OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Elsa Regnell

Elsa Albertina Regnell, posteriorment Holmberg, (Estocolm, 29 de maig de 1889 – Estocolm, 1 de gener de 1967) va ser una saltadora sueca que va competir als Jocs Olímpics d'Estiu de 1912.
Va prendre part en la prova de palanca de 10 metres del programa de salts, en la qual va finalitzar en quarta posició. La seva germana Lisa guanyà la medalla de plata en aquesta mateixa competició, mentre el seu germà Nils fou nedador olímpic.

## Referències

* ↑ «Elsa Regnell Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 19 de maig 2011. [Consulta: 15 juliol 2016].
* ↑ Elsa Regnell. Swedish Olympic Committee
# Pedro Riera

Pedro Riera (Barcelona, 1 de desembre de 1965) és escriptor i guionista de còmic. Llicenciat en ciències de la informació per la Universitat Autònoma de Barcelona, va treballar durant tretze anys a la televisió, al cinema i a la publicitat, principalment en les àrees de producció i de realització. L'any 2000, després d'una estada de dos anys vivint a Bòsnia, decideix abandonar la seva professió fins aleshores per tal de fer d'escriptor. El 2007 passa a centrar-se en la novel·la infantil i juvenil. La seva primera incursió en el món del còmic, El coche de Intisar, té lloc després de viure un any al Iemen.

## Obra
### Novel·la

* Heridas de guerra (Verbigracia, 2004)
* Un alto en el campo de los mirlos (Verbigracia, 2005)
* La llegenda del bosc sense nom (Alfaguara, 2007)
* La criatura del bosque (EDEBÉ, 2009)
* Home Llop. 1: El furtiu (EDEBÉ, 2011)
* Home Llop. 2: Els Bersekir (EDEBÉ, 2012)
* Home Llop. 3: La fúria (EDEBÉ, 2012)
* La tomba d'Aurora K. (EDEBÉ, 2014)
* Cara de otro (Anaya, 2015)
* El ladrón de croquetas (Anaya, 2016)

### Còmic

* El coche de Intisar (Glénat, 2011), amb il·lustracions de Nacho Casanova.
* Intisar en exil (Delcourt, 2018), amb il·lustracions de Sagar.

## Premis i reconeixements
### Novel·la

* Premi CCEI 2008 per La llegenda del bosc sense nom.
* Premi El Templo de las Mil Puertas 2010 per La criatura del bosque.
* Premi Edebé de Literatura Juvenil 2014 per La tomba d'Aurora K.
* Premi El Templo de las Mil Puertas 2015 per La tomba d'Aurora K.
* Premi de Literatura Infantil Ciudad de Málaga 2015 per Cara de otro.

### Còmic

* Premi France Info 2013 per El coche de Intisar.
* Premi dels lectors del IV Saló del Còmic Social de Santa Coloma 2013 per El coche de Intisar.

## Referències

* ↑ Fermín Robles «El periodista barcelonés Pedro Riera centra su última novela en la reconstrucción de Kosovo tras la guerra» (en castellà). El País, 24-02-2006.
* ↑ Lidia Casado «Ressenya de Cara de otro» (en castellà). Anika entre Libros.
* ↑ «Con un hambre tremenda después de disfrutar de El ladrón de croquetas» (en castellà). Menudo Castillo. Arxivat de l'original el 2018-09-16 [Consulta: 16 setembre 2018].
* ↑ «Lecturas: El coche de Intisar, de Pedro Riera y Nacho Casanova» (en castellà). El Coleccionista de Tebeos, 11-02-2012.
* ↑ Mónica G. Prieto «El coche de Intisar, un cómic destinado a derribar clichés» (en castellà). Cuarto Poder, 08-01-2017.
* ↑ Culturebox «La Voiture d'Intisar de Pedro Riera, prix France Info de la BD» (en francès). France Info, 24-01-2013.

