OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Abolició dels senyorius a Espanya

L'abolició dels senyorius a Espanya va ser realitzada l'1 de juliol del 1811 per les Corts de Cadis, i constitueix la peça bàsica del conjunt de canvis que va significar la revolució burgesa a Espanya. Del 4 de juny a l'1 de juliol del 1811, es va estar debatent (encara que ja s'havia estat plantejant abans) a Cadis, l'abolició dels senyorius, que finalment va ser aprovada. El decret abolia els senyorius jurisdiccionals convertint-los en propietat privada, el vassallatge i les prestacions personals al senyor, obrint pas a un major desplegament de les relacions socials i econòmiques capitalistes.
El decret fou abolit per Ferran VII quan va recuperar el tron. Els posteriors governs van aprovar lleis semblants el 1823 (Mendizábal) i el 1837 (Madoz) per a intentar també regular la situació, i van marcar el grau de radicalisme a cada moment, barrejats amb els conflictes entre conservadors i liberals durant les guerres carlines.

## Bibliografia

* Francisco J. Hernández Montalbán La abolición de los señoríos en España : (1811-1837) Ed. Biblioteca Nueva, Madrid, 1999.

## Referències

* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1960). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
# Altecom

Altecom (Alta Tecnologia de Comunicacions, S.L.) és una empresa de telecomunicacions creada l'any 1999. Va iniciar les seves activitats amb la creació d'una xarxa de radioenllaços per donar connexió a particulars. Un any després, amb la creació de la Comissió Nacional dels Mercats i la Competència (CNMC), se'ls va concedir la llicència d'operador i, l'any 2001 es va establir la infraestructura d'estacions base pròpies del servei de connexió a internet per radioenllaç.
La marca Fibracat va començar a gestar-se el 2012 i va néixer, oficialment, el 2013. La idea inicial era diferenciar clarament les dues activitats: la d'Altecom, dedicada a empreses i a donar connexió a majoristes que tenen la seva pròpia xarxa de redistribució; i la de Fibracat que pretenia donar resposta a la mancança que patia el territori de Catalunya Central pel que fa al desplegament de la fibra òptica, ja que les grans companyies únicament se centraven en l'àrea metropolitana de Barcelona per motius de rendibilitat de la inversió.
L'any 2021, l'empresa competidora Avatel, sisena operadora de fibra òptica d'Espanya, adquireix el 100% de les accions d'Altecom i n'assumeix el control, mantenint-se els fundadors en els seus càrrecs executius.
Els fundadors i executius de Fibracat van ser acomiadats el març de 2023.

## Referències

* ↑ Digital, El Pou. «El Pou Digital : «Competim amb els tres grans operadors estatals. Els hem fulminat al Bages i volem fer-ho a la resta de comarques catalanes»». [Consulta: 10 maig 2019].
* ↑ «Regió 7: Fibracat invertirà 18 milions per expandir-se a tot Catalunya en tres anys». [Consulta: 10 maig 2019].
* ↑ «Fibracat, un operador català que canvia de mans». Via Empresa, 22-07-2021. [Consulta: 29 juliol 2021].
* ↑ «Els nous amos de Fibracat s'emporten l'empresa a Madrid i acomiaden els dos fundadors», 20-03-2023. [Consulta: 15 octubre 2023].
# Amy Upham Thomson McKean

Amy Upham Thomson McKean (Pawtucket, 22 de febrer de 1893 - Nova York, 31 de desembre de 1972) fou una pianista i compositora i estatunidenca.

## Biografia

El pare d'Amy, Ralph E. Thomson (1863-1934), va emigrar de Glasgow, Escòcia, quan era jove. La seva mare era Anna J. Thomson (Upham de soltera). Amy va néixer a Pawtucket, a l'Estat de Rhode Island, i va tenir un germà, Robert Stanley Thomson.
Va assistir a l'escola secundària a Boston, on va estudiar amb Felix Fox a l'Escola Fox-Buonamici de piano, al 403 del carrer Marlborough. Més tard es va casar amb Alexander Mathew McKean (1890-1975) el 17 de setembre de 1917 a l'església presbiteriana Lafayette de Brooklyn, i va tenir una filla, Elaine (nascuda el 10 de maig de 1924) i un fill, Robert Alexander (nascut el 25 de setembre de 1918).
Amy va començar a escriure composicions i va estudiar amb Bainbridge Christ, continuant amb la publicació de cançons i d'obres breus per a violí i piano, sota amb els noms d'Amy Upham Thomson i d'Amy Thomson-McKean. Thomson-McKean va aparèixer en programes de concerts i recitals a Brooklyn entre els anys 1910 i 1930. Va aparèixer als programes de ràdio "Margaret Speaks" de la WOR NY (Nova York) a la dècada del 1920.
Va morir el 31 de desembre de 1972. Els seus documents els conserva la seva neboda, l'artista Jamieson Thomas de Winter Park, Florida.

