OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Célestin Delmer

Henri Célestin Delmer (Villejuif, 15 de febrer de 1907 - Saint-Maur-des-Fossés, 2 de març de 1996) fou un futbolista francès de la dècada de 1930.
Fou 11 cops internacional amb la selecció francesa de futbol, amb la qual disputà la Copa del Món de futbol de 1930 i 1934. Pel que fa a clubs, destacà com a jugador dels clubs Amiens AC, Excelsior AC Roubaix i Red Star FC 93.

## Referències

* ↑ Perfil Arxivat 2010-06-29 a Wayback Machine. a fifa.com
* 1 2 Perfil a la Federació Francesa de Futbol
# Capsec

Capsec (antigament, Capsech) és una entitat de població pertanyent al municipi de la Vall de Bianya (Garrotxa). Era l'antic cap del municipi de Capsec, però durant la segona dècada del segle xx va ser traslladat a l'Hostalnou de Bianya i el municipi es reanomenà la Vall de Bianya. Té 93 habitants segons el cens de 2008.

## Etimologia

El 1107, Capsec és documentat amb el nom de Cubilistico, en l'acta de consagració de l'església de Sant Andreu de Socarrats. Antigament s'anomenava Cuïlsec que es va convertir segurament en Culsec, i finalment, en Capsec, un últim canvi en què segurament hi va influir la proximitat de la collada del Capsacosta.

## Església de Sant Martí de Capsec

És del segle xii i va ser restaurada durant l'última dècada del segle xx. La planta és d'una sola nau, amb una volta de canó lleugerament apuntada. A la capçalera hi ha un absis semicircular, amb una finestra central. També hi ha una petita àbsida que es creu que correspon a una església anterior a l'actual. Al costat oposat hi ha la sagristia, i la porta d'entrada és al sud. Els terratrèmols que, el segle xv, van afectar la Garrotxa, van causar danys a l'edifici, que es va haver de refer de nou.

## Referències

* ↑ «Capsec». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
Viccionari
# Guiorgui Guiorgadze

Guiorgui Guiorgadze (10 d'octubre de 1964) és un jugador d'escacs georgià, que té el títol de Gran Mestre des de 1993, i el d'àrbitre internacional des del 2013.
Tot i que roman inactiu des de l'octubre de 2008, a la llista d'Elo de la FIDE del desembre de 2021, hi tenia un Elo de 2584 punts, cosa que en feia el jugador número 4 de Geòrgia. El seu màxim Elo va ser de 2612 punts, a la llista de juliol de 2003 (posició 87 al rànquing mundial).

## Resultats destacats en competició

El juliol de 1998 fou subcampió de l'Obert de Benasc amb 6½ punts de 9 (el campió fou Roberto Cifuentes Parada). El 2002 va guanyar el VII Magistral (mixt) Vila de Benasc.
El 2008 fou elegit president de la Federació d'Escacs de Geòrgia, i el 2014 fou reelegit.

### Participació en olimpíades d'escacs

Guiorgadze ha participat, representant Geòrgia, en cinc Olimpíades d'escacs entre els anys 1992 i 2000 (tres cops com a 2n tauler), amb un resultat de (+21 =26 –10), per un 59,6% de la puntuació. El seu millor resultat el va fer a l'Olimpíada del 1996 en puntuar 8½ de 12 (+6 =5 -1), amb el 70,8% de la puntuació, amb una performance de 2718, i que li significà aconseguir la medalla de bronze individual del segon tauler.

