OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Els professionals

Els professionals (títol original en anglès: The Professionals) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Richard Brooks i estrenada l'any 1966. Ha estat doblada al català.

## Argument

Grant, un magnat del petroli de Texas contracta a quatre veterans texans perquè rescatin a la seva dona, segrestada per una banda de mercenaris capitanejada per Jesús Raza, i el rastre de la qual s'ha perdut a l'altre costat de la frontera amb Mèxic.

## Comentaris

Basada en la novel·la A Mule for the Marquesa de Frank O'Rourke, aquest és un western crepuscular on l'aventura adquireix una dimensió de pessimisme vital realment commovedora. El film va renovar les esperances en un gènere que es trobava en hores baixes.

## Repartiment

* Lee Marvin: Henry "Rico" Fardan
* Burt Lancaster: Bill Dolworth
* Robert Ryan: Hans Ehrengard
* Jack Palance: Jesus Raza
* Woody Strode: Jacob "Jake" Sharp
* Claudia Cardinale: Maria Grant
* Ralph Bellamy: Mr Grant

## Referències

* ↑ «Els professionals». Ésadir.cat. [Consulta: 5 desembre 2022].
* ↑ «The Professionals» (en anglès). NYTimes.com. [Consulta: 5 desembre 2022].
# Erich Bachem

Erich Hermann Bachem (nascut el 12 d'agost de 1906 a Mülheim del Ruhr, mort el 25 de març de 1960 a Mülheim del Ruh) va ser un enginyer, dissenyador i pioner alemany en el camp de la tecnologia de coets.

## Biografia

Erich Bachem procedia d'una família de comerciants catòlics de Renania; el seu pare era farmacèutic a Mülheim del Ruhr. Després de graduar-se a l'escola secundària e la seva ciutat natal el 1925, va començar a estudiar enginyeria mecànica a la Universitat de Ciències Aplicades de Stuttgart. Aquí va entrar en contacte amb l'aviació per primera vegada.
Després de completar els seus estudis com a enginyer i després d'una estada a Berlín va ocupar el càrrec de director tècnic a la factoria Fieseler de Kassel el 1933. El 1938, Bachem es va convertir en cap del departament de desenvolupament. També es va fer un nom com a autor d'un llibre de text sobre vol a vela i planadors i una publicació sobre els avions com a mitjà de transport massiu del futur. Fins a principis de 1942, Bachem va treballar com a director tècnic a Fieseler; després va fundar Bachem Werke GmbH a Waldsee el febrer de 1942, proveïdor de la indústria aeroespacial.
Cap al final de la guerra va construir el primer avió coet tripulat vertical, el Bachem Ba 349, més conegut com a "Natter", que va completar el seu primer i únic vol de prova tripulada l'1 de març de 1945. El pilot de proves Lothar Sieber va morir en el procés.
El 1947 Erich Bachem va deixar Alemanya per traslladar-se a l'Argentina. A l'Argentina, entre altres coses, va construir una fàbrica per a guitarres.
El 1952 Bachem va tornar a Alemanya per convertir-se en el director tècnic de la companyia del seu sogre Heinrich Wilhelm Schwarz a Mülheim del Ruhr, la Ruhrthaler Maschinenfabrik Schwarz i Dyckerhoff GmbH. Allà va desenvolupar locomotores així com diverses màquines per a la mineria. Erich Bachem va ocupar aquest càrrec fins a la seva mort.

## Eriba

A partir del 1957 va construir juntament amb Erwin Hymer per a la seva companyia Hymer a Bad Waldsee diverses caravanes que van ser produïdes amb la marca Eriba (per Erich Bachem o possiblement per la seva dona Erika Bachem) i anomenades amb noms mitològics com Troll, Puck, Triton, Pan, Faun.

## Publicacions

* Die Praxis des Leistungs-Segelfliegens. Berlin: Volckmann 1932, 2. Auflage 1936
* Das Problem des Schnellstfluges. Stuttgart: Franckh 1933
* Beitrag in: Probleme aus der astronautischen Grundlagenforschung, hrsg. v. Heinz H. Koelle, 1952

## Referències

* ↑ «Bachem». [Consulta: 31 març 2020].
* ↑ Warplanes of the Luftwaffe. Londres: Aerospace Pub., 1994. ISBN 1-880588-10-2.
# Ericeira