## Obres seleccionades

* The Throstle (text de Tennyson)
* A Day in June
* Liebislied
* Tone Poem
* Bolero
* Chanson du Soir
* Little Boy Blue
* Forever
* Dream in Town
* At Sunset
* Four Leaf Clover
* The Night Has a Thousand Eyes
* Soul of Mine
* Memory
* Dream of Maytime
* June Rain
* In the Young World
* Love Song
* In Venice
* Prelude en Do menor
* Waltz en Re bemoll

## Referències

* ↑ «Former Supt. of Parkhill Mill C Dead». Fitchburg Sentinel, 14-09-1934, pàg. 5.
* ↑ «Thomson Obit». Fitchburg Sentinel, 14-09-1934, pàg. 5 [Consulta: 4 juny 2016].
* ↑ Dades dels fills segons una llista de passatgers de l'arribada de la família McKean a Fall River, Massachusetts, l'any 1927.
* ↑ «In the World of Music». The Brooklyn Daily Eagle [Brooklyn], 14-12-1919, pàg. 84.
* ↑ The Writer's Bulletin and Literary Reporter. Hannis Jordan Company, 1914, p. 183.
* ↑ Charles E. Watt. Music News. Vol.6, 1913.
* ↑ «Among the music events». Brooklyn Life, 11-12-1920, pàg. 16.
* ↑ Segons la làpida del cementiri Mont Hebron de Montclair, Nova Jersey.
* ↑ «Brooklyn Musicians Give Works of Amy Thomson McKean». Musical America, 31, 27-12-1919, pàg. 9 [Consulta: 4 juny 2016].

## Enllaços externs

* Fotos d'obres arxivades
# Bioc

En poesia, un bioc és un vers molt breu que, intercalat entre d'altres de més extensió, constitueix un fragment rítmic destinat a un efecte de rima. En aquelles composicions anisosil·làbiques, el bioc té menys de quatre síl·labes i forma part d'una estrofa de peu trencat.
Per altra banda, sovint s'estructura com a resposta entre versos més llargs que adopten la funció de pregunta:
I si és un poquet beata?
    Mata.
I si li falta l'estrena?...
    Envenena.

## Referències

* ↑ «Bioc». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Aritzeta i Abad, 1996, p. 39.
* ↑ «Estrofes i composicions poètiques». Escola Tecnos Terrassa. Xtec, n.d. [Consulta: 24 abril 2019].
* 1 2 Marín i García, 2011, p. 83.

## Bibliografia

* Aritzeta i Abad, Margarida. Diccionari de termes literaris. Barcelona: Edicions 62, 1996. ISBN 8429741186.
* Marín i García, Josep Lluís. Sàtira i falles : les explicacions falleres de Bernat i Baldoví. València: Universitat de València, 2011. ISBN 9788437082646.
# Bolòs

* Per a altres significats, vegeu «Joaquim de Bolòs i Saderra».
Bolòs és un veïnat adscrit al municipi de Camprodon, al Ripollès, des de 1965 tot i que, geogràficament, és part de l'Alta Garrotxa.
Abans del 1965 formava part del terme municipal de Freixenet de Camprodon, municipi que va ser constituït el 1846 a partir de l'agrupació de diversos termes.
Al cens de l'any 2009 tenia 20 habitants. En destaca l'església romànica de Santa Maria de Bolòs, consagrada l'any 1050 i catalogada com bé cultural d'interès local. Bolòs és en una fondalada encaixada entre la Serra del Nevà al nord, el Puig Dot a l'oest, el Puig Ou al sud i la plana de Salarça a l'est. La travessa la riera de Bolòs, tributària de la de Salarça que al seu torn ho és de la riera de Beget, el Llierca i finalment el Fluvià. El camí tradicional des de Camprodon segueix la vall del Ritortell en direcció est i travessa la serra del Nevà pel coll de la Creueta fins al de Bolòs, des d'on es baixa per arribar a l'església i rectoria. Hi arriba una pista que surt des de Font Rubí o bé des de la carretera entre Beget i Rocabruna i que arriba fins a Salarça. D'allí cal prendre un camí de terra en mal estat.