## Notes i referències

* 1 2 «Nota biogràfica de Guiorgui Guiorgadze» (en anglès). Chessgames.com. [Consulta: 25 desembre 2015].
* ↑ «Fitxa FIDE». fide.com. [Consulta: 25 desembre 2015].
* ↑ «"Rànquing d'escaquistes per federació: Geòrgia"» (en anglès). lloc web de la FIDE. [Consulta: 26 desembre 2021].
* ↑ Posició al rànquing mundial i evolució Elo de Guiorgui Guiorgadze «benoni.de» (en alemany). Arxivat de l'original el 2015-12-27. [Consulta: 25 desembre 2015].
* ↑ «Open Benasque 1998». 365chess.com. [Consulta: 25 desembre 2015].
* ↑ «Fulletó de l'edició de 2010 de l'obert Vila de Benasc, amb el quadre històric de guanyadors entre 1981 i 2009». Fulletó del Torneig d'escacs de Benasc, 2010. Arxivat de l'original el 19 de desembre 2011 [Consulta: 22 setembre 2018].
* ↑ «Giorgi Giorgadze re-elected as President of Georgian Chess Federation». chessdom.com. [Consulta: 25 desembre 2015]. (anglès)
* ↑ La notació (+x -y =z) vol dir que el primer jugador va guanyar x partides, en va perdre y, i va fer taules en z.
# NGC 869

NGC 869 és un cúmul obert localitzat a 7600 anys llum en la constel·lació de Perseu. El cúmul té una edat aproximada de 13 milions d'anys. És el més occidental del Doble Cúmul amb NGC 884. Localitzats en l'associació Perseu OB1 tots dos cúmuls estan físicament un prop de l'altre, a solo uns centenars d'anys llum de distància. Els cúmuls van ser registrats per primera vegada per Hiparc de Nicea, però és probable que es coneguin des de l'antiguitat.
El Doble Cúmul és un favorit dels astrònoms aficionats. Aquests cúmuls brillants sovint es fotografien o s'observen amb petits telescopis. Fàcils de trobar, són visibles a simple vista entre les constel·lacions de Perseu i Casiopea com una taca brillant en el cel d'hivern de la Via Làctia.
Amb petits telescopis el cúmul apareix com un bell conjunt d'estels brillants localitzats en un ric camp estel·lar. Dominat per estels blaus brillants el cúmul també alberga uns quants estels taronges que afegeixen interès visual.
De vegades conegut com a h Per aquesta denominació probablement es refereix a un estel proper més tènue.

## Vegeu també

* Llista d'objectes NGC

## Referències

* ↑ Ralf-Dieter Scholz «Astrophysical parameters of Galactic open clusters» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 3, 18-07-2005, pàg. 1163–1173. DOI: 10.1051/0004-6361:20042523.
* ↑ Afirmat a: SIMBAD.
* 1 2 3 4 5 Stefano Bertone «Gaia Data Release 2. Observational Hertzsprung-Russell diagrams» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 8-2018. DOI: 10.1051/0004-6361/201832843.
* ↑ Andrea Kunder «A RAVE investigation on Galactic open clusters» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 4-2017, pàg. 106–106. DOI: 10.1051/0004-6361/201630012.
* 1 2 «The orbits of open clusters in the Galaxy» (en anglès). Monthly Notices of the Royal Astronomical Society, 4, 11-11-2009, pàg. 2146–2164. DOI: 10.1111/J.1365-2966.2009.15416.X.
* ↑ Slesnick, Catherine L. «THE STAR FORMATION HISTORY AND MASS FUNCTION OF THE DOUBLE CLUSTER h AND chi PERSEI» (en anglès). The Astrophysical Journal, 576. Bibcode: 2002ApJ...576..880S. DOI: 10.1086/341865 [Consulta: 23 octubre 2013].

## Enllaços externs

* NGC 869 en SEDS
* APOD. «NGC 869 & NGC 884: A Double Open Cluster» (en anglès). [Consulta: 2 novembre 2018].
# Ròmul Bosch i Alsina

Ròmul Bosch i Alsina (castellà: Rómulo Bosch) (Calella, 1846 - Barcelona, febrer 1923) fou un metge, polític i navilier català.

