OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Goyescas (pel·lícula)

Goyescas és una pel·lícula musical espanyola dirigida per Benito Perojo en 1942 i protagonitzada per Imperio Argentina, Rafael Rivelles i Armando Calvo. La pel·lícula és una adaptació de l'òpera Goyescas d'Enric Granados, qui alhora es va inspirar en els cartrons per a tapissos de Francisco Goya. La música fou adaptada per José Muñoz Molleda afegint coples de Rafael de León i Manuel Quiroga.

## Sinopsi

Ambientada a Madrid, entre fins del segle xviii i principis del XIX. La comtessa de Gualda i la famosa cançonetista Petrilla s'assemblen molt físicament, tant que molta gent les confon. Però un dia descobreixen que estimen al mateix home, el marquès de Nuévalos, sorgirà entre elles una terrible rivalitat que resoldran a base de coples i episodis que recreen les pintures de Goya.

## Repartiment

* Imperio Argentina com Petrilla / Condesa de Gualda.
* Rafael Rivelles com Fernando Pizarro.
* Armando Calvo com Luis Alfonso de Nuévalos.
* Manolo Morán com Amo del mesón.
* Marta Flores com Pepa, La Gitana.
* Juan Calvo com Bandit 1.
* Xan das Bolas com Miguel.
* Ramón Martori com Corregidor.
* Antonio Casas com a Paquiro.
* José Latorre com Ministre.
* Manuel Requena com Ventero.
* Eloísa Muro com Reina.
* María Vera com Maja.
* Marina Torres com Donzella de la condesa.
* Antonio Bayón com Bandit 2.
* Carmen Ponce de León com Dona.

## Premis

La pel·lícula va rebre el premi de la biennal a la 10a Mostra Internacional de Cinema de Venècia (1942). També va rebre el sisè premi als Premis del Sindicat Nacional de l'Espectacle de 1943.

## Referències

* ↑ Bentley p.106
* ↑ Cine español y teatro lírico (6). Goyescas (Benito Perojo, 1942), per Fernando Carmena
* ↑ «The 30s». [Consulta: 11 octubre 2013].
* ↑ Santiago Pozo Arenas La industria del cine en España: legislación y aspectos económicos, 1896-1970, p. 56-57, Universitat de Barcelona, 1984

## Bibliografia

* Bentley, Bernard. A Companion to Spanish Cinema. Boydell & Brewer 2008.
# Helmut Cämmerer

Helmut Cämmerer (Hamburg, 5 de maig de 1911 - Buchholz in der Nordheide, 4 d'octubre de 1997) fou un piragüista alemany que va competir durant la dècada de 1930.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics de Berlín, on guanyà la medalla de plata en la competició del K-1 1000 metres del programa de piragüisme.
En el seu palmarès també destaquen dos campionats nacionals de K-1 i una medalla de plata al Campionat del món en aigües tranquil·les de 1938.

## Referències

* 1 2 «Helmut Cämmerer Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 7 d’octubre 2012. [Consulta: 27 desembre 2018].
# Mike Hawthorn

John Michael Hawthorn va ser un pilot de Fórmula 1 nascut el 10 d'abril del 1929 a Mexborough, Yorkshire, Anglaterra, va morir en accident de trànsit el 22 de gener del 1959. Va ser pilot de les escuderies Cooper, Ferrari, Maserati, BRM i Vanwall.
Va debutar el 22 de juny de 1952 assolí un quart lloc final al Gran Premi de Bèlgica amb un Cooper amb el que correria fins a final de temporada. L'any següent va passar a córrer per Ferrari amb qui aconseguiria la seva primera victòria, al GP de França de l'any 1953. Després de passar per diverses escuderies, no va ser fins al seu retorn a Ferrari que va tornar a assolir bons resultats.
És el pilot que s'ha proclamat campió del món de Fórmula 1 amb menys victòries en una temporada, només una, al Gran Premi de França. Fou també el primer britànic a aconseguir ser el guanyador de la categoria. Una victòria i set podis li van permetre guanyar al seu compatriota Stirling Moss, tot i que aquest va fer quatre victòries i nou podis. Això es deu en gran part a la cavallerositat del segon, que va defensar a Hawthorn a la sanció que li van aplicar al Gran Premi de Portugal, i que si no hagués intervingut hagués decantat el títol cap al seu costat. Després de guanyar el campionat, Hawthorn es va retirar de l'automobilisme.
El britànic va estar també involucrat a l'accident que va posar fi a la vida de 80 espectadors a la cursa de les 24 hores de Le Mans del 1955, el més tràgic de la història de l'automobilisme i que, a pesar de tot, no va ser suspès, fet que li va permetre assolir la victòria amb el seu Jaguar.
Uns mesos després d'obtenir el títol mundial, Hawthorn va perdre la vida a un accident de cotxe. Un dels carrers de Farnham, la ciutat on vivia, porta el seu nom.