Ericeira és una vila turística situada a 35 km al nord-oest del centre de Lisboa, a 18 km de Sintra i a 8 km de Mafra. És una freguesia portuguesa del municipi de Mafra amb 12,19km² d'àrea. El 2011 tenia 10.260 habitants i una densitat de població de 841,7 hab/km².
Vila molt antiga, presumivelment lloc de pas i instal·lació dels fenícis. Resa la llegenda que el nom Ericeira prové dels nombrosos eriçons de mar que abundaven en les seves platges. No obstant això, investigacions més recents apunten el eriçó comú i no el del mar com a inspirador del nom. Amb el descobriment d'un exemplar de l'antic escut d'armes de la vila, avui en l'Arxiu-Museu de la Misericórdia, es va confirmar que l'animal allí dissenyat és, de fet, un eriçó comú. La història d'Ericeira es remunta a prop del 1000 a.C.. El seu primer fur data de 1229, concedit pel llavors Gran Mestre de l'Ordre de Aviz, Dom Frei Fernão Rodrigues Monteiro, que va constituir el Municipi d'Ericeira.

## Bibliografia

* AA. VV. (1992), O Embarque: Um Dia na História de Portugal, Acontecimento, 2.ª Edição.
* Alves, Joana Lopes (1965), A Linguagem dos Pescadores da Ericeira, Assembleia Distrital de Lisboa.
* Costa, José Constantino, (coord.), (2013), Ericeira: Uma Fotobiografia, Mar de Letras Editora.
* Diniz, Sebastião (1997), Ericeira Um Lugar na Literatura, Mar de Letras Editora.

## Enllaços externs

* http://www.ericeira.com./
* http://filarmonicaericeira.no.sapo.pt
* http://www.avesdeportugal.info/sitericeira.html
* http://www.ericeirablog.com
# Serra de Sant Salvador (Toralla)

La Serra de Sant Salvador és una serra interna del municipi de Conca de Dalt, antigament del de Toralla i Serradell.
Separa les valls del barranc de Mascarell, on es troba el poble de Toralla i del barranc de Rivert, on es dreça el poble d'aquest nom.
El seu extrem de ponent és la Roca Palomera, de 1.385,6 m. alt. Des d'aquest lloc s'estén de ponent a llevant, formant dos trams una mica diferenciats. El primer tram, des de la Roca Palomera, passa pel Graller de Palomera (1.378,5 m. alt.), la Collada Ampla del Càvet (1.254,2), el Tossal del Càvet (1.263,3), la Collada Estreta del Càvet (1.221,3), lo Raset (1.241,3), l'Espluga Viella (1.213,9) i la Collada Viella (1.219,8). En aquest lloc la carena es trenca, ja que fa un salt cap al nord, i comença el segon tram.
Troba en primer lloc el Turó de la Costa del Clot, de 1.258,3 m. alt., i continua cap a llevant per Santes Creus (1.262,1) i l'ermita de Sant Salvador (1.225,6), el Turó de la Roca de Migdia (1.232,3) i el Turó de la Roca Dreta, per arribar a l'Arreposador (1.186,9), que es considera l'extrem de llevant de la serra.

## Referències

* ↑ GEC
# Emili Giralt i Raventós

Emili Giralt i Raventós (Vilafranca del Penedès, 1927 - Barcelona, 2008) fou un historiador català. Llicenciat el 1951 i deixeble de Jaume Vicens i Vives, ha estat lector de castellà a la Universitat de Durham a Newcastle (1954-1955), professor a la Universitat de Barcelona (1959), catedràtic d'Història Universal Moderna i Contemporània a la Universitat de València (1965-1971) i a la de Barcelona (des del 1971). Fou director del Centre d'Estudis Històrics Internacionals de la Universitat de Barcelona del 1975 al 1998. És el fundador i director del Centre d'Estudis d'Història Rural i de la revista Estudis d'Història Agrària, des del 1977. Fou director del Departament d'Història Contemporània de la Universitat de Barcelona, degà de la Facultat de Geografia i Història i vicerector d'ordenació acadèmica. També fou professor associat a la Universitat de la Sorbona del 1981 al 1983, i catedràtic emèrit de la Universitat de Barcelona (1992). Els seus treballs historiogràfics tracten, principalment, temes agraris, econòmics i socials de l'època moderna i contemporània. S'ha especialitzat en l'estudi de la població, de la història agrària i dels moviments socials als Països Catalans.
Del 1986 al 1995 ha estat president de l'Institut d'Estudis Catalans, dins la Secció Històrico-Arqueològica amb l'Especialitat d'Història agrària on promou la primera edició del Diccionari de la llengua catalana. El 1997 fou guardonat amb la Creu de Sant Jordi. Giralt va morir la tarda del 16 d'abril de 2008 a Barcelona a l'edat de 81 anys.