## Biografia

Era fill de Fèlix Bosch i Pausas, natural de Tordera i Peronella Alsina, de Palafolls. El 1867 va marxar a Santo Domingo, on treballà en una casa de comerç, i d'allí marxà a l'Havana (Cuba), on es dedicà a l'exportació a la península. El 1876 va tornar a Catalunya, on es dedicà a l'exportació de vins i el 1884 va fundar les Companyies Crèdit i Docks i la Naviera Pinillos, que feia la travessia a Cuba. El 1892 va fer construir la Casa Bosch i Alsina a la Plaça de Catalunya, dissenyada per Bonaventura Bassegoda i Amigó. El 1899 també va crear la Companyia Anònima Tibidabo amb Salvador Andreu i Grau, Teodor Roviralta i Romà Macaya i Gibert, que desenvoluparia el futur Parc d'Atraccions.
Va ser president de la Junta d'Obres del Port de Barcelona de 1900 a 1904 i de 1906 a 1923. Durant aquest temps va iniciar les obres d'ampliació i modernització, i el 1905 fou el responsable del disseny del Port Vell. A les eleccions generals espanyoles de 1899 i 1910 fou elegit diputat pel Partit Liberal i de juliol a desembre de 1905 fou alcalde de Barcelona. Fou pare d'Alexandre Bosch i Catarineu. Va reunir una important col·lecció numismàtica que el 1920 va cedir a l'Arxiu Històric de Barcelona.
Casat l'any 1881 amb Maria Àngels Catarineu i Ferran, van ser pares d'Alexandre, Ròmul, Maria Reis i de Mercè Bosch i Catarineu, qui seria àvia de Lorenzo i Mercedes Milà. Una rebesneta seva, Lolita Bosch, va fer una novel·la basada en la seva història i els seus descendents.

## Referències

* ↑ «esquela de Rómulo Bosch y Alsina». La Vanguardia, 14-02-1923, pàg. 1.
* ↑ «Ròmul Bosch i Alsina». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «esquela de D.FELIX BOSCH Y PAUSAS». La Imprenta: diario de avisos, noticias y decretos (edición mañana), 10-09-1874, pàg. 5623.
* ↑ Bosch Sans, Lolita. La família del meu pare. Editorial Empúries. ISBN 978-8497873338. Arxivat 2019-08-03 a Wayback Machine.
* ↑ «Revista de Sarrià-Sant Gervasi». Arxivat de l'original el 2012-07-10. [Consulta: 1r juny 2009].
* ↑ «Es presenta, dimarts, «La família del meu pare», de Lolita Bosch, finalista del 10è Premi Amat-Piniella». Nació Manresa, 07-02-2010.

## Bibliografia

* Castellà i Perarnau, Raquel; Fernández-Esparrach, Montse «Ròmul Bosch i Alsina (1846-1923). Armador i navilier». Xi Jornades d'Arqueologia Industrial de Catalunya (Museu del Port de Tarragona. 21-23 de novembre de 2019), 2020, pàg. 251-266.
# Daphoenus

Daphoenus és un gènere extint de mamífers carnívors de la família dels amficiònids que visqueren a Nord-amèrica entre l'Eocè superior i el Miocè inferior. Se n'han trobat restes fòssils a la província canadenca de Saskatchewan i els estats estatunidencs de Califòrnia Colorado, Dakota del Nord, Dakota del Sud, Florida, Geòrgia, Nebraska, Oregon, Texas i Wyoming. La llargada del crani anava des de 14 fins a 24 cm, segons l'espècie, cosa que el situava entre els amficiònids petits a mitjans. Presentava dimorfisme sexual.

## Referències

* 1 2 Entrada «Daphoenus» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 15 maig 2023].
* ↑ Hunt, Jr., 1998, p. 204.

## Bibliografia

* Hunt, Jr., R. M. «Amphicyonidae». A: Janis, C. M.; Scott, K. M.; Jacobs, L. L. Evolution of Tertiary Mammals of North America. Volume 1: Terrestrial carnivores, ungulates, and ungulatelike mammals (en anglès). Cambridge University Press, 1998, p. 196-227. ISBN 978-0-521-35519-3.
# Max Ammermann

Max Ammermann (5 de novembre de 1878 – ?) va ser un remer alemany que va competir cavall del segle xix i el segle xx. El 1900 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on guanyà una medalla de bronze en la prova de quatre amb timoner, com a timoner de l'equip Favorite Hammonia. Amb tot, a la base de dades del COI sols es recull la participació de Gustav Moths, que sols va disputar la semifinal.

