OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Banc Nacional de Bèlgica

El Banc Nacional de Bèlgica (NBB; neerlandès: Nationale Bank van België, francès: Banque nationale de Belgique, alemany: Belgische Nationalbank) és el membre belga de l'Eurosistema. Va ser establert per una llei del 5 de maig de 1850 i ha estat l'autoritat monetària de Bèlgica des d'aleshores fins al 1998. Era el responsable d'emetre el franc belga (tot i que amb interrupció durant la Primera Guerra Mundial i amb una duplicació durant la Segona Guerra Mundial, quan van operar dos Bancs Nacionals amb lleialtats divergents, en paral·lel de Brussel·les i Londres entre juliol de 1941 i setembre de 1944.
Des del 2011, el Banc Nacional també és l'autoritat de supervisió prudencial de Bèlgica i, des del 2014, la seva autoritat nacional competent dins de la Supervisió bancària europea. En l'àmbit de la infraestructura del mercat financer, destaca com a supervisor d'Euroclear i principal supervisor de SWIFT. Les tasques addicionals inclouen la gestió de les reserves de divises; la recollida, circulació i anàlisi d'informació econòmica i financera; un paper d'ambaixador financer davant d'organismes econòmics i financers internacionals; i serveis per a l'Estat belga, el sector financer belga i el públic en general.
El govern belga té la meitat del capital del Banc Nacional des de les conseqüències de la Segona Guerra Mundial. Per tant, segueix sent un dels relativament pocs bancs centrals el capital social dels quals està en part en mans privades, amb accions que es cotitzen a Euronext Brussels.

## Governadors

* François-Philippe de Haussy (1850-1869)
* Eugène Prévinaire (1870-1877)
* André-Eugène Pirson (1877-1881)
* Alexandre Jamar (1882-1888)
* Eugène Anspach (1888-1890)
* Victor Van Hoegaerden (1891-1905)
* Théophile de Lantsheere (1905-1918)
* Leon Van der Rest (1918-1923)
* Fernand Hautain (1923-1926)
* Louis Franck (1926-1937)
* Georges Janssen (1938-1941)
* Albert Goffin (1941)
* Georges Theunis (1941-1944)
* Maurice Frère (1944-1957)
* Hubert Ansiaux (1957-1971)
* Robert Vandeputte (1971-1975)
* Cecil de Strycker (1975-1982)
* Jean Godeaux (1982-1989)
* Alfons Verplaetse (1989-1999)
* Guy Quaden (1999-2011)
* Luc Coene (2011-2015)
* Jan Smets (2015-2019)
* Pierre Wunsch (2019-)

## Referències

* ↑ «National supervisors». ECB Banking Supervision.
* ↑ Charles A. Conant (1910), The National Bank of Belgium, Washington DC: U.S. Senate National Monetary Commission, <https://fraser.stlouisfed.org/files/docs/historical/nmc/nmc_400_1910.pdf>
* ↑ Leen Bultinck. «L'or belge aux mains des étrangers». NBB Museum, 16-02-2021.
* ↑ «Bourse de Bruxelles: l’action de la BNB suspendue» (en francès). Le Soir, 21-09-2022. [Consulta: 11 octubre 2023].
* ↑ Weidner, Jan. «The Organisation and Structure of Central Banks» (PDF). Katalog der Deutschen Nationalbibliothek, 2017.
# Amelia Denis de Icaza

Amelia Denis de Icaza (Panamà, Panamà, 28 de novembre de 1836 - Managua, Nicaragua, 16 de juliol de 1911) va ser una poeta romàntica panamenya. Va ser la primera dona a publicar els seus versos al seu país.