## Referències

* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
* ↑ «Bolòs». Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 22 novembre 2019].
* ↑ «Pat.mapa». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 març 2013].
# Bosquerós (Campmany)

Bosquerós (o també amb l'ortografia incorrecta Buscarós) és un veïnat del municipi altempordanès de Campmany. Està situat prop del cim de la Serra de Bosquerós (215 m.).
Un diploma de l'any 844 esmenta un Buscarolas en aquesta comarca, però Coromines en l'Onomasticon Cataloniae manifesta reserves a que es tracti d'un antecedent de Bosquerós. El 1842 hi havia tres cases que es dedicaven a la fabricació de taps de suro.
Cap al primer terç del Segle XIX, fins al 1846, Bosquerós havia estat un ens local amb ajuntament, any en el qual va ser incorporat al terme de Capmany, per la política de reducció del número de municipis amb població molt petita.
L'any 2005 Bosquerós tenia vuit habitants i l'any 2007 n'eren dotze. El 2021 en tenia deu.

## Referències

* ↑ Burgueño, Jesús; Lasso de la Vega, Ferran. Història del Mapa Municipal de Catalunya. Barcelona: Generalitat de Catalunya, Dir. Gral. Admin. Local, 2002. ISBN 84-393-5954-3.
* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
# Brucepattersonius

Brucepattersonius és un gènere de rosegadors de mida petita de la família dels cricètids. Les seves vuit espècies es distribueixen al centre-est de Sud-amèrica.

## Taxonomia

El gènere se subdivideix en vuit espècies:
* Brucepattersonius albinasus Hershkovitz, 1998
* Brucepattersonius griserufescens Hershkovitz, 1998
* Brucepattersonius guarani Mares i Braun, 2000
* Brucepattersonius igniventris Hershkovitz, 1998
* Brucepattersonius iheringi (Thomas, 1896)
* Brucepattersonius misionensis Mares i Braun, 2000
* Brucepattersonius paradisus Mares i Braun, 2000
* Brucepattersonius soricinus Hershkovitz, 1998
Fou descrit l'any 1998 pel mastòleg estatunidenc Philip Hershkovitz, juntament amb quatre espècies recollides al sud-est del Brasil. Una d'elles, B. soricinus Hershkovitz, 1998, n'és l'espècie tipus. Alhora hi inclogué una cinquena espècie, B. iheringi (Thomas, 1896). Dos anys més tard, Michael A. Mares i Janet K. Braun, descrigueren tres espècies addicionals de la província de Misiones, al nord-est de l'Argentina. El 2006, altres especialistes trobaren que dues de les espècies de Hershkovitz eren idèntiques. Molts dels tàxons assignats es coneixen de molt pocs exemplars o, fins i tot, només de l'exemplar tipus, de manera que la seva taxonomia és problemàtica i discutida, sent la xifra de les espècies vàlides variable segons l'autor.

### Etimologia

El terme és un epònim que es refereix a la persona a qui fou dedicat el gènere: Bruce Patterson, conservador del Departament de Zoologia (mamífers) del Museu Field d'Història Natural, a Chicago.

## Distribució geogràfica

Les seves espècies es distribueixen des del Brasil fins a l'Argentina.

## Referències

* ↑ Chébez, Juan Carlos. Otros que se van. Fauna argentina amenazada (en castellà). Buenos Aires: Albatros, 2009, p. 552. ISBN 978-950-24-1239-9 [Consulta: 11 juliol 2015].
* ↑ Vilela, J.F.; De Oliveira, J.A.; Bonvicino, C.R. 2006: Taxonomic status of Brucepattersonius albinasus (Rodentia: Sigmodontinae). Zootaxa, 1199: 61-68.
* ↑ Hershkovitz, P. (1998). Report of some sigmodontinae rodents collected in southeastern Brazil with description of a new genus and six new species. Bonner Zoologische Beitraege, 47, 193-256.
* ↑ Mares, M. A.; Braun, J. K. (2000). Three new species of Brucepattersonius (Rodentia: Sigmodontinae) from Misiones Province, Argentina. University of Oklahoma, Occasional Papers of the Sam Noble Oklahoma Museum of Natural History, 9:1-13.
* ↑ Musser, G. G. i M. D. Carleton (2005). Superfamily Muroidea. pàg. 894–1531 a Mammal Species of the World a Taxonomic and Geographic Reference. D. E. Wilson i D. M. Reeder (editors). Johns Hopkins University Press, Baltimore.
# Can Joan Roig

