OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Batalla de les illes Lerins (1635)

La batalla de les illes Lerins de 1635 fou un dels combats de la Guerra dels Trenta Anys entre els Regnes de les Espanyes i el regne de França

## Antecedents

Tot i que França era un país majoritàriament catòlic (a excepció dels hugonots, per exemple), era un rival del Sacre Imperi Romanogermànic i d'Espanya, i entrà a la guerra el 1635 al bàndol protestant. El Cardenal Richelieu, Ministre en Cap del Rei Lluís XIII de França, trobava que els Habsburg eren massa poderosos, ja que dominaven una sèrie de territoris a l'est de la frontera francesa i tenien influència sobre les Províncies Unides, de tal manera que la seva àrea d'influència envoltava França. França va atacar Oristany i les Avins.
Com que França disposava de la seva primera flota de combat que operava a l'Atlàntic només des dels anys 1560, Espanya va prendre la iniciativa en la guerra naval, en la creença que les illes Lerins podien servir com a base d'operacions per atacar la costa de Provença i evitar el tall de comunicacions marítim entre la península Ibèrica i les possessions de la corona a Itàlia.

## Batalla

Les illes foren preses en una operació amfíbia preparada des del mes de febrer per Felipe de Silva, Juan de Garay Otañez i Diego de Guzmán, el marquès de Leganés. Entre el 13 i el 15 de setembre de 1635 les tropes dirigides per Juan de Garay van prendre les illes de Sant Honorat i Santa Margarida.
Les tropes franceses que es componien de només una companyia del regiment de Cornusson en cada illa no oferiren pràcticament resistència davant la superioritat hispànica.

## Conseqüències

La flota francesa de l'Atlàntic, més nova i millor equipada es va dirigir a les illes, que foren finalment represes al maig de 1637. Les banderes espanyoles foren agafades per ser exposades a la catedral de Notre Dame on un Te Deum va celebrar la victòria francesa.

## Referències

* ↑ Antoni Jordà i Fernández, Església i poder a la Catalunya del segle XVII
* ↑ (anglès) David Parrott, Richelieu's army: war, government, and society in France, 1624-1642, p.117
* ↑ (anglès) Jan Glete, Warfare at sea, 1500-1650: maritime conflicts and the transformation of Europe, p.180
* ↑ (castellà) Alicia Cámara Muñoz, Los ingenieros militares de la monarquía hispánica en los siglos XVII y XVIII
* ↑ Manel Güell, Juan de Garay, capità general de l'exèrcit de Catalunya (1649-1650)
* ↑ (francès) Jacques Cru, Histoire des Gorges du Verdon jusqu’à la Révolution, co-édition Édisud et Parc naturel régional du Verdon, 2001, ISBN 2-7449-0139-3, p 220
# Barbut pitnegre

El barbut pitnegre (Pogonornis rolleti) és una espècie d'ocell de la família dels líbids (Lybiidae).
Habita sabanes àrides i terres de conreu al sud del Txad, nord de la República Centreafricana, el Sudan del Sud, extrem nord-est de la República Democràtica del Congo i oest i nord d'Uganda.
# Barbut diademat

El barbut diademat (Tricholaema diademata) és una espècie d'ocell de la família dels líbids (Lybiidae). Habita la sabana amb acàcies de l'est de Sudan del Sud, centre i sud-oest d'Etiòpia, Uganda, Kenya i nord i centre de Tanzània.
# Governació d'Ahmadí

La governació o muhàfadha d'Ahmadí o d'al-Ahmadí (àrab: محافظة الاحمدي, muḥāfaẓat al-Aḥmadī) és una governació o muhàfadha de Kuwait, situada a l'extrem sud-est del país.

## Territori i Població

La governació d'al-Ahmadi compta amb una superfície de 5.120 km² i amb una població de 393.540 habitants el 2005 i de 809.353 habitants el 2014. La capital és la ciutat portuària homònima d'Ahmadí (o Al-Ahmadí), fundada el 1946 gràcies al desenvolupament de la indústria del petroli. Aquí es troba la seu de la Kuwait Oil Company.
La governació esmentada en aquest article es localitza entre les següents coordenades: 29° 04′ 37″ N, 48° 05′ 2.4″ E﻿ / ﻿29.07694°N,48.084000°E﻿ / 29.07694; 48.084000
La governació porta el nom pel xeic Ahmad Al-Jaber Al-Sabah i fou fundada el 1946. Ahmad Al-Jaber Al-Sabah en va ser governador de 1921 a 1956.
Ahmadi està dividida en diversos districtes:
* Abu Halifa
* Ahmadi District
* Daher
* Egaila
* Fahaheel
* Fintas
* Hadyia
* Jaber Al Ali
* Mahboula
* Mangaf
* Reqqa
* Wafra
* Subahiya
* Sabah Al Ahmad Sea City (Khiran)