## Palmarès

* Millor posició al campionat del món : 1r (1958) i 3r (1954)
* Curses : 47
* Victòries : 3
* Podis : 18 (3 Primers, 9 segons i 6 tercers)
* Voltes ràpides :6
* Poles : 4
| Precedit per: Juan Manuel Fangio | Campió del món de Fórmula 1 1958 | Succeït per: Jack Brabham |
# Maria Jessica Martinez

María Jessica Martínez (Posadas, el 17 de setembre de 1992) és una model i periodista argentina. Va ser coronada com a Miss Argentina el 2008 i el 2009 posicionada com una de les joves favorites pel diari espanyol 20 minutos.

## Biografia

Va néixer a Posadas, Missions. Va començar la seva carrera com a model als 14 anys i va arribar a la cimera al consagrase Miss Argentina el 2008. Ha treballat per a marques de texans als Estats Units i Colòmbia. Va estudiar lletres a la Universitat Nacional de Missions i després es va iniciar com a presentadora de notícies en un canal local a la Ciutat de Posades, Missions.
Des del 2012 s'exerceix com a periodista de Ràdio i televisió. El 2022 la model va ser reconeguda per la Revista Internacional de Models Somnis com la noia amb bellesa, després de la corona com la més bonica del seu país a Miss Argentina 2008.
El 2019 signa contracte amb la Ràdio El Mundo AM 1070 i comença entrevistes independents.El 2019 Martínez va entrevistar l'historiador argentí Alberto Lettieri a Ràdio El Mundo, i el gener del 2022 va entrevistar l'exsecretari de Comerç Interior argentí Guillermo Moreno a Cafè sense filtre Canal AMEP.

## Referències

* ↑ «Una misionera fue elegida Miss Argentina» (en castellà), 16-03-2009. [Consulta: 3 agost 2023].
* ↑ «Una misionera busca ser la más linda de Latinoamérica | EL TERRITORIO noticias de Misiones» (en castellà). [Consulta: 3 agost 2023].
* ↑ «Entre las favoritas de un portal español | EL TERRITORIO noticias de Misiones» (en castellà). [Consulta: 3 agost 2023].
* ↑ «MARIA MARTINEZ /Modelo Argentina «LA CHICA 10» – Revista Modelos Sueños Internacional» (en castellà). Arxivat de l'original el 2023-08-03. [Consulta: 3 agost 2023].
* ↑ «Canal 4 Posadas, Misiones». [Consulta: 3 agost 2023].
* ↑ «ENCUESTA DT - Mia Martinez». [Consulta: 3 agost 2023].
* ↑ «Semanario por Canal 4, con la conducción de Mia Martinez». [Consulta: 3 agost 2023].
* ↑ https://www.facebook.com/multimediosNOVA. «María Martínez, la periodista misionera que marca tendencia» (en castellà). [Consulta: 3 agost 2023].
* ↑ «MARÍA MARTÍNEZ EN CN23 - FIGURA EXCLUSIVA DE RADIO EL MUNDO AM 1070 - entrevistada por Kriss Castro.». [Consulta: 4 agost 2023].
* ↑ «Maria Martinez-editorial». [Consulta: 4 agost 2023].
* ↑ Post, E. L. «“El Sapo Pipo” se lucirá con la bella Maria Martínez y Oscar Paz» (en castellà), 01-08-2019. [Consulta: 4 agost 2023].
* ↑ «Entrevista de María Martínez a Alberto Lettieri por Radio El Mundo en Piso» (en anglès). [Consulta: 4 agost 2023].
* ↑ «Guillermo Moreno con María Martínez - Cafe sin filtro - Canal AMEP - 18/01/22». [Consulta: 4 agost 2023].
# Giovanna Mezzogiorno

Giovanna Mezzogiorno (Roma, Itàlia, 9 de novembre de 1974) és una actriu de teatre i de cinema italiana.