## Obres

* La colonia mercantil francesa en Barcelona a mediados del siglo XVII (1956-1959)
* La population catalane de 1553 à 1717 (1960), amb Jordi Nadal i Oller
* Barcelona en 1717-1718, un modelo de sociedad preindustrial (1963)
* La immigració francesa a Mataró durant el segle XVIII (1966)
* Los estudios de historia agraria en España. Desde 1940 a 1961 (1962)
* El conflicto "rabassaire" y la cuestión agraria en Cataluña hasta 1936 (1964)
* Els moviments socials a Catalunya, País Valencià i les Illes (1800-1939) (1967)
* Bibliografia dels moviments socials a Catalunya, País Valencià i les Illes (1972)
* El franquisme i l'oposició: una bibliografia crítica (1939-1975) (1981)
* Premsa clandestina i de l'exili (1939-1976). Inventari (1977)
* Dos estudios sobre el País Valenciano (1978)

## Referències

* 1 2 «Emili Giralt i Raventós». IEC. [Consulta: 27 març 2012].
* ↑ Membre numerari 81 del Institut d'Estudis Catalans Arxivat 2008-12-03 a Wayback Machine. I.E.C.
* ↑ (DLC) Diccionari Llengua Catalana
* ↑ Es mor l'historiador Emili Giralt, Vilaweb, 16 d'abril 2008 (data d'accés: 01-06-08).
# Riu Lerma

El riu Lerma Santiago és el segon riu més llarg de Mèxic. Fa 965 km de llarg i es troba al centre oest del país. La seva conca és de 47.116 km². Comença a l'altiplà o Vall de Mèxic a una altitud de prop de 3.000 metres i desemboca al Llac Chapala, prop de Guadalajara. El riu està molt contaminat però la qualitat de les seves aigües ha millorat recentment pels programes de sanejament empresos.
S'origina en una zona volcànica a les llacunes prop d'Almoloya del Río a 24 km de Toluca.
El riu forma el límit entre els estats mexicans de Querétaro i Michoacán després flueix de nord-oest a oest en l'estat de Guanajuato. Després el riu va cap al sud i després de 560 km arriba al llac Chapala a 1500 m d'altitud.

## Referències

* ↑ Estebanez(ed), Francisco; Jorge Arturo Gonzalez. The State of Mexico. Mexico City: Ediciones Nueva Guia, 2002. ISBN 968 5437 26 2.
* ↑ «Lerma River». A: Encyclopedia Britanica Onliine. Britanica, 2008.

## Enllaços externs

* Río Lerma a GEOnet Names Server
# Enciclopèdia en línia

Una enciclopèdia en línia és un dels projectes d'enciclopèdia emmagatzemada en gran base de dades d'informació útil, accessible a través de la World Wide Web. La idea de construir una enciclopèdia lliure ús d'Internet es remunta com a mínim en la proposta de 1993 Interpedia, sinó que va ser planejat com una enciclopèdia en Internet perquè tothom pot contribuir materials. El projecte no va sortir de la fase de planificació i va ser aconseguit per l'explosió de la World Wide Web, l'aparició dels motors de cerca d'alta qualitat, i la conversió del material existent.
A diferència d'un programari educatiu, la pàgina web rep la base de dades mitjançant un navegador web on l'actualitza. La base de dades es fa servir per mitjà de la digitalització d'una informació. En el cas de les velles enciclopèdies impreses, per exemple, aquestes ajuden a millorar la lectura o extreure el seu contingut per ser citades.

## Història

El gener de 1995, el Projecte Gutenberg va començar a publicar el text ASCII de l'Enciclopèdia Britànica, l'11a edició (1911), però els desacords sobre els mètodes va detenir el treball després del primer volum. Per raons de marques això ha estat publicats a l'Enciclopèdia Gutenberg. El 2002, text ASCII dels 28 volums es va publicar en http://1911encyclopedia.org/per una altra font, una reclamació de copyright s'ha afegit als materials, però probablement no té validesa jurídica. Projecte Gutenberg ha reiniciat el treball de digitalització i revisió aquesta enciclopèdia, al juny de 2005 no havia estat publicat encara. Mentrestant, en vista de la competència de rivals com Encarta, l'última Britannica va ser digitalitzada pels seus editors, i venut per primera vegada com un CD-ROM i més tard com un servei en línia. Altres projectes de digitalització han fet progressos en altres títols. Un exemple és Easton's Bible Dictionary (1897) digitalitzat per la Biblioteca de Clàssics Cristians de Ethereal.