## Enllaços externs

* Entrevista a Pedro Riera dins El Templo de las Mil Puertas (castellà)
* Entrevista a Pedro Riera dins La Huella Digital Arxivat 2018-09-16 a Wayback Machine. (castellà)
# Paulus Fabi Pèrsic

Paulus Fabi Pèrsic (en llatí: Paulus Fabius Paul. f. Q. n. Persicus) va ser un magistrat romà. Era fill de Paulus Fabi Màxim i formava part de la gens Fàbia. El cognomen Pèrsic el deu al fet que un avantpassat seu, Luci Emili Paulus Macedònic, va derrotar el darrer rei de Macedònia, Perseu, l'any 146 aC.
Va ser nomenat cònsol l'any 34 juntament amb Luci Vitel·li. Segons diu Sèneca, va ser famós pel seu caràcter llicenciós.

## Referències

* ↑ Sèneca. De Beneficiis IV,31
* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 209.
# Pic de Comaloforno

El Comaloforno és una muntanya que es troba en el terme municipal de la Vall de Boí, a l'Alta Ribagorça; i dins el Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici.
«Coma-lo-forno és coma de la forna. Una forna, en el país és una coveta o forat en la roca, com la que s'obre a la cresta d'aquest pic».
El pic, de 3.029,2 metres, es troba en la cresta del Massís del Besiberri, en el tram que separa l'occidental Vall de Besiberri i l'oriental Capçalera de Caldes. També és l'etrem nord-occidental del Massís de Comalestorres. Està situat al sud del Besiberri Sud, al nord de la Punta de Passet i a l'oest del Portell de Comaloforno.
En ell està situat el vèrtex geodèsic 257068006 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya.
Aquest cim està inclòs al llistat dels 100 cims de la FEEC.

## Rutes

* Capçalera de Caldes: via Pantà de Cavallers, Pas de l'Ós i Estany Gelat de Comaloforno; aquesta és la ruta més habitual.
* Vall de Llubriqueto:
** pel Barranc de Llubriqueto: via Planell de Llubriqueto, Coma de l'Estapiella, Estany de la Llosa, Estanyet de Comaloforno i Portell de Comaloforno.
** pel Barranc de Llubriqueto: via Planell de Llubriqueto, Estany Gémena de Baix, Estany Gémena de Dalt, Estanys Gelats i Coll d'Abellers.
* Vall de Besiberri: via Barranc de Besiberri, Estany de Besiberri, Refugi de Besiberri i Coll d'Abellers.

## Referències

* ↑ Toponímia de la Vall de Boí Arxivat 2010-03-17 a Wayback Machine.. [Consulta: 12/06/2011]
* ↑ ICC - Institut Cartogràfic de Catalunya. Comaloforno. [Consulta: 22/09/2013]
* ↑ ICC - Institut Cartogràfic de Catalunya. Cims emblemàtics de Catalunya: Comaloforno. [Consulta: 22/09/2013]
* ↑ «Repte 100 cims». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 28 de març 2019. [Consulta: 3 febrer 2018].
* ↑ Editorial Alpina. Vall de Boí [mapa], Primera edició, 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (febrer 2001)

## Bibliografia

* Editorial Alpina. Vall de Boí [mapa], Primera edició, 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (febrer 2001)
* Institut Cartogràfic de Catalunya. Parc Nacional d'Aigües Tortes i Estany de Sant Maurici [mapa], Segona edició, 1:25.000. (abril 1998)
# Pere Ponsa i Sala

Pere Ponsa i Sala (Breda, 16 de març de 1904 - Breda, 29 de maig de 2000) fou un futbolista català de la dècada de 1920.

## Trajectòria

Fou jugador de la l'Olímpic FC de Breda els primers anys de la dècada de 1920. L'any 1925 fitxà pel FC Barcelona, club on romangué dues temporades. A continuació marxà a Suïssa, on continuà la pràctica del futbol, al Servette FC i a l'Étoile Carouge FC.