## Referències

* ↑ «Max Ammermann Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 15 de desembre 2012. [Consulta: 19 setembre 2015].
# Autoretrat I (José Nogué)

Autoretrat I és el primer autoretrat de Josep Nogué Massó que es coneix. Realitzat a Madrid el 1901, actualment és conservat al Museu d'Art Modern de la Diputació de Tarragona.

## Autoretrats de Josep Nogué Massó

L'obra pictòrica de Nogué Massó abraça diferents tipologies: paisatgística, retrat, de gènere... Però no mostra gaires exemples de l'autoretrat. Són comptades les obres que disposem. Concretament només tres unipersonals, és a dir amb el seu sol bust. Realitzats el 1901, 1905 i 1919, els dos primers a Madrid i el segon a Roma.
Curiosament s'ha conservat un quart autoretrat, datat el 1909, però amb una altra figura la seva primera esposa Maria Vellejo. Realitzat a Roma quan els dos personatges estaven pensionats a la capital italiana per l'Acadèmia espanyola de la ciutat.
Tots tres autoretrats són oli sobre taula, però n'existeix un quart que és un gravat, són obres molt lliures. Marquen punts d'inflexió dins els diferents períodes vitals de l'artista. Com tots els autoretrats són obres molt introspectives on l'autor s'analitza i busca en el seu interior. En cap d'ells observem un Josep Nogué alegre, al contrari en tots apareix amb una aparença molt seriosa. Potser per demostrar la seva maduresa, ja que els dos primers estan realitzats quant l'autor només tenia 21 i 25 anys respectivament.

## Descripció

En aquest primer autoretrat el Pintor Nogué mostra una de les seves debilitats la llum. Apareix ell sobre un fons marronós, que juga amb el mateix cromatisme que la seva roba.
El seu cap està il·luminat per un potent punt de llum que apareix des de fora la composició, però que aconsegueix crear un efecte molt buscat, el clarobscur. Un detall molt curiós és la petita part de la llum que travessa el bigoti del pintor. En una foto datada el mateix 1901 apareix el pintor apareix també amb aquest element.
| « | Este conjunto de obras, plurales de maneras, nos acerca a un Nogué inquieto y atraído por el estudio de diferentes maneras de su tiempo y, claro es, por el estudio de luces procedentes de distintas fuentes | » |
| — Miguel Viribay |||
Nogué en aquestes obres de formació mostra una pinzellada molt viva i solta. Amb una traça molt forta i informal que s'anirà relaxant al llarg del temps. Prova d'aquesta marca forta és la linina que crea la llum sobre la seva esquena. Creada solament amb una traça.

## Vegeu també

* Autoretrat II (José Nogué)

## Referències

* ↑ González Llácer, Jordi, José Nogué Massó, Ed Catalanes S.A. Barcelona, 1990, p. 36.
* ↑ V.V.A.A., José Nogué, una mirada retrospectiva, Museo Provincial de Jaén, Jaén, 2000, p. 35.

## Bibliografia

* González Llácer, Jordi; José Nogué Massó. 1880-1973'. Diccionari Ràfols. Ed. Catalanes. Barcelona, 1990.
* Luzón Nogué, José Maria; Viribay, Miguel; Kayser Zapata, Manuel; Chicharro Chamorro, José Luis; José Nogué, una mirada retrospectiva. Museo Provincial de Jaén. Jaén, 2000
* Nogué Massó, José; Luzón Nogué, José María; Nogué Vallejo, José María; Memorias de un pintor. La pintura española en el cambio de siglo XIX al XX. Diputació de Tarragona. Tarragona, 1993
Viccionari
# Manuel Larrea