## Referències

* Traducció de l'article de la wikipedia en castellà
# Furanocumarina

Les furanocumarines o furocumarines són metabolits fenòlics secundaris d'un compost de plantes. La seva estructura química és la d'una cumarina amb l'afegit d'un anell de furà. Les furanocumarines són fototòxiques: són compostos tòxics només en presència de la llum. Defensen les plantes davant els herbívors i els fongs patògens. Tot i tenir aplicacions medicinals són molt tòxics per a l'home i altres animals.
Certes furanocumarines s'han fet servir, junt amb la radiació ultraviolat per al tractament de malalties de la pell com la psoriasi, el vitiligen i les micosis fúngiques.
Les més importants accions de les furanocumaines als camps biològics, toxicològics i terapèutics deriven de la seva activitat fotosensibilitzant davant les cèl·lules. Una fototoxicitat que altera i desorganitza nombrosos processos bològics en diferents tipus de cèl·lules.
Les furanocumarunes són especialment abundants en la família de les apiàcies, (api, xirivia julivert, julivert gegant), rutàcies, trèvol pudent entre moltes altres.

## Precaució

Algunes varietats de julivert contenen concentracions elevades de psoralè que pot provocar greus inflamacions (fotodermatitis) als treballadors durant la collita. Tot i que en l'ús domèstic normal, la concentració és prou baixa per quedar inofensiu.
Per la alta concentració de furanocumarines, la planta invasora julivert gegant és particularment perillosa. La reacció cutànea pot trigar uns dies, per això no es fa la relació entre el contacte amb la planta i els símptomes. Per dies calents, dispersa concentracions de furanocumarines tan elevats que sense tocar-lo pot provocar asma i bronquitis.

## Tipus

* psoralé
* bergaptè
* xantotoxina
* angelicina

## Referències

* ↑ Centelles i Serra, Josep Joan. Estructura de compostos orgànics i biomolècules. Barcelona: Universitat de Barcelona, 2009, p. 238. ISBN 9788447534272.
* ↑ Taiz, Lincoln i Eduardo Zeiger. «Secondary Metabolites and Plant Defense». A: Plant Physiology (en anglès). 4. Sinauer Associates, 2006.
* ↑ Sandberg, S.L; Berenbaum, M.R «Leaf-tying by tortricid larvae as an adaptation for feeding on phototoxic Hypericum perforatum.» (pdf). Journal of Chemical Ecology, 15, 1989, pàg. 875–885.
* 1 2 «Riesenbärenklau: Diese Pflanzen sollte man nicht berühren» (en alemany). Frankfurter Rundschau, 22-07-2016.
# Ègloga

L'ègloga (grec antic: ἐκλογή, 'selecció') és un subgènere líric que es desenvolupa mitjançant un monòleg pastoral o més freqüentment un diàleg en què uns pastors es conten les seues penes d'amor enmig d'un paisatge ideal arcàdic. El gènere posseïx motius rurals i els tòpics de la poesia pastoral de tots els temps, va ser creat i perfeccionat en el món hel·lenístic a partir del segle iv aC.
Les primeres èglogues van ser els Idil·lis (en grec, 'petits poemes' o 'petits cants') de Teòcrit; després en van escriure Moscos de Siracusa i altres autors sota el seu influx. L'escriptor llatí Virgili (segle i aC) va revitalitzar aquesta tradició amb les seves Èglogues o Bucòliques, però va afegir elements autobiogràfics i fent de cada pastor una màscara d'un personatge real: Mecenàs, August, etc. Algunes d'elles van arribar a escenificar-se a Roma. A través de Giovanni Boccaccio i amb el Renaixement i l'Arcàdia de Jacopo Sannazaro, el gènere es va tornar a recuperar i es va difondre per tot el món occidental, bé en vers, bé com èglogues intercalades en una novel·la pastoral qualsevol.
# Nota fonamental