## Referències

* 1 2 3 4 Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
* ↑ «Sepelio de Pere Ponsa en Breda». Mundo Deportivo, 30-05-2000. [Consulta: 9 gener 2017].
* ↑ «Estadístiques de Pere Ponsa Sala». FC Barcelona Players. FC Barcelona. [Consulta: 30 desembre 2022].
* ↑ «Servette Football Club». Jacques Ducret. [Consulta: 9 gener 2017].
* ↑ «Resultats Servette 1930-31». super-servette.ch. [Consulta: 9 gener 2017].
# Philipp Furtwängler

Philipp Furtwängler (Elze, 21 d'abril de 1869 - Viena, 19 de maig de 1940) va ser un matemàtic alemany.
Furtwängler va néixer en una família de músics constructors d'orgues; un dels seus cosins va ser el famós director d'orquestra Wilhelm Furtwängler. Després d'estudiar al sei poble natal i al institut de Hildesheim, va ingressar el 1889 a la universitat de Göttingen en la qual va tenir com professors grans matemàtics com Klein, Bürkhardt o Schönflies. El 1896 va defensar la seva tesi doctoral sobre teoria de nombres sota la direcció de Felix Klein.
Després de graduar-se, Furtwängler va ser assitent del Institut de Física de la Universitat Tècnica de Darmstadt i del Institut Geodèsic de Potsdam, abans de començar la seva carrera docent a la Landwirtschaftliche Hochschule (Escola Superior Agrària) de Bonn (1904-1907), a la Universitat Tècnica d'Aquisgrà (1907-1910) i a la universitat de Bonn (1910-1912).
El 1912, quan ja era conegut com un teòric de nombres, va ser nomenat professor de la universitat de Viena en la qual va donar classes fins a la seva jubilació el 1938. Tot i que a partir de 1916 estava impossibilitat i havia de donar les seves classes des d'una cadira de rodes, amb un assistent que escrivia les equacions a la pissarra, les seves classes sempre eren plenes de gent. Entre els seus alumnes es compta Kurt Gödel qui, segons va manifestar ell mateix, va deixar la física per les matemàtiques pures gràcies a la influència de Furtwängler.
El seu nom està associat a la demostració del teorema de l'ideal principal, que va demostrar el 1929, seguint les passes d'Emil Artin en la demostració del novè problema de Hilbert.
Per les seves contribucions a les matemàtiques, va ser escollit membre de l'Acadèmia Austríaca de Ciències el 1927 i de l'Acadèmia Prussiana de les Ciències el 1931.

## Referències

* ↑ Chang, 2011, p. 324.
* ↑ Hofreiter, 1941, p. 219.
* ↑ Hofreiter, 1941, p. 220.
* ↑ Zong, 2009, p. 25.
* ↑ Frank, 2005, p. 257.
* ↑ Chandler i Magnus, 1982, p. 124-133.
* ↑ Zong, 2009, p. 26.

## Bibliografia

* Chandler, Bruce; Magnus, Wilhelm. The History of Combinatorial Group Theory (en anglès). Springer, 1982. ISBN 978-1-4613-9489-1.
* Chang, Sooyoung. Academic Genealogy of Mathematicians (en anglès). World Scientific, 2011. ISBN 978-981-4282-29-1.
* Frank, Wilhelm. «Modern Logic and Mathematics in and from Vienna - A personal view». A: Peter Weibel (ed.). Beyond Art: A Third Culture (en anglès). Springer, 2005, p. 256-262. ISBN 978-3-2112-4562-0.
* Hofreiter, Nikolaus «Nachruf auf Philipp Furtwängler» (en alemany). Monatshefte für Mathematik und Physikr, Vol. 49, Num. 1, 1941, pàg. 219-227. DOI: 10.1007/BF01707300. ISSN: 0026-9255.
* Zong, Chuanming «Geometry of Numbers in Vienna» (en anglès). The Mathematical Intelligencer, Vol. 31, Num. 3, 2009, pàg. 25-31. DOI: 10.1007/s00283-009-9042-1. ISSN: 0343-6993.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Philipp Furtwängler» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
# Philipp Heinrich Erlebach

Philipp Heinrich Erlebach (Esens, 25 de juliol de 1657 - Rudolstadt, 17 d'abril de 1714) fou un compositor barroc alemany.