## Biografia

Va néixer a la ciutat de Panamà, el 28 de novembre de 1836 i va morir el 16 d'agost de 1911. De petita estava molt aficionada a la literatura i creava les seves pròpies poesies. Va ser la primera poeta panamenya i l'única figura femenina del període romàntic.
Amelia Denis De Icaza es distingeix en l'era romàntica, pel contingut de les seves poesies. En la seva obra hi ha amor per la pàtria, a la joventut i malenconia, entre d'altres. Es considera poeta del grup de la primera generació, perquè neix entre 1830-1836. A aquesta primera generació pertanyen, a més, Gil Colunje, Tomás Martín Feuillet, José María Alemán, Manuel José Pérez. Els romàntics tenen en comú l'educació i un ambient cultural i polític similar, trets que influeixen en la formació cultural i espiritual d'aquesta generació. És la poesia l'àmbit en què el sentiment romàntic troba la millor forma d'expressar l'esperit nacionalista i l'amor per un mateix, així com la natura. Amelia va compondre poemes senzills, plens de sentiment, emoció i un profund sentit social. En la seva joventut es va casar i va viure a Nicaragua molts anys. En tornar, va descobrir que el seu país estava en mans dels estatunidencs, fet que va crear en la poeta sentiments de tristesa i rebel·lia. Va ser llavors quan va escriure els seus versos més bells, Al Cerro Ancón, l'any 1906. És recordada sobretot per aquest poema, Al Cerro Ancón. En els seus poemes hi ha un especial patriotisme i sinceritat; amb un fort contingut polític i denúncia social, en què mostra el seu enuig per la creació de l'àrea de la Zona del Canal, on als panamenys els estava prohibit entrar. La seva principal obra va ser: Hojas secas (1926) i entre els seus poemes, van destacar Dejad que pase, Al Cerro Ancón, Patria, Amor de madre, A la muerte de Victoriano Lorenzo, El llanto de una hija, Un ramo de reseda i A panamá entre otro.
Va estar a Guatemala durant gairebé dues dècades; va col·laborar amb alguns diaris com a Trabajo i Bien Público sota el pseudònim d'Elena.
Va residir a León, Nicaragua, des de 1894 fins a la seva mort. En aquesta ciutat va establir una gran amistat amb Rubén Darío.

## Obres

En els seus poemes es descriu un especial patriotisme i sinceritat; amb un fort contingut polític i social on polemitza amb la societat de manera taxativa. El seu poema més important és Al Cerro Ancón, en què mostra el seu disgust per la creació de la Zona del Canal, pels Estats Units. Altres poemes van ser Patria, Hoja Secas, Amor de Madre (1879), A la Muerte de Victoriano Lorenzo, entre d'altres.

## Referències

* 1 2
* ↑ Ministerio de Educación de Panamá. «Biografía de Amelia Denis De Icaza». Arxivat de l'original el 19 d'agost de 2011. [Consulta: 20 desembre 2011].

## Enllaços externs

* Biografía de Amelia Denis de Icaza
# Juventus Fútbol Club

El Juventus Fútbol Club és un club nicaragüenc de futbol de la ciutat de Managua.

## Palmarès

* Lliga nicaragüenca de futbol:
** 1993, 1994
* Segona Divisió de Nicaragua:
** 2010-11

## Referències

* ↑ Regresa el Juventus - La Prensa (castellà)
* ↑ «Nicaragua - List of Champions». RSSSF. [Consulta: 9 febrer 2019].
# Ferganà (regió)

Ferganà és una de les províncies de l'Uzbekistan, situada a la part sud de la vall de Ferganà, a l'extrem est del país. Limita amb les províncies uzbekes de Namangan i Andijan, així com amb el Kirguizistan (províncies de Batkén i Oix) i el Tadjikistan (província de Sughd). La seva capital és la ciutat de Ferganà i ocupa una superfície de 6.760 km$^2$.

## Divisió administrativa

La província de Ferganà consta de 15 districtes i quatre ciutats a nivell de districte: Ferganà, Kokand, Quvasoy i Margilan.
| | Nom del districte | Capital |
| 1 | Districte d'Oltiariq | Oltiariq |
| 2 | Districte de Bagʻdod | Bagʻdod |
| 3 | Districte de Beshariq | Beshariq |
| 4 | Districte de Buvayda | Ibrat |
| 5 | Districte de Dangʻara | Dangʻara |
| 6 | Districte de Fergana | Chimyon |
| 7 | Districte de Furqat | Navbahor |
| 8 | Districte de Qoʻshtepa | Langar |
| 9 | Districte de Quva | Quva |
| 10 | Districte de Rishton | Rishton |
| 11 | Districte de Soʻx | Ravon |
| 12 | Districte de Toshloq | Toshloq |
| 13 | Districte d'Uchkoʻprik | Uchkoʻprik |
| 14 | Districte d'Uzbekistan | Jaypan |
| 15 | Districte de Yozyovon | Yozyovon |
Hi ha 9 ciutats (Ferganà, Margilan, Quvasoy, Kokand, Tinchlik, Beshariq, Quva, Rishton, Yaypan) i 197 assentaments de tipus urbà a la regió de Ferganà. La regió de Ferganà té un clima típicament continental amb diferències extremes entre les temperatures d'hivern i d'estiu.
L'agricultura és la principal activitat econòmica de la regió, principalment el cotó de regadiu, la sericicultura, l'horticultura i el vi. La ramaderia es concentra en la producció de carn i llet. Els recursos naturals inclouen jaciments de petroli, argiles ceràmiques i materials de construcció. La indústria es basa principalment en la refinació del petroli, la producció de fertilitzants i productes químics, el tèxtil de la seda, la indústria lleugera i de confecció. La zona també és un centre per a la producció d'artesania tradicional uzbeka, especialment la terrissa.