Manuel Larrea (9 de febrer de 1980) és un jugador d'escacs uruguaià que té el títol de Mestre de la FIDE des de 2006.
A la llista d'Elo de la FIDE de l'abril de 2016, hi tenia un Elo de 2292 punts, cosa que en feia el jugador número 6 (en actiu) de l'Uruguai. El seu màxim Elo va ser de 2353 punts, a la llista del juliol de 2011.
Ha estat campió de l'Uruguai en tres ocasions en els anys 2010, 2013 i 2015. Larrea ha participat, representant Uruguai, en sis Olimpíades d'escacs entre els anys 2002 i 2014, amb un resultat de (+17 =12 –24), per un 43,4% de la puntuació. El seu millor resultat el va fer a les Olimpíada del 2006 en puntuar 7 de 8 (+7 =0 -1), amb el 87,5% de la puntuació, amb una performance de 2391, i que li significà aconseguir la medalla d'or individual del tercer tauler.

## Referències

* 1 2 «Nota biogràfica de Manuel Larrea» (en anglès). Chessgames.com. [Consulta: 13 abril 2016].
* ↑ «"Rànquing d'escaquistes per federació: Uruguai"» (en anglès). lloc web de la FIDE. [Consulta: 13 abril 2016].
* ↑ Posició al rànquing mundial i evolució Elo de Manuel Larrea «benoni.de» (en alemany). Arxivat de l'original el 2016-04-24. [Consulta: 13 abril 2016].
* ↑ «Manuel Larrea is 2013 Uruguayan champion». chessdailynews.com. [Consulta: 13 abril 2016].
* ↑ «Manuel Larrea, Campeón de Uruguay 2015». chessbase.com. [Consulta: 11 abril 2016].
* ↑ La notació (+x -y =z) vol dir que el primer jugador va guanyar x partides, en va perdre y, i va fer taules en z.
# Nana groga

Una nana groga és una estrella de la seqüència principal de color groc amb una massa d'entre 1 M$_☉$ i 1.4 M$_☉$. De classe de lluminositat V, es troba en el procés de convertir, en el seu nucli, l'hidrogen en heli mitjançant fusió nuclear. El nostre Sol és l'exemple més conegut d'una nana groga.
S'estima que la vida d'una nana groga és d'uns 10.000 milions d'anys, temps que triga a consumir les seves reserves d'hidrogen, el combustible principal durant aquesta etapa. Quan s'acaba aquest element, l'estrella s'expandeix diverses vegades la seva grandària anterior i passa a ser una gegant vermella. Finalment, la gegant vermella expel·leix les seves capes exteriors per a convertir-se en una nebulosa planetària. El seu centre, per contra, es col·lapsa i es converteix en una densa nana blanca.
Aproximadament el 10% de les estrelles de la Via Làctia són nanes grogues. En la taula següent, es recullen les nanes grogues de tipus espectral G a menys de 28 anys llum de la Terra:
| Estrella | Tipus espectral | Magnitud aparent | Magnitud absoluta | Ascensió recta (J2000) | Declinació (J2000.) | Distància (anys llum) |
| Sol | G2V | −26.73 | 4.8 | — | — | 1.6x10$^{-5}$ |
| α Centauri A | G2V | −0.01 | 4.34 | 14h 39m 36.50s | −60° 50' 02.3" | 4.39 |
| τ Ceti | G8Vp | 3.49 | 5.68 | 01h 44m 04.08s | −15° 56' 14.9" | 11.9 |
| Achird A | G3V | 3.46 | 4.59 | 00h 49m 06.29s | +57° 48' 54.7" | 19.4 |
| 82 Eridani | G5V | 4.26 | 5.35 | 03h 19m 55.65s | −43° 04' 11.2" | 19.8 |
| δ Pavonis$^*$ | G8V | 3.55 | 4.62 | 20h 08m 42.61s | −66° 10' 55.4" | 19.9 |
| ξ Boötis A | G8Ve | 4.72 | 5.59 | 14h 51m 23.38s | +19° 06' 01.7" | 21.9 |
| Alula Australis A | G0V | 4.41 | 4.25 | 11h 18m 11s | +31° 31' 45" | 27.2 |
| Alula Australis B | G5V | 4.87 | 5.07 | 11h 18m 11s | +31° 31' 45" | 27.2 |
| Asterion | G0V | 4.24 | 4.63 | 12h 33m 44.54s | +41° 21' 26.9" | 27.3 |
| 61 Virginis | G5V | 4.74 | 5.09 | 13h 18m 24.31s | −18° 18' 40.3" | 27.8 |
* δ Pavonis està abandonant la seqüència principal per transformar-se en una estrella subgegant.