## Vida

Erlebach va néixer a Esens, Baixa Saxònia, fill de Johann Philipp Erlebach, un músic de la cort del Comte Ulrich II de Frísia Oriental, on el jove Erlebach va rebre la seva formació musical inicial.
Per les seves qualitats musicals Erlebach va ser cridat el 1678 a la cort del Príncep Albrecht Anton de Schwarzburg-Rudolstadt, Turíngia. L'any 1681 va ser anomenat mestre de capella de la cort de Turíngia, un càrrec que va exercir al llarg de 33 anys, fins a la seva mort a l'edat de 56 anys.

## Obres

Les seves composicions inclouen peces orquestrals i de música de cambra, òperes, cantates, misses i oratoris.
Erlebach fou un prolífic compositor, però la majoria de les seves obres (per sobre de les 1000 composicions), que van adquirides a la mort d'Erlebach per la seva viuda a la cort de Schwarzburg-Rudolstadt, va ser destruïda l'any 1735 durant un incendi a la ciutat de Rudolstadt. Com a resultat, la música d'Erlebach va ser gairebé oblidada per complet. Només 70 composicions van sobreviure a l'incendi, aproximadament un 7 per cent de la seva producció, d'algunes d'elles només el manuscrit original.
Es van recuperar aproximadament 90 de les seves cantates, d'un total de més de 400. El material destruït també va incloure 24 misses i com a mínim sis cicles complets de cantates anuals per a l'església luterana. Erlebach va compondre també música vocal seglar i cançons, publicades el 1697 en una col·lecció titulada "Harmonische Freude musicalischer Freunde", la qual conté més de 75 d'aquestes peces. De les més de 120 obres instrumentals que es creu que va compondre Erlebach, només 13 van sobreviure a l'incendi.

## Referències

* ↑ «Philipp Heinrich Erlebach» (en alemany), Esens - Museen und Sehenswertes. Arxivat de l'original el 2016-08-18. [Consulta: 25 juliol 2016].
* ↑ Historical Anthology of Music: Baroque, rococo, and pre-classical music

## Bibliografia

* Bernd Baselt i Dorothea Schroeder, Diccionari de Música i Músics New Grove
* Baselt, Bernd. Der Rudolstädter Hofkapellmeister Philipp Heinrich Erlebach, 1963.
* Baselt, Bernd. Dau Musikaliensammlung der Schwarzburg-Rudolstädtischen Hofkapelle unter Philipp Heinrich Erlebach, Traditionen und Aufgaben der hallischen Musikwissenschaft, 1963, p. 105-134.
* Scheitler, Irmgard. Deutschsprachige Oratorienlibretti: von den Anfängen bis 1730, 2005. ISBN 3-506-72955-1.

## Enllaços externs

* Introducció sobre l'obra de Philipp Heinrich Erlebach
* Sonates
* Philipp Heinrich Erlebach und die Rudolstädter Hofkapelle, Karlheinz Schönheid Arxivat 2015-11-23 a Wayback Machine.
# Pierre de Ronsard (rosa)

'Pierre de Ronsard', també coneguda com a 'Eden Rose 85', 'Eden', 'MEIviolin', és una cultivar de rosa que va ser desenvolupat pel roserista francès Francis Meilland. El seu nom és una referència al poema més cèlebre del poeta del Renaixement Pierre de Ronsard (1524-1585) : «Mignonne, allons voir si la rose...» (Maca, anem a veure si la rosa...)