## Biografia

Giovanna Mezzogiorno nasqué a Roma, filla de Vittorio Mezzogiorno i Cecilia Sacchi. Després dels seus estudis d'actuació, treballà durant dos anys a París al teatre de Peter Brook. La seva carrera començà el 1995 amb l'obra Qui est là, una adaptació de Hamlet de Shakespeare, en el paper d'Ofèlia.
El 1997 feu el seu debut també al món del cinema, amb la pel·lícula Il viaggio della sposa, de Segio Rubini, guanyant el Premi Flaiano com a millor actriu. Després de Del perduto amore de Michele Pacido, el 2000 i 2001 treballà per a produccions internacionals juntament amb John Malkovich i Gérard Depardieu, però la seva fama vingué enormement després de la seva participació a L'ultimo bacio de Gabriele Muccino. Posteriorment treballà amb Stefano Accorsi, qui fou el seu company durant molt de temps.
El 2002, a la pel·lícula Il più crudele dei giorni, hi representà la periodista italiana Ilaria Alpi, qui fou assassinada a Somàlia en circumstàncies misterioses. El seu paper li valgué un Nastro d'Argento. D'altres premis li foren atorgats amb La finestra di fronte, de Ferzan Özpetek, i La bestia nel cuore, de Cristina Comencini, que fou nominada com a millor pel·lícula estrangera als Òscar de 2006. Més tard participà juntament amb l'actor espanyol Javier Bardem i l'actor estatunidenc Benjamin Bratt a l'adaptació de Mike Newell de Love in the Time of Cholera.

## Filmografia

* Il viaggio della sposa (1997)
* Del perduto amore (1998)
* Più leggero non basta (1999, telefilm)
* Asini (1999)
* Un uomo perbene (1999)
* Les Misérables (2000, minisèrie)
* L'últim petó (2001)
* Malefemmene (2001)
* Nobel (2001)
* Tutta la conoscenza del mondo (2001)
* Il più crudele dei giorni (2003)
* Entrusted (2003, telefilm)
* La finestra di fronte (2003)
* L'amore ritorna (2004)
* Stai con me (2004)
* Virginia, la monja de Monza (2004, telefilm)
* Au secours, j'ai trente ans! (2004)
* La bestia nel cuore (2005)
* AD Project (2006)
* lezioni di volo (2007)
* Notturno bus (2007)
* Love in the Time of Cholera (2007)
* Les murs porteurs (2007)
* L'amore non basta (2008)
* Palermo Shooting (2008)
* Sono viva (2008)
* Lotta (2008, curtmetratge)
* Vèncer (2009)
* La prima linea (2009)
* Basilicata coast to coast (2010)
* Mentre dormi (2010, videoclip musical)
* Vinodentro (2013)
* I nostri ragazzi (2014)
* Come diventare grandi nonostante i genitori (2016)
* Napoli velata (2017)
* La tenerezza (2017)
* La compagnia del cigno (2019, sèrie de televisió)
* Tornare (2019)
* Io ricordo. Piazza Fontana (2019, documental)
* Lacci (2020)
* Gli Indifferenti (2020)
* Educazione fisica (2022)
* Amanda (2022)

## Premis i nominacions
### Premis

* 2005: Copa Volpi per la millor interpretació femenina per La bestia nel cuore

## Referències

* ↑ Facing Windows - Giovanna Mezzogiorno, Massimo Girotti, Raoul Bova, Filippo Nigro, Serra Yilmaz, Massimo Poggio, Ivan Bacchi
* ↑ winnipegsun.com - Movies - Cholera's European fever
# Gösta Brännström

Gösta Brännström (6 d'octubre de 1926 - Skellefteå, 7 de març de 1997) va ser un atleta suec, especialista en el 400 metres, que va competir durant les dècades de 1940 i 1950.
El 1952 va prendre part en els Jocs Olímpics de Hèlsinki, on disputà dues proves del programa d'atletisme. En ambdues quedà eliminat en sèries.
En el seu palmarès destaca una medalla de bronze en els 4x400 metres al Campionat d'Europa d'atletisme de 1950. Formà equip amb Tage Ekfeldt, Rune Larsson i Lars Wolfbrandt. A nivell nacional guanyà tres títols nacionals dels 400 metres (1951, 1953 i 1956). El 1953 establí el rècord nacional dels 300 i 400 metres.

