OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Bordes

Can Bordes es un jaciment arqueològic situat al municipi de Llagostera a la comarca del Ripollès.

## Descripció

Aquest jaciment se situa a la zona nord-est de la Bruguera Alta (anant cap a Can Ribot) en uns antics camps de vinya amb lleugera pendent cap a la riera Verneda, tot dominant la plana de Cassà i de Llagostera.
Fou descobert i prospectat per Ramon Ribes (membre del Museu Arqueològic de Llagostera), però la primera publicació que cita aquest jaciment és de Soler i Fa l'any 1976, anomenant-lo Can Costa (actualment el nom d'un altre jaciment).
El 2007 s'hi dugué a terme una intervenció arqueològica preventiva, degut a la instal·lació d'una línia elèctrica per al Veïnat de Can Bruguera.

## Troballes

El conjunt disposa de 206 peces lítiques en sílex (de les quals 45 són útils retocats). El registre material sembla tractar-se d'una barreja de diferents èpoques. Tanmateix, el conjunt és clarament Leptolític.
L'excepció d'aquest jaciment és una ascla de quars del paleolític mitjà o superior, localitzada en els sondejos als emplaçaments de les torres T5 i T6 de la línia elèctrica (sense més material arqueològic).

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Can Bordes». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 setembre 2022].

## Bibliografia

* "Les comarques Gironines: Del Paleolític als Visigots". Pere Cantón Playà. Diputació de Girona, Associació Arqueològica de Girona. 2001.
* Generalitat de Catalunya-Extranet eGIPCI.

## Vegeu també

* Prehistòria a Catalunya
# Centro Atlántico de Arte Moderno

El Centro Atlántico de Arte Moderno, (CAAM) és un museu dedicat a l'art contemporani situat al barri de Vegueta a la ciutat de Las Palmas de Gran Canaria, a les Canàries. Depèn del cabildo insular de Gran Canària. La seva principal política cultural està estructurada sobre el concepte de la "Tricontinental" o, cosa que és el mateix, la creença que el discurs perifèric que conforma una part substancial de la identitat canària té a veure amb la influència exercida per 3 grans discursos: el llatinoamericà, l'africà i l'europeu. Per això, una gran part de les obres de la seva col·lecció permanent (que no està exposada) estan adquirides basant-se en aquest trident discursiu. Així mateix, la Biblioteca Centre de Documentació, amb gairebé 57.000 volums d'art especialitzat, té una extensa col·lecció dedicada en exclusivitat a l'art i als creadors africans i llatinoamericans.

## Edifici

L'edifici és obra de l'arquitecte Francisco Javier Sáenz de Oiza però conserva les façanes originals de dues cases anteriors: la del número 11 neoclàssica i probablement obra de Manuel de León y Falcón, la del 9 amb traços geomètrics sobre cantería. L'interior de l'edifici, reformat i habilitat per convertir-se en espai expositiu, manté estructures que recorden un loselementos arquitectònics tradicionals més importants: el pati canari.

## Història

En CAAM s'inaugurà el 4 de desembre de 1989 amb una col·lecció inicial heretada del Cabildo de Gran Canària sustentada fonamentalment sobre fons de l'escola de Luján Pérez. La política d'adquisicions inicials orienta el desenvolupament de la Col·lecció cap al Grupo El Paso. Entre l'any 2000 i l'any 2004 La Col·lecció s'incrementa en unes 2000 peces amb l'adquisició de la col·lecció completa APM. En l'actualitat posseeix una col·lecció permanent d'unes 2600 obres, moltes d'elles provinents d'Amèrica, Àfrica i Europa. En el seu vintè aniversari, celebrat l'any 2010, el CAAM es troba en un procés de reformulació institucional que el portarà a convertir-se en fundació. Per això s'han traçat noves línies estratègiques que situïn al centre en una referència a nivell nacional i internacional. L'ambiciós projecte artístic i cultural del centre preveu ampliacions tant espacials com conceptuals, amb la incorporació de l'Observatori de les Arts Visuals i el Disseny i el Laboratori de Recerca.

## Referències

* ↑ Pérez de Lama, Ernesto (dir.). Manual del Estado Español 1999. Madrid: LAMA, 1998, p. 384-385. ISBN 84-930048-0-4.
* ↑ Guia de l' Patrimoni Arquitectònic de Gran Canària, Cabildo de Gran Canària, 2005. ISBN 84-8103-419-3