En música, la nota fonamental o fonamental d'un acord (de l'italià basse fondamentale) és la nota o el to en què aquest acord és construït o està centrat d'una manera jeràrquica, dins el que s'anomena la tonalitat. Aquesta jerarquia és present en la música occidental, i el seu ús és una habilitat bàsica dins els programes d'educació musical.
Quan la fonamental és la nota més greu, la nota més baixa d'un acord determinat, es diu que l'acord està en la posició fonamental. Això també pot ser descrit com la forma "normal", a diferència de la forma invertida. Quan la fonamental no és la nota més baixa d'un acord, es parla d'una inversió a l'acord.
Convencionalment, el nom de la nota que és la fonamental s'utilitza per denominar l'acord. Així, un acord major, construït sobre la nota do, és un acord en do major. A partir de les aportacions de Rameau, la teoria de la música tonal solen tractar les fonamentals com el tret definitori d'un acord. A més, en la música més simple, si es coneix la tonalitat, es coneixen les característiques dels acords tan sols a partir de la fonamental.
Els acords que apareixen la música atonal sovint tenen una fonamental indeterminada, i es caracteritzen millor pels intervals de l'acord.

## Referències

* ↑ DeLone et al. (eds.) (1975). Aspects of Twentieth-Century Music, chap. 5, p.362-72. Englewood Cliffs, New Jersey: Prentice-Hall. ISBN 0-13-049346-5.
# Neocrambus

Neocrambus és un gènere monotípic d'arnes de la família Crambidae. Conté només una espècie, Neocrambus wolfschlaegeri, es troba a Macedònia del Nord, Grècia i el Kurdistan.

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». Global Information System on Pyraloidea. [Consulta: 8 febrer 2019].
* ↑ Fauna Europaea
# Nepskoeïta

La nepskoeïta és un mineral de la classe dels halurs. Rep el seu nom de l'indret on va ser descoberta, Nepskoe, a Rússia.

## Característiques

La nepskoeïta és un halur de fórmula química Mg₄Cl(OH)₇·6H₂O. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 1,5 i 2. Va ser descoberta al dipòsit de sal potàssica de Nepskoe, a la conca del riu Nepa (Tunguska Inferior, óblast d'Irkutsk, Rússia), l'únic indret ho ha estat trobada.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la nepskoeïta pertany a «03.BD - Halurs simples, amb H₂O i OH addicional» juntament amb els següents minerals: cadwaladerita, lesukita, korshunovskita i koenenita.

## Referències

* ↑ «Nepskoeite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 13 març 2016].
# ORT Argentina

L'organització ORT Argentina, va ser creada en 1936, és una escola privada de nivell mitjà d'educació del sistema educatiu argentí, amb més de 8.000 alumnes i 900 docents. Pertany a l'organització ORT Argentina, una organització jueva no governamental dedicada a l'educació, fundada en 1936 i vinculada a World ORT.
L'escola té dues seus: Una al barri d'Almagro, i una altra en Belgrano (que en realitat no es troba estrictament a Belgrano, si no a Núñez). Als seus orígens funcionava al barri de Constitución i va haver-hi també una seu a Villaguay, província de Ríos.
La proposta educativa d'ORT es divideix en un cicle bàsic i un cicle superior, orientat segons l'especialització tècnica triada per l'alumne. Cadascun dels cicles té una durada de 3 anys. L'escola ofereix nou orientacions tècniques als seus estudiants:
* Orientació Construccions
* Orientació Disseny Industrial
* Orientació Gestió Administrativa
* Orientació Informàtica i Mitjans de comunicació Digitals
* Orientació Producció de Mitjans de comunicació
* Orientació Producció Musical
* Orientació Electrònica
* Orientació Química
* Orientació Tecnologia de la informació i comunicació
* Orientació Humanitats

## Referències

* ↑ «La escuela ORT cumplió 120 años de historia a nivel mundial». Arxivat de l'original el 2018-06-28. [Consulta: 2 juliol 2018].
* ↑ «Establecimientos educativos en la Ciudad de Buenos Aires». Arxivat de l'original el 2015-07-13. [Consulta: 2 juliol 2018].
* ↑ «El libro de los colegios 2015». Arxivat de l'original el 2015-07-13. [Consulta: 2 juliol 2018].