## Vegeu també

* Viquipèdia
* Enciclopèdia jueva
* Encarta

## Enllaços externs

* En.wikisource.1911_Encyclopaedia_Britannica "wiki based"
* The "LoveToKnow Classic EncyclopediaVersió web de la 1911 encyclopædia original.
* The JRank "Online Encyclopedia" inclou articles originals y contribucions
* Versió electrònica del llibre del 1901-1906 Jewish Encyclopedia , amb més explicacions
* aquí. (anglès)
# Massís Tamu

El massís Tamu és un volcà submarí situat al nord-oest de l'oceà Pacífic. Segons un estudi dirigit pel geofísic William W. Sager, el massís Tamu podria ser el volcà més gran del planeta Terra i, fins i tot, de tot el sistema solar. Tamu és un volcà escut.
El 5 de setembre del 2013, Sager va publicar un estudi a la revista Nature Geoscience on demostrava que el massís del Tamu, una formació que es troba a uns 1.000 quilòmetres a l'est de les costes del Japó, al llarg de la placa Rise Shatsky, seria en realitat un volcà. La punta té una alçada de 6.500 metres per sota la superfície del mar, i s'estén uns 400 quilòmetres d'ample. El nom d'aquest volcà prové de l'acrònim on havia treballat William Sager, la Texas A&M University.
Després d'estudiar mostres de roques, els científics de la Universitat de Houston creuen que el massís Tamu és el causant de la creació de la serralada Rise Shatsky fa uns 130-145 milions d'anys.

## Referències

* 1 2 http://www.ara.cat/societat/submari-podria-Terra-Sistema-Solar_0_988101400.html
* 1 2 http://www.dailymail.co.uk/sciencetech/article-2413612/Tamu-Massif-volcano-size-UK-discovered-beneath-Pacific-Ocean.html
# Pere Galofré i Tarrida

Pere Galofré i Tarrida (el Pla del Penedès, 1910 - el Pla del Penedès, 2003), conegut popularment com a «Peret del Pla», va ser un forner i músic penedesenc. Destacà per tocar el timbal en una època de decadència del món de la gralla i per transmetre el llegat d'aquest món a les noves fornades de grallers.

## Biografia

Als 14 anys començà a aprendre solfeig i violí, i més tard començaria a aprendre a tocar el saxòfon. Després de fer el servei militar, on havia estat en una banda de saxo, va formar part de diverses orquestres i orquestrines de la zona com l'orquestra Oriental, el quintet Llopart o el quintet Rovira.
A mitjan segle xx, la gralla està en un moment clar de decadència i cada cop hi ha menys grups que s'hi dediquin. És precisament en aquest moment, el 1940, que Eustaqui Parrilla —l'encarregat de cercar músics per a la Festa Major de Vilafranca— l'empeny a entrar dins d'aquest món com a timbaler.
No va tenir una colla fixa i des de 1940 fins a mitjans dels anys vuitanta va actuar en molts grups diferents. Tanmateix, amb qui va fer més actuacions va ser amb en Sebastià Sendrós i Fontanals («Ros de les Cabanyes») i en Joan Ferrer i Mestre («Jan de Puigpelat»). Després de la seva mort, el «Peret del Pla» va tocar amb altres grups com els Macaris del Vendrell. Posteriorment, de mitjans dels setanta a mitjans dels vuitanta va tocar amb grups com els Grallers de Vilafranca, la Colla de Mar o els Vernets, i també amb diversos grallers de Sitges, Vilanova o Valls.

## El llegat

Actualment diversos músics han reivindicat la figura del Peret del Pla per la seva tasca de transmissor i continuador d'una tradició que en la seva època estava passant per un moment de declivi. Entre aquests hi trobem el grup de grallers els Vernets que el novembre de 2012 publicaven el llibre Músiques per a gralla a mitjans del s. xx, on recuperen algunes de les melodies que Pere Galofré els havia transmès i alhora el vindiquen com un dels seus referents, juntament amb grups de l'època com els Macaris. Aquest mateix grup, li feu un homenatge el 2013 —deu anys després de la seva mort— amb un concert al Pla del Penedès, el seu poble natal. Va ser un personatge molt estimat al seu poble que per recordar-lo i homenatjar-lo li dedicà una figura folklòrica: un gegant.