## Referències

* 1 2 3 «Classification system of territorial units of the Republic of Uzbekistan» (en uz, ru). The State Committee of the Republic of Uzbekistan on statistics, 01-07-2020.
* 1 2 3 «Oʻzbekiston Respublikasining maʼmuriy-hududiy boʻlinishi» (en uzbek). The State Committee of the Republic of Uzbekistan on statistics, 01-07-2021. Arxivat de l'original el 4 February 2022.
* ↑ «O'zbekistonda eng ko'p aholi qaysi viloyatda yashaydi?» (en uzbek). Qalampir.uz. [Consulta: 10 febrer 2022].
# Francisco Blasco Castany

Francisco José Blasco Castany (Alzira, 1931-16 de juny de 2023) fou un polític socialista valencià, alcalde del seu poble (1979-1992) i president la Diputació de València (1988-1991) amb el Partit Socialista del País Valencià (PSPV), que abandonà per fundar el Partit Socialista Independent de la Comunitat Valenciana (PSICV). És germà de Rafael Blasco i Jordi Blasco, i pare de Gisela Blasco, tots polítics amb els quals formà el conegut com "clan dels Blasco".

## Biografia

Llicenciat en dret i interventor de l'administració local com a professió, Francisco Blasco participa en la reorganització del socialisme a la comarca de la Ribera. Guanyà les primeres eleccions democràtiques locals d'Alzira esdevenint alcalde, cosa que li va permetre accedir a càrrecs orgànics dins el PSPV-PSOE, especialment a la comarca com a secretari general de la Ribera el 1982, i Director General de l'Administració Local del Consell de la Generalitat Valenciana presidit pel socialista Joan Lerma.
Francisco Blasco va obtindre força renom al capdavant de l'ajuntament l'Alzira perquè durant el seu mandat es produí la catastròfica pantanada de Tous de 1982. L'alcalde va rebre la visita del papa Joan Pau II i va aconseguir atraure importants inversions per a la recuperació d'una ciutat greument afectada per la riuada. El 1988, després de la dimissió d'Antoni Asunción, fou elegit president de la Diputació de València fins al 1991.
El 1992 el seu grup socialista a l'ajuntament li plantejà una moció de censura per tal de fer-lo fora de l'alcaldia, siguent substituït pel regidor socialista Pedro Grande. Els enfrontaments interns el conduïren a donar-se de baixa del PSPV el 1994 i organitzar un nou partit, el PSICV, amb el qual continuà siguent regidor al consistori fins al 2000. A les eleccions de 1995, ja amb el PSICV, fou el candidat amb més vots, però el pacte de la resta de forces li impediren tornar a l'alcaldia. La seua filla Gisela Blasco liderà el partit després de la seua retirada, pactant el 2003 amb el Partit Popular per tal que Elena Bastidas fora alcaldessa d'Alzira.

## Referències

* ↑ Mor Paco Blasco alcalde d’Alzira des de 1979 a 1992-Ajuntament d'Alzira-17/06/2023
* ↑ «La política valenciana: asuntos de familia» (en espanyol). ValenciaPlaza.com, 01-10-2011. [Consulta: 4 abril 2012].

## Enllaços externs

* Biografia de polítics valencians Arxivat 2011-07-07 a Wayback Machine.
# Banc d'Eslovènia

El Banc d'Eslovènia (en eslovè: Banka Slovenije) és el membre eslovè de l'Eurosistema i ha estat l'autoritat monetària d'Eslovènia entre 1991i 2006, responsable d'emetre el tolar eslovè. Des del 2014, també és l'autoritat nacional competent d'Eslovènia dins de la Sistema Europeu de Bancs Centrals.