## Enllaços externs

* campus.ort.edu.ar (castellà)
# Ophryophryne microstoma

Ophryophryne microstoma és una espècie de granota que viu a la Xina, Laos, Tailàndia, Vietnam i, possiblement també, Cambodja.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* van Dijk, P.P., Truong, N.Q., Datong, Y., Guanfu, W., Bain. R. & Stuart, B. 2004. Ophryophryne microstoma. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 13 de gener de 2008.
# Ophryophryne pachyproctus

Ophryophryne pachyproctus és una espècie de granota que viu a la Xina, Laos, Vietnam i, possiblement també, a Cambodja.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Lau, M.W.N., Liang, F., van Dijk, P.P. & Swan, S. 2004. Ophryophryne pachyproctus. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 13 de gener de 2008.
# Olallamys edax

Olallamys edax és una espècie de mamífer rosegador de la família de les rates espinoses. Viu a Veneçuela i Bolívia, a altituds de més de 2.000 msnm. Es tracta d'un animal arborícola i de costums nocturns. El seu hàbitat natural són els boscos de bambú. Es desconeix si hi ha cap amenaça per a la supervivència d'aquesta espècie.

## Referències

* ↑ Ochoa, J.; Rivas, B.; Aguillera, M. Olallamys edax. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 15 febrer 2015.
# Olallo Morales

Olallo Morales (Almeria, 15 d'octubre de 1874 - Leksands parish, 29 d'abril de 1957) nom artístic d'Olallo Juan Magnus Morales va ser director d'orquestra i compositor suec d'origen espanyol. Des de 1902 es va casar amb Clary Morales i pare de Christer Morales i Mona Morales-Schildt.

## Biografia

Morales va arribar a Suècia a set anys i va estudiar al Conservatori de Música d'Estocolm des de 1891. Es va graduar com a organista, cantor i professor de música el 1899 i després va estudiar més amb Wilhelm Stenhammar, Heinrich Urban, Teresa Carreño i Hans Pfitzner. Va treballar entre 1901 i 1909 a Göteborg, en part com a crític musical, en part com a segon director a l'Orkesterföreningen (1905-1909). Des de 1909 Morales va viure a Estocolm.
Va ser director de l'Orquestra Simfònica de Göteborg 1911-1918, crític musical de "Svenska Dagbladet" 1911-1918 i professor al Conservatori de Música d'Estocolm 1917-1939. El 1910 esdevenir membre de la Reial Acadèmia de Música, professor el 1921 i va rebre el Litteris et Artibus el 1940. Va ser secretari de la Reial Acadèmia de Música 1918–1940.
El 1918 Morales esdevingué inspector de les orquestres del país amb el suport de l'estat i des del 1932 del Museu d'Història de la Música, des del 1933 president de l'Associació d'Arts Musicals. El 1912–33 va ser el seu secretari. Com a compositor, Morales va compondre en una barreja d'estils nòrdics i espanyols, amb trets de l'impressionisme francès. Va publicar el 1921 juntament amb Tobias Norlind Musikaliska akademin 1771–1921 i el 1932 Musikaliska akademin 1921–31.
Va ensenyar, entre d'altres, a Lars-Erik Larsson.
El 1940 es va retirar de la majoria dels seus càrrecs públics a una petita vila de camp anomenada Tällberg i el 1957 va morir, tocant el piano al saló, amb vuitanta-tres anys complerts, acordant-se, com cada dia, d'aquell Observatori del seu pare, on pujava a veure les estrelles al cel d'Almeria.

## Treball

* El ballet Les noces de Camacho, 1944
* Simfonia en sol menor, 1901
* Concert per a violí en re menor, 1943
* Música d'estiu, 1948
* Composicions per a piano, obres corals i cançons

## Referències

* ↑ Sveriges dödbok 1830–2020, Sveriges Släktforskarförbund, november 2021, omnämnd som: Morales, Olallo Juan Magnus, läst: 23 januari 2022
* 1 2 Musicalics, omnämnd som: Olallo Morales Wilskman, Musicalics kompositörs-ID: 93503
* ↑ Olallo J M Morales, Svenskt biografiskt lexikon, Svenskt Biografiskt Lexikon-ID: 9489, läs online.
* 1 2 Carlquist, Gunnar, red (1937). Svensk uppslagsbok. Bd 18. Malmö: Svensk Uppslagsbok AB. sid. 110
* ↑ https://www.lavozdealmeria.com/noticia/12/almeria/186113/el-almeriense-que-se-hizo-el-sueco
# Olimpia Basketball Club

El Olimpia Basketball Club, també conegut com a Olimpia de Venado Tuerto, és un club argentí de basquetbol de la ciutat de Venado Tuerto, Província de Santa Fe.