## Millors marques

* 400 metres. 47.4" (1953)

## Referències

* 1 2 Gösta Brännström a Sports Reference (arxivat)
* ↑ «Medallistes per prova». rfea.es. Federació Espanyola d'Atletisme. Arxivat de l'original el 26 d’octubre 2020. [Consulta: 22 abril 2020].
* ↑ Waśko, Janusz (1953-).. Athletics National Records Evolution : 1912-2006. GreenArt Jacek Kardasz, 2007, p. 32 i 208. ISBN 978-83-925457-0-5.
* ↑ Gösta Brännström 1926–1997. storagrabbar.se
* ↑ «Track and Field Statistics». [Consulta: 18 maig 2020].
# Gradualisme filètic

El gradualisme filètic (en anglès: Phyletic gradualism) és un model d'evolució que manté que la majoria de l'especiació és lenta, uniforme, i gradual. Quan l'evolució ocorre d'aquesta manera, ho és normalment per la transformació pausada de totes les espècies en una de nova (en un procés anomenat anagènesi). No hi ha una línia clara de demarcació entre les espècies ancestrals i les espècies que en descendeixen, a menys que ocorri la cladogènesi.
La paraula filètic deriva del grec φυλετικός phūletikos, que significa 'relacionat amb un canvi evolutiu en una sola línia de descendència sense embrancar-se'.
El gradualisme filètic està en contrast amb la teoria de l'equilibri puntuat, la qual proposa que la major part de l'evolució està aïllada en rars episodis d'evolució ràpida, en què una espècie es divideix en dues espècies diferents, seguida per un llarg període estàtic, és a dir, sense canvis.
Aquests models estan també en contrast amb la velocitat variable en l'evolució, la qual manté que les diferents espècies evolucionen en diferents taxes, i no hi ha motiu per estressar una taxa de canvi respecte a l'altra.
Autors com Richard Dawkins argumenten que aquest gradualisme de taxa constant no està present en la bibliografia professional, i que per tant aquest terme només serveix com a "home de palla" per als que propugnen l'equilibri puntuat.
En la primera edició de l'Origen de les espècies de Charles Darwin, aquest establia que "les espècies de gèneres i classes diferents no han canviat a la mateixa taxa, o en el mateix grau. En els jaciments més antics del Terciari poques closques vives es poden trobar dintre la multitud de formes extintes... Els Lingula del Silurià poc difereixen de les formes actualment vives d'aquest gènere". Lingula es troben entre els pocs braquiòpodes supervivents avui, però també se'n coneixen fòssils de 500 milions d'anys. En la cinquena edició de The Origin of Species, Darwin escriví que "els períodes durant els quals les espècies han experimentat modificació, encara que es mesurin en anys, probablement han estat més curts en comparació amb els períodes en els quals han mantingut la seva forma."

## Referències

* ↑ Eldredge, N. and S. J. Gould (1972). "Punctuated equilibria: an alternative to phyletic gradualism" In T.J.M. Schopf, ed., Models in Paleobiology. San Francisco: Freeman Cooper. p. 84.
* ↑ φυλετικός phūletikos s'origina de φυλέτης phūletēs "un de la mateixa tribu," de φυλή phulē, "clan, raça, gent", derivat de φύεσθαι phuesthai, "descendir, originar."
* ↑ Dawkins, Richard. 1996. The Blind Watchmaker. New York: W. W. Norton & Company. ISBN 0-393-31570-3
* ↑ Futuyma, Douglas. 2005. Evolution. Sunderland MA: Sinauer Associates, pp. 86-89
* ↑ Charles Darwin, 1859. On the origin of species London: John Murray. 1st edition, p. 313.
* ↑ Charles Darwin, 1869. The Origin of Species London: John Murray. 5th edition, p. 551.