## Història

Amb seu a Ljubljana, es va establir el 25 de juny de 1991. És una institució independent no governamental, obligada a presentar periòdicament un informe sobre el seu funcionament a l'Assemblea Nacional d'Eslovènia. La seva tasca principal és vetllar per l'estabilitat de la moneda nacional i garantir la liquiditat dels pagaments dins del país i amb països estrangers. També actua com a supervisor del sistema bancari.
El banc té la seu en un edifici destacat al centre de Ljubljana, erigit entre 1920 i 1923 per al Banc de Crèdit de Ljubljana.

## Governadors

* France Arhar (1991–2001)
* Mitja Gaspari (2001–2007)
* Marko Kranjec (2007–2013)
* Boštjan Jazbec (2013–2018)
* Boštjan Vasle (2019-)

## Vegeu també

* Consell de Supervisió del Banc Central Europeu

## Referències

* ↑ Weidner, Jan. «The Organisation and Structure of Central Banks» (PDF). Katalog der Deutschen Nationalbibliothek, 2017.
* ↑ «National supervisors». ECB Banking Supervision.
* ↑ «ECB’s Vasle to Seek Second Term as Slovenian Central-Bank Head» (en anglès). Bloomberg.com, 18-09-2024.
# Hans Christian Gram

Hans Christian Gram (Copenhaguen, 13 de setembre de 1853 - Copenhaguen, 14 de novembre de 1938) va ser un bacteriòleg danès que va desenvolupar el mètode per fer els microorganismes més visibles al microscopi anomenat tinció de Gram, d'ampli ús en microbiologia.

## Biografia

Graduat en medicina a Copenhaguen el 1878, va viatjar per diversos països d'Europa entre 1878 i 1885 estudiant farmacologia i bacteriologia. Mentre es trobava a Berlín el 1884, va descobrir el mètode per tenyir els bacteris que porta el seu nom i que es fa servir àmpliament per classificar els bacteris.

## Tinció de Gram

Gram va seguir el mètode de Paul Ehrlich, utilitzant una solució d'anilina i violeta de genciana. Després d'un tractament amb lugol (iode dissolt en iodur potàssic aquós) i etanol va observar que alguns bacteris retenien el colorant (per exemple els pneumococs) mentre que altres no ho feien. Això va permetre dividir els bacteris en grampositius i gramnegatius, classificació que és de gran utilitat avui dia per orientar la identificació bacteriana i triar un tractament d'antibiòtic de manera empírica.
Aquest mètode el va desenvolupar mentre estudiava els glòbuls vermells de la sang humana. Va ser un dels primers a reconèixer que els macroòcits eren els causants de l'anèmia perniciosa.

## Nomenament de Professor

El 1891 Gram va ser nomenat professor de farmacologia de la Universitat de Copenhaguen, on va mostrar un gran interès en els aspectes clínics de la farmacologia. Va ser un metge practicant durant tota la seva vida. Va ser President de la Comissió de la Pharmacopoeia entre 1901 i 1921 i director del departament de medicina interna de l'Hospital Frederick de Copenhaguen, fins a la seva jubilació el 1923.

## Referències

* ↑ Gram, H.C. (en alemany) Fortschritte der Medizin, 2, 1884, pàg. 185–189.
* ↑ Lindh, W.Q.; Pooler, M.; Tamparo, C.D.. Delmar's Clinical Medical Assisting. Cengage Learning, 2009, p. 1125.
* ↑ Smith, Alice Lorraine. Principles of Microbiology. Times Mirror/Mosby College Pub., 1985, p. 936.

## Enllaços externs

* Biografia de Hans Christian Joachim Gram
# Her Awakening

Her Awakening és una pel·lícula muda estrenada el 28 de setembre de 1911, dirigida per D. W. Griffith i protagonitzada per Mabel Normand. Aquesta és de les primeres pel·lícules en que Normand va tenir un paper substancial. Aquest drama va ajudar a establir la seva carrera. La pel·lícula va ser produïda per la Biograph Company i es va rodar entre el 21 i 22 d'agost de 1911 en els seus estudis de Fort Lee (Nova Jersey). Existeix una còpia al Museum of Modern Art a New York.