## Història

El club va ser creat el 26 d'agost de 1940. El 1991 assolí l'ascens a la Liga Nacional de Básquetbol. La temporada 1994-95 arribà a la final però fou vençut per Club Sportivo Independiente. La temporada 1995-96 guanyà la seva primera lliga argentina i la lliga sud-americana. A partir de 2009 entrà en problemes financers, amb un deute de 1,5 milions de pesos argentins, abandonant la lliga argentina.

## Jugadors destacats

* Wálter Herrmann
* Andrés Nocioni
* Leonardo Gutiérrez
* Alejandro Montecchia
* Lucas Victoriano
* Carlos Delfino
* Jorge Racca
* Héctor Campana
* Esteban Pérez
* Sebastián Uranga
* Todd Jadlow
* Michael Lamont Wilson

## Palmarès

* Liga Nacional de Básquet (1):
** 1995-96
* Lliga sud-americana de bàsquet (1):
** 1996

## Referències

* ↑ "Olimpia, del esplendor a la oscuridad", Ambito Financiero, 2009-06-25
* ↑ "Olimpia, orgullo histórico de Venado Tuerto, busca salvar su presente" Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine., La Capital, 24 May 2009

## Enllaços externs

* No oficial Arxivat 2014-12-18 a Wayback Machine.
* LatinBasket.com Team page
# Olimpi

* Per a altres significats, vegeu «Olimpi (bisbe de Barcelona)».
Olimpi - Olympius, Ολύμπιος - va ser un advocat grec, fill del metge Estefanites, nascut probablement a Tral·les a Lídia al segle vi.
Era germà del conegut metge Alexandre de Tral·les, i de l'arquitecte i matemàtic Antemi. Agàcies esmenta que els seus altres dos germans Metròdor i Dioscor van ser eminents en les seves professions, que no s'indiquen.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). A Dictionary of greek and roman biography amd mithology. Londres: John Murray, 1876, p. Vol. III, p. 25.
# Oravská Polhora

Oravská Polhora és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Žilina, al centre-nord del país.
# John W. Backus

John W. Backus (Filadèlfia, 3 de desembre de 1924 - Ashland, 17 de març de 2007) va ser un informàtic estatunidenc, guanyador del Premi Turing el 1977 pels seus treballs en sistemes de programació d'alt nivell, en especial pel seu treball amb FORTRAN.
Per evitar les dificultats de programació de les calculadors de l'època, el 1954 Backus es va encarregar de la direcció d'un projecte d'investigació a IBM per a crear un llenguatge de programació més proper a la notació matemàtica normal. D'aquest projecte va sorgir el llenguatge de programació FORTRAN, el primer dels llenguatges de programació d'alt nivell que va tenir un gran impacte, fins i tot comercial, a l'emergent comunitat informàtica.
Després de la creació de FORTRAN, Backus va ser un membre molt actiu del comitè internacional que s'encarregà del projecte del llenguatge ALGOL. En aquest context, va proposar una notació per la representació de les gramàtiques usades en la definició d'un llenguatge de programació (les anomenada gramàtiques externes al context). Aquesta notació es coneix com a BNF, o Forma de Backus i Naur (Backus-Naur Form), i uneix el nom de Backus al de Peter Naur, un informàtic europeu del comitè ALGOL que va contribuir a la seva definició.
Els anys 1970, Backus es va interessar per la programació funcional, i va projectar el llenguatge de programació FP, descrit al text que li va servir per guanyar el premi Turing, "Can Programming be Liberated from the Von Neumann Style?". Es tracta d'un llenguatge d'ús acadèmic, que va animar un gran nombre d'investigadors. El projecte FP, transformant en FL, va acabar quan Backus es va jubilar a IBM, el 1991.

## Referències

* ↑ «John W. Backus». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Biographies > John Backus» (en anglès). thocp.net. [Consulta: 18 desembre 2018].
* ↑ Backus, John. «Can Programming Be Liberated from the von Neumann Style? A Functional Style and Its Algebra of Programs» (en anglès). thocp.net, 1978. Arxivat de l'original el 2021-01-30. [Consulta: 18 desembre 2018].