## Referències

* 1 2 3 4 Bayer, Xavier. «Els referents». A: Bayer, Xavier; Benito, Miquel; Giménez, Lluís i Reyes, Joan. Músiques per a gralla a mitjans del s. xx. Barcelona: DINSIC, 2012, p. 8-9. ISBN 978843938945.
* ↑ «Pere Galofré i Tarrida» (en línia). Enciclopèdia.cat. [Consulta: 22 juliol 2021].
* ↑ Bayer, Xavier; Benito, Miquel; Giménez, Lluís; Reyes, Joan. Músiques per a gralla a mitjans del s. xx. Barcelona: DINSIC, 2012. ISBN 978843938945.
* ↑ Ventura, Quim. «Concert Els Vernets Homenatge a Pere Galofré - 28 abril 2013» (audiovisual). Youtube, 29-04-2013. [Consulta: 22 juliol 2021].
* ↑ Martinez, Goretti. «El drac de Les Cabanyes, el gegant Peret del Pla i l’Àliga de Sant Julià, a Cal Figarot» (audiovisual). RTV, 16-08-2016. [Consulta: 22 juliol 2021].
# Margarida de Ribelles

Margarida de Ribelles va ser una noble catalana.
Dama dels segles XIV i XV. Hom afirma que era filla del capità Ponç de Ribelles. Va casar-se amb Guillem Ramon de Montcada i de Luna, senyor de la baronia d'Aitona, i vidu de Constança d'Anglesola. Van tenir dues filles: Orfresina, casada amb Mateu Florimon de Montcada, que va ser nomenat hereu universal dels béns del seu marit en no haver successió masculina legítima de Margarida i Guillem Ramon, i Francesca, casada amb Joan de Corella, comte de Concetaina. Margarida va morir després de l'any 1458.

## Referències

* ↑ Trelles Villademoros, José María. Asturias ilustrada. Primitivo origen de la nobleza de España... (en castellà). vol. 3. Madrid: Oficina de D. Domingo Fernández de Arrojo, 1760, p. 368.
* ↑ Mugnos, Filadelfo. Teatro genologico dell famiglie nobili, titolate, feudatarie... (en italià). Palerm: Domenico d'Anselmo, 1655, p. 181.
* ↑ Diccionari biogràfic. vol. 4. Barcelona: Albertí, 1970, p. 76.
* 1 2 Monjo, Marta. Sarraïns sota el domini feudal. La baronia d'Aitona al segle XV. Lleida: Edicions de la Universitat de Lleida, 2004, p. 42.
* 1 2 «Margarita de Ribelles» (en castellà). Fundació Casa Ducal de Medinaceli. [Consulta: 14 juliol 2023].
* ↑ «Ribelles». Gran Enciclopèdia Catalana. enciclopedia.cat. [Consulta: 14 juliol 2023].
# Maria Judite de Carvalho

Maria Judite de Carvalho GOIH (Lisboa, 18 de setembre de 1921 – 1998) va ser una escriptora portuguesa.

## Biografia

Entre 1949 i 1955, va viure a França i Bèlgica. Es va casar amb Urbano Tavares Rodrigues. Malgrat la notable qualitat del seu estil i la profunditat de la seva obra (entre allò còmic i allò grotesc) l'autora és poc coneguda pel públic en general.
"Maria Judite de Carvalho segueix sent una escriptora d'actualitat renovada, difícil de catalogar en l'estil a què generalment s'associa (hereu de l'existencialisme i de l'anomenada "nova novel·la"), hàbil exploradora de la desesperació i de la solitud quotidiana en la gran ciutat.
Les seves obres no pretenen ser tractades de moral, més avaiat es limiten a insinuar o a suggerir possibles opcions a través de textos breus en una narració neta, intimista i sense excessos estilístics.>
El 10 de juny de 1992, va rebre la distinció de Cavallers grans oficials de l'Orde de l'Infant Dom Henrique.