## Argument

És la història d'una noia que se sent avergonyida de la seva mare que ja és molt gran i coixa. Ella treballa a l'oficina d'un servei de bugaderia i allà coneix un noi del que s'enamora. Avergonyida de la seva mare i del lloc on viu, no li permet que la vingui a visitar sinó que s'estima més trobar-se fora. Un dia, que passegen tots dos es troba la seva mare i fa veure que no la coneix. Pocs minuts després, veu la seva pobra mare que ha estat atropellada per un automòbil. La seva mare mor degut a l'accident, i el dolor de la pobra noia no té límits mentre acarona la crossa que portava la seva estimada mare. El jove, que ho ha presenciat tot li diu que ell l'estima igual.

## Repartiment

* Mabel Normand (la filla)
* Harry Hyde (l'enamorat)
* Kate Bruce (la mare)
* Edwin August
* William J. Butler (metge)
* Donald Crisp (testimoni de l'accident)
* Frank Evans (testimoni de l'accident)
* Robert Harron (testimoni de l'accident)
* J. Jiquel Lanoe (metge/testimoni de l'accident)
* Fred Mace (client de la bugaderia)
* Charles Hill Mailes (testimoni de l'accident)
* Vivian Prescott (empleat de la bugaderia)
* W.C. Robinson (testimoni de l'accident)
* Marion Sunshine
* Kate Toncray (testimoni de l'accident)

## Referències

* 1 2 «Comments on the films: Her Awakening». The Moving Picture World, 10-1911, pàg. 129.
* ↑ Usai, Paolo Cherchi; Bowser, Eileen. The Griffith Project: Films produced in 1911 (en anglès). British Film Institute, 2001-11-26, p. 130. ISBN 9780851709055.
* ↑ Winthrop Sargent, Epes «Ashamed of mother!». The moving Picture World, vol 10 núm 5, 04-11-1911, pàg. 360.
# Chivi

José Francisco Córdoba, més conegut com El Chivi (pornoautor), és un cantautor sortit de l'escola de Los Calasancios Madrid (Espanya). Va néixer a Madrid el 13 de gener del 1977. Des de molt jove, va seguir l'obra dels grans cantautors de l'època i sota la seva influència, començà a compondre les seves primeres cançons el 1995. Aquelles lletres dels seus orígens eren molt diferents a les d'avui; parlen d'amor, desamor i de les seves aventures d'adolescent. Després de diversos intens fallits per fer-se un forat dins el panorama musical, entrà a la universitat per estudiar dret.

## Carrera musical

Es va donar a conèixer amb el disc "Radikal" (sense discogràfica, el va gravar a casa seva), però sobretot amb el tema "Soy como soy", encara que abans d'aquest single havia tret un disc, "Grandes fracasos", el qual només va ser distribuït entre amics. Les seves lletres tenen fan una crítica social d'idees d'esquerres i republicanes, com a "Pesadilla en valverde street" (De cantautor a pornoautor), on parla de la teleporqueria. Els seus àlbums es caracteritzen per tenir un petit intro de 10 a 30s, avançant-nos el tema del qual parla la cançó i ridiculitzen el panorama actual espanyol. L'àlbum "Nuevo catecismo" no té massa crítica social.
A l'àlbum "De cantautor a pornoautor" parla sobre el seu estil de música, sobre les seves lletres provocatives amb molt humor. A "Verdades como puños" apareixen lletres ridiculitzants com "pija ella/pijo él", "telenovela", "nos hemos vuelto lokos" i d'altres on la crítica és contínua, com les que dedica al programa de televisió Operación Triunfo L'any següent edita "Sin pelos en la lengua", un recopilatori d'algunes cançons de "radikal" i del "nuevo catecismo" juntament amb set temes inèdits, tocats només amb guitarra. La cançó "Trenes para el cielo", és un homenatge a les víctimes de l'11M.
El 22 de novembre del 2005 va treure el seu últim àlbum "Spanish psycho" amb la col·laboració de músics de renom, i a partir de 2008 edita els seus discos amb el nom José Córdoba.

## Discografia

Com El Chivi
* Grandes fracasos 1996
* Radikal 1997
* Nuevo catecismo 1998
* De cantautor a pornoautor 1999
* Verdades como puños 2002
* Hasta los más cerdos tienen sentimientos 2002
* Sin pelos en la lengua 2003
* Spanish psycho 2005
* Quince sombras de Chivi 2014
Com José Córdoba
* Estado Natural (2008)
* Polos opuestos (2017)

## Referències

* ↑ Somolinos, Daniel. «El Chivi, de pornoautor a cantautor: "La sociedad española y la industria musical están enfermas terminales"». El Mundo, 21-04-2017. [Consulta: 18 desembre 2018].
* ↑ Yela, Juanma. «José Córdoba: “En mis cinco discos como ‘El Chivi’ no todo era ‘caca, culo, pedo, pis'”». OK Diario, 11-06-2017. [Consulta: 18 desembre 2018].