## Vegeu també

* Anàleg solar.
* Tipus espectral.
* Formació estel·lar.
* Diagrama de Hertzsprung-Russell.
* Habitabilitat en sistemes de nanes grogues
# Leptomerícids

Els leptomerícids (Leptomerycidae) són una família extinta de mamífers artiodàctils que visqueren a Nord-amèrica des de l'Eocè mitjà fins al Miocè mitjà, fa entre 13,6 i 46,2 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a les províncies canadenques de la Colúmbia Britànica i Saskatchewan, els estats estatunidencs de Califòrnia, Colorado, Dakota del Nord, Dakota del Sud, Louisiana, Montana, Nebraska, Nou Mèxic, Texas, Utah i Wyoming i els estats mexicans de Chihuahua i Oaxaca. En comparació amb els seus parents més propers, es caracteritzaven per la desaparició del primer metacarp i el trapezi del carp i la fusió del magne i el trapezoide.

## Referències

* 1 2 Entrada «Leptomerycidae» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 16 maig 2023].
* ↑ Rose, 2006, p. 303.

## Bibliografia

* Rose, K. The Beginning of the Age of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2006. ISBN 0801884721.
# Max Hainle

Max Otto Hainle (Dortmund, 23 de febrer de 1882 – 19 d'abril de 1961) va ser un nedador alemany que va competir a principis del segle xx.
El 1900 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on va guanyar la medalla d'or en la prova dels 200 metres per equips, junt a Ernst Hoppenberg, Julius Frey, Max Schöne i Herbert von Petersdorff. En els 1000 metres lliures acabà en quarta posició. A banda del programa de natació, també formà per de l'equip Berliner Swimming Club Otter que representà Alemanya en la competició de waterpolo.

## Referències

* ↑ «Max Hainle Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 21 de setembre 2011. [Consulta: 16 setembre 2015].
# Ayoub Tabet

Ayoub Tabet (àrab: أيوب تابت, Ayyūb Tābit) (Beirut, 1884-?, 1951) fou un home d'estat libanès de religió protestant.

## Biografia

Va ser primer ministre per primer cop el 30 de gener de 1936, nomenat pel president Émile Eddé; el govern va durar més d'onze mesos i el 5 de gener de 1937 va dimitir per donar pas al primer primer ministre musulmà sunnita, Khayreddin al-Ahdab.
Després de diversos aldarulls i agitació, i sota pressió de l'enviat britànic Spears, França va acordar retornar al règim constitucional amb eleccions. La nit del 18 al 19 de març de 1943 Alfred Georges Naccache, el president profrancès que s'oposava a les eleccions (que podien guanyar els partidaris de la independència aliats als musulmans) va dimitir i el dia 19 Ayoub Tabet, que tenia la confiança dels britànics, fou designat president i poc després (22 de març) també primer ministre, per l'alt comissionat general Georges Catroux, amb l'encàrrec de preparar al país per a les eleccions legislatives.
El juny va emetre dos decrets, que establien la proporció de diputats al nou parlament (sense seguir la proporció aconsellada pels britànics de 6 cristians/5 musulmans) que serien 32 cristians i 22 musulmans (abans 22/20 i més abans 14/11); Tabet va al·legar que l'ampliació de representació dels cristians era deguda a que s'havia inclòs als cristians refugiats d'altres llocs que havien demanat la nacionalitat el 1924 i 1937. També es va donar el dret de vot per correu als libanesos emigrats que havien conservat la seva nacionalitat (els emigrats totals eren de 67.450 dels quals 55.300 eren cristians). Els líders musulmans que havien renunciat a reclamar la reincorporació a Síria a canvi d'una representació justa, es van considerar enganyat i van començar a provocar agitació; els líders musulmans van amenaçar amb renunciar a la seva adhesió al Líban. També fou molt debatut el dret de vot pels emigrants i qui tenia dret de vot.
El 7 de juliol el cap del partit Kataeb (Falange Libanesa) va donar suport als decrets de Tabet. Els líders musulmans van demanar ajut a Iraq i Egipte. Es van iniciar converses i França va oferir canviar la proporció a 29 cristians i 24 musulmans però els cristians liderats pel patriarca Arida s'hi van oposar i van amenaçar amb boicotejar les eleccions. Es va iniciar una nova ronda de converses amb intervenció del enviat britànic coronel Spears i finalment el nou alt comissionat Jean Helleu va demanar la dimissió de Tabet i el va substituir per Petro Trad (21 de juliol de 1943); el mateix Trad va assolir les funcions de primer ministre vacants l'1 d'agost següent.
Tabet fou secretari del "Moviment de Reforma de Beirut" en el qual hi havia Salim Ali Salam i Petro Trad com els seus oficials executius.