## Enllaços externs

* The distinction between phyletic gradualism and punctuated equilibrium models - by Mark Ridley.
# Helmut Körnig

Helmut Körnig (Berlín, 12 de setembre de 1905 - Dortmund, 5 de març de 1973) va ser un atleta alemany, especialista en curses de velocitat, que va competir durant les dècades de 1920 i 1930.
El 1928 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Amsterdam, on va disputar dues proves del programa d'atletisme. Va guanyar la medalla de plata en la cursa dels 4x100 metres relleus, formant equip amb Georg Lammers, Richard Corts i Hubert Houben; i la de bronze en la dels 200 metres. Quatre anys més tard, als Jocs de Los Angeles, tornà a disputar dues proves del programa d'atletisme. Novament guanyà la medalla de plata en els 4x100 metres relleus, mentre en els 100 metres quedà eliminat en semifinals.
Körnig es llicencià en dret i va treballar com a periodista pel Berliner Tageblatt i com a sotsdirector de l'empresa Universum Film AG. Després de la Segona Guerra Mundial va dirigir la divisió de cinema, ràdio i fotografia del Comitè Executiu Federal de la Federació de sindicats alemanys DGB a Düsseldorf. En la dècada de 1950 fou el director de la seu de Westfalenhallen a Dortmund.

## Millors marques

* 100 metres llisos. 10.4" (diverses ocasions entre 1926 i 1931)
* 200 metres llisos. 21.0" (1928)
* 4x100 metres relleus. 40.6" (1932). Rècord del món

## Referències

* 1 2 3 4 «Helmut Körnig Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 20 de febrer 2009. [Consulta: 19 novembre 2018].
* ↑ Helmut Körnig a trackfield.brinkster.net
# John Markoff

John Markoff (nascut el 24 d'octubre de 1949) és un periodista conegut pel seu treball a The New York Times i les seves publicacions sobre i la percaça i l'arrestació del furoner Kevin Mitnick.
Markoff va néixer a Oakland i créixer a Palo Alto (Califòrnia). Va estudiar sociologia al Whitman College de Walla Walla i va graduar en sociologia a la Universitat d'Oregon el 1976.
Després del seu postgraduat, va tornar a Califòrnia, on va començar a escriure per al Pacific News Service, un sindicat de notícies alternatives amb seu a San Francisco. Va treballar com a periodista independent per a diverses publicacions, entre elles La Nació i Mother Jones. Va ser redactor de diversos publicacions sobre informàtica: el setmanari InfoWorld (1981) i Byte Magazine (1984). Des del 1985 participa en la secció de negocis del diari San Francisco Examiner, on escriu sobre Silicon Valley. El 1988 es va traslladar a Nova York i integrar la redacció de la secció de negocis del diari New York Times.
El 2013, era un dels membres de l'equip de la redacció del New York Times que van guanyar el Premi Pulitzer al Periodisme d'Investigació per una sèrie de deu articles sobre les pràctiques d'Apple Inc i altres companyies de tecnologia, en què il·lustren la faç fosca dels canvis de l'economia mundial per als treballadors i consumidors.

## Bibliografia

* The High Cost of High Tech (anglès) (L'alt cost de l'alta tecnologia), amb Lennie Siegel, 1985) ISBN 0-06-039045-X
* Takedown: The Pursuit and Capture of America's Most Wanted Computer Outlaw (amb Tsutomu Shimomura) (1995) ISBN 0-7868-6210-6
* What the Dormouse Said: How the 60s Counterculture Shaped the Personal Computer Industry, 2005, ISBN 0-670-03382-0
* «A Robot Network Seeks to Enlist Your Computer (Una xarxa de robots prova de piratejar el teu ordinador)». The New York Times, 21-10-2010.
* «John Markoff». The New York Times. Arxiu d'articles seus

## Vegeu també

* de El que va dir el Liró, 13 d'abril de 2006

## Referències

* ↑ «The 2013 Pulitzer Prize Winners - Explanatory Reporting». Pulitzer.org. [Consulta: 17 agost 2015].
* ↑ «2013 Journalism Pulitzer Winners». New York Times, 15-04-2013.
# Tractat de Londres (1867)

* Per altres significats vegeu Tractat de Londres
El Tractat de Londres (francès: Traité de Londres), també anomenat Segon Tractat de Londres en referència al Tractat de 1839 va ser un tractat internacional signat l'11 de maig de 1867. Acordat després de la Guerra Austroprussiana i la Crisi de Luxemburg, va tenir conseqüències molt importants per Luxembourg i la seva relació amb les grans potències europees.