## Enllaços externs

* Web oficial de José F. Córdoba Arxivat 2007-05-30 a Wayback Machine.
# Falin Cáceres

Rafael Cáceres i Cano, més conegut com a Falin Cáceres, (Constantí, Tarragona, 20 de juliol del 1963) és el baixista d'Els Pets.
Va participar en la pel·lícula Rock&Cat.

## Discografia

Els àlbums que han publicat durant la seva trajectòria amb Els Pets.
* Els Pets (1989)
* Calla i Balla (1991)
* Fruits Sex (1992)
* Brut Natural (1994)
* Vine a la Festa (1995). Recopilatori de directes.
* Bondia (1997)
* Sol (1999)
* Respira (2001)
* Malacara (2002). Recopilatori.
* Agost (2004)
* Com anar al cel i tornar (2007)
* Fràgil (2010)
* L'àrea petita (2013)
* Som (2018)

## Referències

* ↑ «Falín Cáceres» (en anglès). IMDb.
* ↑ «Discos de Falín Cáceres» (en castellà). DiscAffinity.

## Enllaços externs

* Lloc web oficial d'Els Pets
# Agnès Agboton

Agnès Agboton (Porto-Novo, 1960) és una escriptora catalana d'origen beninès. Filla d'un mestre consultor de l'ONU, després de fer estudis primaris i secundaris a Costa d'Ivori, el 1978 es va establir a Barcelona, on va aprendre castellà i català, a més del francès i del gun, la seva llengua materna, es va llicenciar en filologia hispànica per la Universitat de Barcelona i es va casar amb el català Manuel Serrat. Interessada per la cultura de tradició oral i la gastronomia d'Àfrica Occidental i des de 1990 actua com a narradora en escoles, biblioteques i institucions culturals, posant a l'abast del públic llegendes i contes tradicionals del seu poble i del continent africà, molts dels quals ha recollit en els seus llibres.

## Obres

* La cuina africana (1988)
* Contes d'arreu del món (1995)
* África en los fogones (2001)
* Las cocinas del mundo (2002)
* Abenyonhú (2003)
* Na Miton -la mujer en los cuentos y leyendas africanos (2004)
* Més enllà del mar de sorra (2005)
* Eté Utú -De por qué en África las cosas son lo que son (2009)
* Zemi Kede -Eros en las narraciones africanas de tradición oral (2011).
* Canciones del poblado y del exilio (XXX premi Vila de Martorell de poesia castellana, 2006)
* Voz de las dos orillas (2009)

## Referències

* ↑ La leña bajo el pescado, El País, 26 de desembre de 2012
* ↑ Agnes Agboton, a Editorial Verbum
* ↑ Más allá del mar de arena: Una mujer africana en España, Aula Intercultural
* ↑ Agnès Agboton a casafrica.es

## Enllaços externs

* Agnès Agboton a cervantesvirtual.com
# Farola del Cap de l'Horta

La farola del Cap de l'Horta és un far del País Valencià situat al barri costaner alacantí del Cap de l'Horta. Està situat a l'extrem del barri adjacent amb el de Platja de Sant Joan.

## Referències

* ↑ Acadèmia Valenciana de la Llengua. Alacant. València: Publicacions de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, 2021, p. 11 (Col·lecció: Onomàstica, sèrie: Toponímia dels Pobles Valencians, 240). ISBN 978-84-482-6630-1 [Consulta: 16 octubre 2024].
* ↑ Baldaquí Escandell, Josep M. «Arreplega de talassònims dels pescadors del Campello». A: Estudis filològics en homenatge a la professora Maria Antònia Cano. Alacant: Universitat d'Alacant, 2014, p. 53-62. ISBN 978-84-9717-333-9.
* ↑ «[https://web.archive.org/web/20200801112950/http://www.puertos.es/es-es/aton/Documents/HistoriayFuncionesCF.pdf Historia y funciones de la Comisión de Faros]». Arxivat de l'original el 2020-08-01. [Consulta: 31 maig 2020].
* ↑ Martínez López, 2013, p. 190.

## Bibliografia

* Martínez López, Manuel. Barrios de Alicante, 2013. ISBN 849948557X.