## Bibliografia

* Bjørner, Dines «John Warner Backus: 3 Dec 1924-17 March 2007» (en anglès). Formal Aspects of Computing, Vol. 20, Num. 3, 2008, pàg. 239-240. DOI: 10.1007/s00165-008-0077-4. ISSN: 0934-5043.
* Shasha, Dennis; Lazere, Cathy. «John Backus, a Restless Inventor». A: Out of Their Minds (en anglès). Copernicus, 1998, p. 5-21. ISBN 0-387-98269-8.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «John W. Backus» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* Hosch, William L. «John Warner Backus» (en anglès). Encyclopaedia Britannica, 2009. [Consulta: 10 juny 2023].
* Lee, J.A.N. «John Warner Backus» (en anglès). IEEE Computer Society, 2012. [Consulta: 10 juny 2023].
# El Boix (Torà)

El Boix és una masia de Torà (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Situació

La masia està situada al sud-est del petit nucli de Sant Serni, al vessant dret del barranc de Figuerola, a tocar del terme de Pinós, envoltada de camps de conreu.
El camí per anar-hi surt de la carretera de Torà a Ardèvol, a 5,4 km. de Fontanet (41° 50′ 24″ N, 1° 28′ 42″ E﻿ / ﻿41.840052°N,1.478262°E﻿ / 41.840052; 1.478262), poc després de deixar a l'esquerra la masia de cal Miqueló. Es pren el desviament a la dreta (sud-est senyalitzat "l'Oliva") i als 200 metres la pista de l'esquerra. La masia queda poc més enllà.

## Descripció

Es tracta d'una antiga casa rural. Una altra casa s'hi annexa a la façana principal. Un portal condueix a un petit pati tancat per les dues cases i per diversos coberts que s'hi annexen per la part lateral dreta. Consta de tres plantes. La façana principal es troba al sud-est. La porta d'accés duu la data d'una reforma inscrita a la llinda: 1820. A la planta següent hi ha una finestra en llinda de pedra i ampit. A la façana nord-est, a la planta baixa hi ha un edifici annex. A la següent a l'esquerra hi ha una finestra amb llinda de pedra i a la dreta una petita obertura apuntada. A la darrera planta hi ha una petita finestra. La resta de façanes estan cobertes per la vegetació i només s'hi observen algunes obertures.
La coberta és de dos vessants, acabada amb teules.
El cos adjunt orientat a la façana principal de la casa, té una entrada amb llinda de fusta i porta de fusta a la planta baixa. A la planta següent., hi ha una finestra amb llinda de pedra i ampit. A la darrera n'hi ha una de petita.

## Història

La datació aproximada és del segle xviii o principis del XIX. Molt probablement té uns precedents molt més antics, medievals.

## Referències

* 1 2 3 4 «El Boix». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 març 2015].
# Tuperssuatsiaïta

La tuperssuatsiaïta és un mineral de la classe dels fil·losilicats, i dins d'aquesta pertany a l'anomenat “grup de la palygorskita”. Va ser descoberta l'any 1984 a la badia de Tuperssuatsiat, a Groenlàndia (Dinamarca), sent nomenada així per aquesta localitat.
Sinònims poc usats són: tuperssvatsiaita o IMA1984-002.

## Característiques químiques

És un silicat hidroxilat i hidratat de sodi i de ferro. Té estructura molecular de fil·losilicat amb anells de sis tetraedres de sílice, connectats mitjançant anells d'octàedres o bandes d'octàedres.
A més dels elements de la seva fórmula, sol portar com a impureses: potassi, magnesi, calci, manganès, zinc, alumini, titani, fluor i clor.

## Formació i jaciments

Es forma en l'última etapa hidrotermal de baixa temperatura en vetes tallant roques sienites amb nefelina i en roques pegmatites sienites amb sodalita i nefelina. També s'ha trobat en cavitats microlítiques en fonolita.
Sol trobar-se associat a altres minerals com: natrolita, albita, ortosa, egirina, sodalita, steenstrupina-(Ce), microclina, eudialita, bastnasita, makatita, vil·liaumita, titanita, apofil·lita, analcima o aragonita.

## Referències

* ↑ «Tuperssuatsiaite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 29 desembre 2019].
* ↑ Karup-Møller S., Petersen O.V., 1984. "Tuperssuatsiaite, a new mineral species from the Ilímaussaq intrusion in South Greenland", Neues Jahrbuch für Mineralogie, Monatshefte 1884, 501-512.