## Descripció

Es tracta d'un roser enfiladís de flors grans i molt dobles seguint la forma de les roses antigues, globulars, d'un color que forma un degradat des del rosa carmí al centre al rosa pàl·lid a l'exterior. No és perfumat. Les flors es troben en grups de dues o tres i la floració s'estén entre abril i octubre. El fullatge és verd viu. És un roser vigorós i resistent a les malalties, tot i que sensible a certs paràsits (àcars). La planta pot arribar als deu metres. És resistent al fred (zona 6).

## Llinatge

Aquesta varietat és el resultat de l'encreuament següent: ['Danse des Sylphes' x 'Haendel'] x 'Kalinka'.

## Distincions

* Rosa favorita del món, maig 2006. Aquesta distinció li va ser concedida durant la 14a « convenció mundial de la rosa » a Osaka (Japó).

## Referències

* ↑ Roses et jardins, Marie-Thérèse Haudebourg, Hachette, Paris, 2005, ISBN 2-01-236947-2, pàg. 206.

## Vegeu també

* Pierre de Ronsard
* Rosa
# Pierre Étienne Rémillieux

Pierre Étienne Rémillieux (Vienne (Isère), 1811 - Lió, 1856) fou un pintor francès. Alumne del Claude Bonnefond i l'Augustin Thiérrat a l'École nationale des beaux-arts de Lyon, va exposar al Salon de Paris (1841-1855), va obtenir una medalla de tercera classe el 1841 i de segona el 1847.

## Obres exposades en museus

* Lió, Musée des Beaux-Arts, Groupe de fleurs dans une coupe de fleurs, - Fleurs et fruits,
* Montpeller, Musée Fabre, Vase de Fleurs.

## Referències

* ↑ Portraitistes lyonnais, 1800-1914. Le Musée, 1986, p. 221.

## Bibliografia

* Gazette des Beaux-Arts, 1861, volume 10, 104, 165.
* Elisabeth Hardouin-Fugier et Etienne Graffe, Les Peintres de fleurs en France de Redouté à Redon, Les Éditions de l'amateur, Paris, 1992.
# Platja de la Punta des Falcó

La platja de la Punta des Falcó, o platja de sa Vinya Espatllada, és una petita platja natural del municipi de Begur (Baix Empordà), situada sota la punta des Falcó, entre el cap de Begur, al nord-est, i la platja Fonda, al sud-oest. Accessible només per mar, ja que els penya-segats no permeten l'accés per terra. Té una longitud de 18 m i una amplada de 15 m, formada per sorra gruixuda i grava.
El nom de sa Vinya Espatllada prové de que antigament hi havia vinyes plantades, que un despreniment de terres va destruir, deixant el paisatge actual.

## Referències

* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* 1 2 «Platja El Falcó o Sa Vinya Espatllada». Red Costa Brava.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
# Pestxani

«Pestxani» té aquests significats:
* Pestxani (Tsibanobalka), localitat del krai de Krasnodar, a Rússia
* Pestxani (Novoberezanski), localitat del krai de Krasnodar, a Rússia
* Pestxani (Lvóvskoie), localitat del krai de Krasnodar, a Rússia
* Pestxani (Tbilísskaia), localitat del krai de Krasnodar, a Rússia
* Pestxani (Stàvropol), localitat del krai de Stàvropol, a Rússia
* Pestxani (Volgograd), localitat de l'óblast de Volgograd, a Rússia
* Pestxani (Calmúquia), localitat de la república de Calmúquia, a Rússia
# Pestum

Pestum és una pintura sobre tela feta per Baldomer Galofre i Giménez el 1889 i que es troba conservada actualment a la Biblioteca Museu Víctor Balaguer, amb el número de registre 2082 d'ençà que va ingressar el 26/10/1892, provinent la col·lecció privada de l'autor de l'obra.

## Descripció

Paisatge del camp romà, representa un paisatge de Paestum (a la província de Salern) amb un turó de rocall i vegetació d'arbusts i flors, a la dreta, i una petita esplanada al quadrant inferior esquerra. Al fons, el cel amb núvols blancs.

## Inscripció

Al quadre s'hi pot llegir la inscripció B. GALOFRE.