## Efectes

L'efecte immediat del tractat, establert a l'article I, era la reafirmació de la unió personal entre el Països Baixos i Luxemburg sota la Casa d'Orange-Nassau. La Crisi de Luxemburg, que va esclatar després de l'intent de l'emperador francès, Napoleó III de comprar Luxemburg al rei neerlandès Guillem III dels Països Baixos va provocar un desequilibri en aquesta situació. D'altra banda, per Prussia era primordial mantenir Luxemburg lliure d'interferències franceses.
La neutralitat de Luxemburg, establerta en el Primer Tractat de Londres, va ser reafirmada en aquest segon tractat. Per assegurar aquest fet, les fortificacions de la Ciutat de Luxemburg, coneguda com la "Gibraltar del nord", van ser enderrocades i mai s'han reconstruït. El desmantellament de les fortificacions va durar setze anys, va costar 1,5 milions de francs, i va requerir la destrucció d'uns 24km de defenses subterrànies i 40,000 m² de casamates, bateries d'artilleria, casernes, etc. A més, es va retirar la guarnició prussiana que havia ocupat la ciutat des del Congrés de Viena de 1815.

## Referències

* ↑ Tractat de Londres, Article I
* ↑ Tractat de Londres, Article II
* ↑ Tractat de Londres, Article V
* ↑ World Heritage List - Luxembourg.
* ↑ Tractat de Londres, Article IV
# Les Masies de Sant Amanç

Les Masies de Sant Amanç és un veïnat que se situa al sud del nucli urbà de la vila d'Anglès (comarca de la Selva). Aquest veïnat consta d'un conjunt de masies disperses situades a la falda de la serra de Santa Bàrbara, en els darrers contraforts de les Guilleries. Deu el seu nom a l'ermita de Sant Amanç, situada al centre del veïnat, mencionada per primer cop l'any 1019 com a Sancti Amancii Anglensis.
La major part dels masos que componen el veïnat es troben abandonats (com Can Murtra i Can Garriga), tot i que n'hi ha actualment en rehabilitació (Can Camps i Can Manyans, entre d'altres) i alguns encara habitats (Can Coma-rodona, Can Soldat i Can Migdiada).

## Història

Sant Amanç era un ens local històric a primers del Segle XIX (Batllia d'Anglès del Vescomtat de Cabrera), però amb la fi de l'Antic Règim Senyorial, el seu terme va formar part des d'un primer moment del nou municipi d'Anglès.
Cal notar que des d'un punt de vista eclesiàstic, a principis del S. XIX el terme de Sant Amanç pertanyia ja a la parròquia de Sant Martí Sapresa.

## Referències

* ↑ «Referència a la història de l'ermita». artmedieval.net. [Consulta: 14 setembre 2011].
* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860) (en català). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
# Georges Laurent

Georges Laurent (París, 7 de juny de 1886 - Vichèi, 22 de setembre de 1964) va ser un flautista francès.

## Biografia

Georges Laurent va rebre la seva primera educació del seu oncle, l'oboista Louis Bas. Després va estudiar en privat amb Philippe Gaubert a partir de 1897, abans d'entrar al Conservatori de Música i Declamació de París el 1902, on va treballar amb Paul Taffanel i va guanyar el primer premi de la seva disciplina el 1905. Després es va incorporar a l''Orchestre Colonne.
Després de la guerra, va ser flauta principal de l'"Orquestra de la Société des concerts du Conservatoire", amb la qual va fer una gira pels Estats Units. Va romandre a Boston i va ser flauta principal de l'Orquestra de Boston fins a 1952. Va ensenyar des de 1923 al Conservatori de Nova Anglaterra, on entre els seus alumnes hi havia Claude Monteux i Robert Willoughby.
Bohuslav Martinů li va dedicar la seva Sonata per a flauta H. 306 (1945) i Daniel Gregory Mason, el seu opus 13: 3 peces per a flauta, arpa i quartet de corda (c. 1911-12, publ. 1923).

## Referències

* ↑ (anglès) Biography of Georges Laurent (1886-1964) sur
* ↑ Daniel Gregory Mason, 3 Pièces pour flûte, harpe et quatuor à cordes, op. 13: Partitura lliure a l'IMSLP.