Can Joan Roig o el Mas Roig és un mas que hi ha a l'antic terme de Baussitges, actualment del terme municipal d'Espolla a uns 8 km al nord del nucli urbà, al costat de la Riera de Sant Genís i al bell mig de la Serra de l'Albera.
El mas havia estat propietat de Marquès de Camps i fou habitat fins a la segona meitat del segle xx. Posteriorment quedà abandonat. Aquest mas es compon de dos habitatges, la masoveria i la casa dels amos que està en estat ruïnós i on encara es pot veure la sala que servia d'escola per a tots els nens dels masos dels voltants.
Baussitges era un ens local independent a la fi de l'Antic Règim, però va ser incorporat al municipi d'Espolla el 1846.
A prop d'aquest hi ha l'església de Sant Martí de Baussitges.

## Referències

* 1 2 3 «ICGC - Vissir3». [Consulta: 13 juny 2021].
* ↑ Burgueño, Jesús; Lasso de la Vega, Ferran. Història del Mapa Municipal de Catalunya. Barcelona: Generalitat de Catalunya, Dir. Gral. Admin. Local, 2002. ISBN 84-393-5954-3.
* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
# Casavells

Casavells, junt amb Cassà de Pelràs i Matajudaica, és un poble agregat al municipi de Corçà, al Baix Empordà, que forma un conjunt medieval.
Casavells va ser municipi independent fins al 1969. El 1846 havia incorporat Matajudaica, per la política de reducció del nombre de municipis.
El poble s'aglutina entorn de l'església romànica de Sant Genís, edificada bàsicament al segle xii. Des d'aquest indret s'obté una magnífica panoràmica del pla de Belleses. Al segle xvii el lloc formava, junt amb Llabià, Serra i Ullastret, una batllia reial.

## Galeria

* Ramat pasturant a Casavells
* Església de Sant Genís de Casavells

## Referències

* ↑ Burgueño, Jesús; Lasso de la Vega, Ferran. Història del Mapa Municipal de Catalunya. Barcelona: Generalitat de Catalunya, Dir. Gral. Admin. Local, 2002. ISBN 84-393-5954-3.
* ↑ «Casavells». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Club de Rugby El Salvador

El Club de Rugby El Salvador és un club de rugbi espanyol de la ciutat de Valladolid.

## Història

L'equip va ser fundat el 1960 per Jorge Vernés, professor francès del col·legi El Salvador. Els estudiants de la institució es repartien entre aquest esport i l'atletisme. Malgrat uns primers èxits inicials, l'any 1973 sofrí una crisi econòmica que forçà a vendre a la Universitat de Valladolid els drets esportius del club, passant a anomenar-se CD Universitario El Salvador.
L'any 1986 el club ascendeix a la Divisió d'Honor. Ràpidament el club començà a guanyar títols a nivell peninsular, com la lliga o la copa del rei o la copa ibèrica, esdevenint l'entitat de Castella i Lleó amb més èxits.

## Palmarès

* 8 Lliga espanyola: 1991, 1998, 2003, 2004, 2007, 2008, 2010, 2016
* 7 Copa del rei: 1993, 1999, 2005, 2006, 2007, 2011, 2016
* 5 Copa Ibèrica: 1991-92, 1998-99, 2003-04, 2004-05, 2016/17
* 5 Supercopa d'Espanya: 2003, 2004, 2005, 2006 y 2007

## Enllaços externs

* Web oficial del club
# Estanyol (Bescanó)

Estanyol és un poble del municipi de Bescanó, a la comarca del Gironès, situat a la capçalera del Güell, al sud del terme. Al 2022 tenia 195 habitants.
Estanyol va deixar de ser un ens local independent quan el municipi actual de Bescanó es va conformar el 1846, després de l'abolició de l'antic règim senyorial. Aquell any, els termes d'Estanyol, Montfullà i Vilanna van ser agregats al terme de Bescanó per la política de reducció del número de municipis.
L'indret conserva restes d'un poblat ibèric dels segles IV-III aC, ubicades al puig de can Cendra. En aquest mateix puig hi ha una torre de telegrafia òptica, anomenada Torre del Telègraf.
El lloc d'Estanyol és esmentat ja el 922 i hi ha notícia de l'existència d'un castell. L'església de Sant Andreu és parroquial i, després d'un temple anterior, fou construïda el 1704.