## Bibliografia

* Trullén, Josep Maria (dir.). Biblioteca Museu Víctor Balaguer. Guia de les col·leccions del museu. 2001. Vilanova i la Geltrú: Organisme Autònom Biblioteca Museu V.Balaguer, 2001. B-10-437/2001. ISBN 84-931438-3-9.

## Enllaços externs

* Biblioteca Museu Víctor Balaguer, web oficial
# Pom

«Pom» té aquests significats:
* Pom (botànica), tipus de fruit complex produït per plantes de la família de les rosàcies
* Pom de dalt, part d'un castell (torre humana) que comprèn els tres últims pisos formada pels dosos, l'aixecador i l'enxaneta
* Pom o maneta, mecanisme que serveix per obrir i tancar portes, calaixos i altres elements del mobiliari
Viccionari
# Polimàstides

Els polimàstides (Polymastiida) són un ordre de demosponges de la subclasse Heteroscleromorpha que es troba als oceans de tot el món. Una característica diagnòstica útil dels membres d'aquesta família és la presència de nombroses papil·les superficials, encara que algunes altres esponges també les presenten.

## Taxonomia

L'ordre Polymastiida inclou una sola família (Polymastiidae) amb 16 gèneres i espècies:
* Acanthopolymastia
* Astrotylus
* Atergia
* Koltunia
* Polymastia
* Proteleia
* Pseudotrachya
* Quasillina
* Radiella
* Ridleia
* Sphaerotylus
* Spinularia
* Tentorium
* Trachyteleia
* Tylexocladus
* Weberella

## Referències

* ↑ «North East Atlantic Taxa» ( PDF) (en anglès). Tjärnö Marine Biological Laboratory. Arxivat de l'original el 2007-07-09. [Consulta: 1r agost 2020].
* ↑ Borges, Michelle Kelly-; R. Bergquist, Patricia «Revision of Southwest Pacific Polymastiidae (Porifera: Demospongiae: Hadromerida) with descriptions of new species of Polymastia Bowerbank, Tylexocladus Topsent, and Acanthopolymastia gen. nov. from New Zealand and the Norfolk Ridge, New Caledonia» (en anglès). New Zealand Journal of Marine and Freshwater Research, 31(3), 1997, pàg. 367–402. DOI: 10.1080/00288330.1997.9516772.
* ↑ «Polymastiidae Gray, 1867» (en anglès). WoRMS.
# Polimorfisme (llengua)

El polimorfisme lingüístic és el fenomen segons el qual coexisteixen dues o més unitats lèxiques, formalment relacionades, que serveixen per a expressar el mateix concepte.
En català aquest fenomen s'observa especialment en la morfologia verbal. Per exemple, la primera persona del singular del present d'indicatiu es pot escriure (i pronunciar) cant (forma que reflecteix la parla baleàrica majoritària), canto (forma del català central, tant oriental, pronunciat cantu, com occidental, pronunciat canto), cante (forma majoritària de la parla valenciana) o canti (forma pròpia de la parla rossellonesa).
Viccionari
# Pierre Guichot

Pierre Guichot (1877-) va ser un arquitecte francès.
Arquitecte de projectes com el Argentino Hotel de Piriápolis, l'habitatge ubicat a Azuniga 1505 al barri Recoleta a Buenos Aires (Argentina), entre d'altres. El Petit Hotel a Riobamba 270 posteriorment demolit, a 2023 estudis del canal Crónica TV. Va realitzar el projecte del templet del Cerro San Antonio.
Va contreure matrimoni amb Carlota Leondrina.

## Obra

L'obra de Guichot inclou:
* 1830, Argentino Hotel de Piriápolis, Uruguay.
* L' habitatge ubicada al carrer Azuniga 1505, Argentina.
* L' habitatge ubicada al carrer French 2287, Argentina.
* L' habitatge ubicada al carrer Yrigoyen 2188, Argentina.
* L' habitatge i locals ubicada al Avinguda de Mayo 1401, Argentina.
* Petit Hotel ubicada al carrer Riobamba 270, Argentina.