## Obra

En l'obra de Maria Judite de Carvalho els personatges projectes una sensació de soledat, producte de la presència constant de la inquietud i el desassossec que perceben en el món. El silenci apareix en els seus textos com una constant de l'ésser humà, conseqüència de la falta de diàleg o de la seva insonsitència.
La presència dels seus personatges ahistòriics constitueix l'escenari sobre el qual s'il·lustren les vides d'abandonament i angoixa sense remei que ocorren brutalment a la majoria dels protagonistes dels seus contes, en què la solitud és irremeixable i perenne, negant qualsevol possibilitat de felicitat.
Alguns dels contes de Maria Judite de Carvalho il·lustren, com una constant, un univers de ficció travessat pel buit, pel silenci, per la irreversibilitat del temps i per l'aparença: As palavras poupadas (1960) revela el rebuig del discurs excessiu, en una postura d'eliminació d'allò superflu; Paisagem sem barcos (1963), Armários Vazios (1966) i el títol dels contes Impressões Digitais e Vínculos Precários suggereix el buit que omple les vides i la superficialitat de les accions humanes. A Janela Fingida (1975) sembla voler il·lustrar el proverbi "no tot és el que sembla", havent-hi sempre lloc per a la mentida, per l'omissió i per l'engany.

## Referències

* ↑ Mulheres Portuguesas do século XX. Disponível em http://www.mulheres-ps20.ipp.pt/Maria-Judite-de-Carvalho.htm Arxivat 2004-setembre-23 a la Wayback Machine.. Acesso em 16 de novembro de 2015".
* ↑ «Cidadãos Nacionais Agraciados com Ordens Portuguesas (Resultado de buscar «Maria Judite de Carvalho Tavares Rodrigues»)», 01-04-2016.
# Encina de San Silvestre

Encina de San Silvestre és un municipi de la província de Salamanca a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Limita al Nord amb Villaseco de los Gamitos, a l'Est amb Doñinos de Ledesma, al Sud amb Sando i Santa María de Sando i a l'Oes amb Villasdardo.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 124 | 128 | 122 | 124 |

## Personatges il·lustres

* Juan del Enzina

## Enllaços externs

* Enllaç a Wikisalamanca Arxivat 2009-01-08 a Wayback Machine.
# En cas d'emergència

La frase en cas d'emergència és una traducció de l'original en anglès In Case of Emergency, les inicials de la qual (ICE) donen nom a un programa proposat pel paramèdic Bob Brotchie el maig de 2005. Bob Brotchie va proposar que a l'agenda de contactes dels telèfons mòbils s'incloguin les sigles ICE1, ICE2, ICE3, etc. davant del nom de les persones amb les que volem que contactin en cas d'emergència. També es va suggerir que quan hom viatgi per l'estranger en els números seleccionats com ICE s'incorpori el codi internacional del país de procedència.
Aquesta simple i fàcil norma podria ser una bona ajuda en cas de necessitat. Està sent adoptada en diversos països del món, ja que podria ser d'utilitat per als serveis que atenen emergències (policia, bombers, serveis sanitaris, protecció civil o Creu Roja, entre d'altres) en cas que haguessin de contactar amb família de les persones accidentades.
Bob Brotchie treballava en el servei d'ambulàncies de l'Est d'Anglaterra, al Regne Unit. La idea es va materialitzar arran dels atemptats al Metro de Londres de 7 de juliol de 2005, quan va ser necessari contactar amb els familiars de les víctimes i ferits del tràgic atemptat.

## Aa (Avisar a)

La Creu Roja i el Ministeri de l'Interior d'Espanya van proposar el juliol del 2009 utilitzar «Aa» (Avisar a) seguit del nom de la persona a qui es vol que avisin. Cal introduir «Aa nom», on nom correspon al nom de la persona escollida per a contactar en cas que el posseïdor del telèfon tingui un accident, estigui inconscient o bé es vegi embolicat en una situació d'emergència. Així aquest número apareixerà sempre en primer lloc en l'agenda.
Si es vol afegir més persones a qui avisar en aquestes situacions, la Creu Roja i el Ministeri de l'Interior d'Espanya aconsellen que s'agreguin a la llista de contactes de la següent manera: «Aa1nom1», «Aa2nom2», «Aa3nom3», etc. Es recomana introduir aquestes entrades en tot mòbil, sobretot en els de familiars grans o persones amb problemes de salut.

## Vegeu també

* Accident de trànsit
* Accident in itinere

## Referències

* ↑ (castellà) Elsa Grande, En caso de emergencia avisar a....

## Enllaços externs

* Vídeo de la campanya de Creu Roja i el Ministeri de l'Interior «Aa»