## Etimologia

Segons el Diccionari català-valencià-balear, ve del llatí stagnĕŏlu (estanyol), diminutiu de stagnu (estany).

## Llocs d'interès

* Sant Andreu d'Estanyol, església parroquial del poble
* Sant Bartomeu d'Estanyol, església al costat de Can Capella
* Sant Pere d'Estanyol, ermita al costat de Can Santpere
* Poblat ibèric del Puig de Can Cendra, jaciment arqueològic del segle iv aC
* Torre del Telègraf, torre de telegrafia òptica de mitjans del segle xix

## Fires i festes

* Pels volts del 30 de novembre és la festa major per Sant Andreu apòstol

## Persones il·lustres

* Josep Fontbernat i Verdaguer (1896-1977), músic i polític.
* Pau Cubarsí Paredes (2007-), futbolista.

## Referències

* ↑ «Idescat. Codis territorials i d'entitats. Municipis. 170209 Bescanó». Institut d'Estadística de Catalunya. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 desembre 2022].
* ↑ Burgueño, Jesús; Lasso de la Vega, Ferran. Història del Mapa Municipal de Catalunya. Barcelona: Generalitat de Catalunya, Dir. Gral. Admin. Local, 2002. ISBN 84-393-5954-3.
* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
* ↑ «Excaven al poblat ibèric de Can Cendra 36 anys després». [Consulta: 10 juliol 2021].
* ↑ «Estanyol». enciclopèdia.cat. Gran Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Alcover, Antoni M.; Moll, Francesc de B. «Estanyol (Bescanó)». A: Diccionari català-valencià-balear. Palma: Moll, 1930-1962. ISBN 8427300255.
# Francesc Marcer i Oliver

Francesc Marcer i Oliver (Vilafranca del Penedès 1836 - Sant Pere de Ribes 1919) fou un propietari rural i mecenes de la població de Sant Pere de Ribes, a la comarca del Garraf.
Francesc Marcer Oliver va néixer a Vilafranca el 1836. La seva família era propietària de la masia de Can Coll i, malgrat que vivia a Barcelona, tenia una forta estima per la població de Sant Pere de Ribes, on passava llargues temporades. Fou germà del religiós i científic Pere Marcer i Oliver.
L'agost de 1902 comprà els terrenys per a l'església de Sant Pere de Ribes i en finançà la construcció fins a la seva inauguració el 1910. Francesc Marcer va morir el 1919 a la masia de Can Coll i va ser enterrat al presbiteri de l'església.

## Referències

* ↑ «El document del mes». Ajuntament de Sant Pere de Ribes, 01-03-2015. [Consulta: 25 març 2023].
* ↑ El corresponsal «Crònica de Sant Pere de Ribes: D.Francisco Marcer i Oliver». El Vilanoví, 04-10-1919.
* 1 2 3 «Separata : Un segle de l'Esglèsia Nova de Ribes by Gerard Gomez - Issuu». [Consulta: 25 març 2023].
# Fundació Acadèmia de futbol L'Hospitalet

La Fundació Acadèmia de Futbol l'Hospitalet és un club de futbol de l'Hospitalet de Llobregat, fundat l'any 2021, arran de la fusió dels clubs CE Pubilla Casas i el CF Santa Eulàlia.
La primera junta directiva està formada per José Manuel Banderas, president i anterior president del CF Santa Eulàlia, i Lluís Dorado, vicepresident i anterior president del CE Pubilla Casas.

## Referències

* ↑ «Neix la Fundació Acadèmia L'Hospitalet de la unió entre el CE Pubilla Casas i el CF Santa Eulàlia» (en catala). golcat.cat.
* ↑ «Entrevistem José Manuel Banderas i Luís Dorado, Fund. Acadèmia L'H». lhdigital.cat.