## Referències

* ↑ Universitat de la República. «Patrimonio ducumental». Arxivat de l'original el 10 de gener de 2023. [Consulta: 10 gener 2023].
* ↑ La Unión. «Salud, arquitectura y arte: el valor patrimonial del Gandulfo», 12-02-2021. Arxivat de l'original el 10 de gener de 2023. [Consulta: 10 gener 2023].
* ↑ Alejandro Machado. «Arquitectes francesos a Argentina», 27-12-2022. Arxivat de l'original el 10 de gener de 2023. [Consulta: 10 gener 2023].
# Pietro Summonte

Pietro Summonte (1463 - 1526) va ser un humanista del Renaixement italià originari de Nàpols, membre del "Cercle d'amics de l'estil de Ciceró", que constituiria l'Academia Pontaniana. La cura de Summonte conservant la seva correspondència sobre temes artístics amb el venecià Marcantonio Michiel resulta un arxiu preciós per als historiadors d'art. El seu poema essencial va ser el Canzone intitulata Aragonia. Jacopo Sannazaro i Benedetto Cariteo li van adreçar versos, en llatí i vernacle, i Sannazaro els va confiar el seu Arcàdia, que havia circulat en manuscrit des del voltant de 1485, però del qual varen aparèixer edicions pirates a Venècia (1502), en una impressió acuradament corregida per Segismundo Mayr (1504), en què Brian Richardson ha detectat revisions que acostaven la llengua més a prop de la de Boccaccio i Petrarca, de manera que perdés moltes de les seves formes dialectals del sud. Summonte, que va prendre la direcció de l'Accademia Pontaniana després de la mort de Pontano (1503), va editar els dos llibres de la publicació de Pontano d'hendecasíl·labs, als quals va subtítular Baiae.

## Notes

* ↑ La família va obtenir el seu nom de la localitat de Summonte (de Submonte, ja que està localitzat al peu del Mont Partenio), prop d'Avellino.
* ↑ L'obra de Ciceró Laelius de Amicitia, un dels seus primers treballs publicats a Nàpols, era "indubtablement molt influent entre el cercle d'humanistes Napolitans", va suggerir Shulamit Furstenberg-Levi, referint-se als passatges del diàleg en llatí de Pontano a Aegidius. Furstenberg-Levi, Shulamit. «The Fifteenth Century Accademia Pontaniana: an Analysis of its Institutional Elements». A: History of Universities (en anglès). vol.21. Oxford University Press, 20 de juliol de 2006, pàg. 57. ISBN 978-0-19-929738-2 [Consulta: 17 maig 2012].
* ↑ L'Academia Pontaniana de Nàpols va revifar sota l'ímpetu de Benedetto Croce el 1892, i continua publicant el seu Atti anualment: (lloc web oficial Arxivat 2006-12-12 a Wayback Machine.).
* ↑ La seva carta a Michiel de 20 de març de 1524, on denuncia l'estat de l'art a Nàpols, i el treball que estaven realitzant allà els pintors holandesos, va ser publicada per Fausto Niccolini, a L'arte napoletana del Rinascimento (Nàpols) 1925:161-63.
* ↑ «(Brigham Young University) textos del Renaixement: Sannazaro». Arxivat de l'original el 2008-04-15. [Consulta: 16 maig 2012].
* ↑ Brian Richardson, Print Culture in Renaissance Italy: The Editor and the Vernacular Text, 1470-1600 (1994:59); L. Monti Sabia, "Pietro Summonte e l'Editio princeps delle opere del Pontano" L'Umanesimo Umbro, Perugia 1978:451-473.
# Pont-en-Ogoz

Pont-en-Ogoz és un municipi suís del cantó de Friburg, situat al districte de la Gruyère. Aquest municipi es va crear el 2003 amb la unió d'Avry-devant-Pont, Gumefens i Le Bry.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].