## Notes

* ↑ Stéphane Malsagne (2011). Fouad Chéhab, 1902-1973: une figure oubliée de l'histoire libanaise. Karthala Editions. pàg. 85. ISBN 978-2-8111-0516-7
* ↑ Nadine Picaudou, 1989, La déchirure libanaise. Editions Complexe. pàg. 78. ISBN 978-2-87027-273-2, en línia a

## Referències

* Politics, Culture and the Lebanese Diaspora, editat per Paul Tabar
* La déchirure libanaise, per Nadine Picaudou
# Bernal González Acosta

Bernal González Acosta (10 de juny de 1973) és un jugador d'escacs costa-riqueny que té el títol de Mestre Internacional des del 2015.
A la llista d'Elo de la FIDE de l'abril de 2016, hi tenia un Elo de 2476 punts, cosa que en feia el jugador número 1 (en actiu) de Costa Rica. El seu màxim Elo va ser de 2502 punts, a la llista del gener de 2015.

## Resultats destacats en competició

Ha estat tres cops Campió de Costa Rica en els anys 1990, 1991, 1993, 1995, 1996, 2000, 2001, 2003, 2005, 2006, 2008, 2010, 2011 i 2013.
Fou el primer costa-riqueny en obtenir el títol de Mestre Internacional el 1993. El gener de 2015 obtingué el títol de Gran Mestre, el segon costa-riqueny que obté el màxim títol de la FIDE després d'Alejandro Ramírez.

### Participació en olimpíades d'escacs

Valdés ha participat, representant Costa Rica, en nou Olimpíades d'escacs entre els anys 1990 i 2014 (quatre cops com a 1r tauler), amb un resultat de (+41 =33 –24), per un 58,7% de la puntuació. El seu millor resultat el va fer a l'Olimpíada del 1994 en puntuar 9 de 12 (+8 =2 -2), amb el 75,0% de la puntuació, amb una performance de 2450, i que li significà aconseguir la medalla de plata individual del tercer tauler.

## Referències

* 1 2 «Nota biogràfica de Bernal González Acosta» (en anglès). Chessgames.com. [Consulta: 26 abril 2016].
* ↑ «"Rànquing d'escaquistes per federació: Costa Rica"» (en anglès). lloc web de la FIDE. [Consulta: 26 abril 2016].
* ↑ Posició al rànquing mundial i evolució Elo de Bernal González Acosta «benoni.de» (en alemany). Arxivat de l'original el 2016-05-31. [Consulta: 26 abril 2016].
* ↑ «Bernal González obtiene título de Gran Maestro de ajedrez». nacion.com. [Consulta: 26 abril 2016].
* ↑ La notació (+x -y =z) vol dir que el primer jugador va guanyar x partides, en va perdre y, i va fer taules en z.