## Enllaços externs

* Fundació Acadèmia L'Hospitalet
# La Salle Montcada

El col·legi La Salle Montcada és un centre educatiu del municipi de Montcada i Reixac. Està situat al carrer de Sant Joan Baptista Salle, 1, entre els rius Ripoll i Besòs, al centre del poble. El seu fundador va ser Joan Baptista de la Salle.
El col·legi La Salle és present a Montcada i Reixac des de 1910. L'any 1936 funcionà com a escola laica, a causa de la Guerra Civil, fins a l'any 1939. Amb les inundacions de l'any 1962, van haver de reconstruir el col·legi. L'any 1966 es va inaugurar un segon edifici. I el 1971, un tercer edifici per l'augment del nombre d'alumnes. Amb motiu del 75è aniversari, l'any 1985 es va publicar el llibre Un col·legi que fa un poble. 1910 / 1985. La Salle Montcada. El 1998 s'inaugurà un nou edifici per adaptar-se a la LOGSE (1990). Es va publicar un altre llibre el 2010 per celebrar els 100 anys de l'escola: La Salle Montcada 1910-2010. 100 anys fent poble. El col·legi rep el certificat ISO 9001 per un ensenyament de qualitat.

## Referències

* ↑ «La Salle Montcada» (en català). [Consulta: 10 novembre 2015].
* ↑ Dulcet i Pedrola, Maria Teresa. La Salle Montcada, 1910-2010: 100 anys fent poble. Col·legi La Salle Montcada, 2009.
# La Veu del Poble

La Veu del Poble fou un grup de música folk lleidatà de finals dels anys seixanta del segle xx, format per joves influenciats pel gòspel i la música folk catalana i nord-americana, que va estar en actiu des de 1968 fins al 1972.
El conjunt inicial fou constituït pels intèrprets Jordi Aixalà Trilla, flautes, harmònica i veu; Antonio Artigues Artigas, contrabaix, guitarra i veu; Josep Clotet Sopeña, flauta, harmònica, guitarra i veu; Jordi Codina Peremiquel, percussió; Eloy Gomà Galceran, guitarra i veu; Darío Ibáñez Martín, guitarra, banjo i veu; Albert Prado Villarreal, guitarra i veu, i Marco Antoni Remacha Grau, guitarra, flauta i veu. Aviat s'afegirien, en diverses etapes, noies guitarristes i veus femenines com Paquita Vidal, Mercè Pigem, Núria Trepat, Montse Viñas (durant l'any 1969), Marimé Mejón, Neus Cases, Gemma Rodamilans, Maria José Blavia (durant els anys 1970-71) i Maria Jesús Oteyza (des del 1969 al 1971).
El seu repertori musical integrà composicions de músics i activistes com Pete Seeger, Bob Dylan, els catalans Setze Jutges o el grup The Kingston Trio, dels quals farien la primera adaptació al català de la cançó M.T.A. (1950), un estàndard del Folk americà, que titularien La Joventut Tindrà Veu. Així mateix, el grup inclogué composicions pròpies com ara la Cançó de l'alegria o Flor de Vent, un homenatge al poeta i escalador Joan Enric Farreny Sistac, mort en accident a la muntanya, que va ser estrenada en l'esdeveniment tribut que portà el mateix títol l'any 1976, per al qual La Veu del Poble es retrobà. Tot i que el pes de la paraula en el seu repertori era cabdal, també van conrear música instrumental com ara Ponle la cola al cometa.
La Veu del Poble protagonitzà, junt amb altres grups lleidatans com Plats i Olles, la Samfaina, Can 64, Grup Folk Sícoris i cantautors com Joan Enric Farreny Sistac, els festivals multitudinaris de música folk portats a terme al Palau de Vidre, al Cinema Fémina, al Pavelló Antorxa i a d'altres espais públics i teatres de Lleida, alguns d'ells retransmesos pel programa “Hora Punta” de Pedro Manuel "Peter" Garcia Fenosa a Radio Lleida, qui faria una entrevista al grup folk La Veu del Poble l'any 1970.

## Referències

* 1 2 3 4 DE CASTRO, Javier; ORÓ, Àlex; RUIZ, Josep M. Quan Lleida era ye-yé: Música "moderna" i societat (1960-1975). Lleida: Pagès editors, 01/04/2005, p. 90, 120,188, 189, 190, 193, 196, 210, 222, 254, 255, 291, 299, 343, 363. ISBN 84-9779-261-0.
* 1 2 3 4 «"LA VEU DEL POBLE" Grup Folk». La Veu del Poble, 19-11-2022. [Consulta: 28 gener 2023].