqués algun temps. Al costat dels tresviri monetales es trobaven els seus auxiliars matricers (signatores), encunyadors (suppostores), forjadors (malliatores), i un càrrec de funcions indeterminades (officinatores), tots els quals potser eren lliberts o esclaus de l'emperador.
El nombre de treballadors de la seca principal (a Roma) era elevat, com ho prova el que poguessin organitzar-se i rebel·lar-se en temps d'Aurelià (cap a 270-275) sent precisa la intervenció de l'exèrcit per sufocar la revolta.
L'emissió de moneda no es va detenir (segurament al contrari) malgrat la greu crisi, durant tot el segle iii i van seguir fins al final de l'Imperi.
# Secamone

Secamone és un gènere que pertany a la família de les apocinàcies amb 162 espècies de plantes fanerògames.

## Descripció

Són arbustos, enfiladisses subarbustives o herbàcies que assoleixen els 6 m d'alçada, amb brots glabres o puberulosos. Les fulles són coriàcies de 0,6-7,5 cm de llarg i 0,2-3,5 cm d'ample, estretament el·líptiques a ovades, basalment cuneades. L'àpex és obtús, agut o acuminat, glabres o pubescents, amb diminutes estípules.
Les inflorescències són axil·lars, més curtes o més llargues que les fulles adjacents, amb poques a moltes flors, laxes o condensades. Els peduncles són més llargs o més curts que els pedicels filiformes, glabres o pubescents.

## Espècies seleccionades

* Secamone acuminata
* Secamone acutifolia
* Secamone africana
* Secamone aegyptiaca
* Llista completa d'espècies

## Referències

* ↑ (en anglès) «Secamone». The Genera of Asclepiadoideae, Secamonoideae and Periplocoideae (Apocynaceae): Descriptions, Illustrations, Identification, and Information Retrieval Universitat de Bayreuth. [Consulta: 10 desembre 2009].
* ↑ Espècies a PPP-index

## Bibliografia

* Goyder, D.J. 1992. Secamone (Asclepiadaceae subfam. Secamonoideae) in Africa. Kew Bull. 47: 437–474.
* Klackenberg, J. 1992. Taxonomy of Secamone (Asclepiadaceae) in Asia and Australia. Kew Bull. 47: 595–612.
* Klackenberg, J. 1992. Taxonomy of Secamone s. lat. (Asclepiadceae) in the Madagascar Region. Opera Botanica 112: 127 pp.
* Klackenberg, J. 2001. Notes on Secamonoideae (Apocynaceae) in Africa. Adansonia, sér. 3, 23(2): 317–335.