## Enllaços externs

* Web del CAAM (castellà)
# Cristòfol Escuder

Cristòfol Escuder (Barcelona segle xviii - Lleida 1793) va ser un impressor i llibreter català.
Era fill de l'impressor barceloní Pere Escuder instal·lat al barri de Santa Maria del Mar. Cristòfol es va traslladar a Lleida el 1760. Un any abans, Pere Escuder l'havia proveït de nous tipus, que havia comprat a la foneria del convent de carmelites de la Rambla barcelonina: "15 arroves de lletra atanàsia a 12 peces de 8 lo quintar en les quals hi ha posat 20 arroves de metall a 14 peces de 8 lo quintar". Pere Escuder va enviar el seu fill Cristòfol a Lleida amb tot aquest material, i aquest va obrir al carrer Major un local nou, amb maquinària també nova. D'aquell mateix any es conserva el llibre Quatre-cents aforismes catalans de Joan Carles Amat. El 1761 Pere Escuder va viatjar a Lleida, mesos abans de morir. Cristòfol va ser l'hereu, i amb la seva dona, Rosa Compte, germana de Rafael Compte i Ferrando, un important impressor reusenc, va revifar la impremta lleidatana durant una vintena llarga d'anys (1761-1793) amb impressions molt diversificades i d'una bona qualitat. Quantitativament, dels seus obradors surten goigs, estampes i romanços. Aquests textos sovint anaven acompanyats d'il·lustracions, i per això es coneixen molts gravats al boix d'aquest impressor. Al costat d'això Escuder també va imprimir cèdules reials, de les que se'n coneixen més de cent vint. La resta de la seva producció és literatura religiosa, no només fulls volants (oracions, indulgències i càntics) sinó vides de sants i sermons, sobretot de dos oradors sagrats molt populars: Diego José de Cádiz i Joan Baptista Arajol i Lledós, teòleg canonge de la catedral lleidatana.
Cristòfor Escuder va morir el 1793, i la impremta va passar a mans de la seva viuda Rosa Compte i la seva filla Rosalia. El 1801, la viuda Escuder va incorporar a la gestió de la impremta Bonaventura Corominas, un impressor format a Osca a la impremta de la viuda de Diego de Larumbe i casat amb Antònia Compte, filla de Rafael Compte, l'impressor reusenc, i neboda de Rosa.

## Referències

* ↑ Llanas, Manuel. L'edició a Catalunya: segle xviii. Barcelona: Gremi d'Editors de Catalunya, 2003, p. 169-173. ISBN 8493230049.
* ↑ Comas i Güell, Montserrat. La impremta catalana i els seus protagonistes a l'inici de la societat liberal (1800-1833). València: Universitat de València, 2012, p. 198. ISBN 9788437087825.
# Franz (Ferenc) Weisz

Franz (Ferenc) Weisz (Budapest, 2 d'agost de 1893 - Auschwitz, 30 de setembre de 1944) va ser un pianista i compositor hongarès-neerlandes.

## Biografia

Ferenc Weisz va estudiar piano amb István Tomka (1855–1923) i composició amb Károly Aggházy al Nemzeti Zenede de Budapest. Acabada la guerra va rebre una plaça al conservatori, però el 1920, després de la derrota de la República Soviètica Hongaresa, va emigrar als Països Baixos, on hi vivien parents llunyans. A partir d'aleshores es va anomenar Franz Weisz i el 1932 va rebre la nacionalitat holandesa. Entre 1925 i 1934 es va casar amb la seva estudiant de piano i artista Henriette Roos (1903–1992). Va ser amic del compositor Dirk Schaefer i va escriure una breu biografia sobre ell a títol pòstum.
Weisz va treballar a Amsterdam com a professor de música i compositor autònom. Va compondre per a piano en arranjaments de música de cambra, però també per a orquestra simfònica. El 1929 cinc de les seves obres van aparèixer a Budapest. Només algunes de les seves composicions han sobreviscut íntegrament.
Va tocar sovint amb els violinistes Alfred Indig i Alexander Moskowsky, i amb Olga Moskowsky va fer l'estrena holandesa de la Suite Scaramouche de Darius Milhaud en la versió per a dos pianos el 1938. El 1938, Weisz es va convertir en assistent del pianista rus Aleksandr Borovski, però Borovsky va fugir als EUA el 1940, mentre que Weisz es va quedar als Països Baixos. El maig de 1943 va ser arrestat i deportat al camp de trànsit de Westerbork. El gener de 1944 va arribar al gueto de "Theresienstadt", on va participar breument en les activitats musicals dels presoners; va acompanyar el violinista txec Karel Fröhlich en una actuació. A finals de setembre de 1944, Weisz va ser deportat al camp de concentració d'Auschwitz i assassinat.

## Obres (selecció)

* Franz Weisz, Guido Adler: Ter Herinnering aan Dirk Schäfer 25 de novembre de 1873 - 16 de febrer de 1931. Amsterdam: Biblioteca Wereld, 1932

### Composicions

* Estudi de concert per a piano 1913
* Suite per a piano 1922
* Nocturn per a piano 1924
* 5 peces per a piano (Rózsavölgyi, 1929)

## Referències

* 1 2 3 4 «Ferenc/Franz Weisz» (en anglès). Forbidden Music Regained. Arxivat de l'original el 2023-02-26. [Consulta: 26 febrer 2023].

## Bibliografia

* Henri Nijsten: Alexander Borovsky and his assistant Franz Weisz, A: EPTA Piano Bulletin, Setembre 2011

## Enllaços externs

* Annette de Klerk: Franz (Ferenc) Weisz (1893-1944), a la Fundació Leo Smit (alemany) Arxivat 2014-04-18 a Wayback Machine.
* Ferenc Weisz, a: musiques-regenerees (alemany)
* Ferenc Weisz, a: joods Amsterdam (alemany)
# Giovanni Battista Bassani

Giovanni Battista Bassani (Pàdua, pels anys 1650 - Ferrara, 1 d'octubre de 1716) fou un compositor i violinista italià de principis del barroc.
Fou el seu mestre el pare franciscà Castrovillari i, al mateix temps, es distingí com a professor de violí contant entre llurs deixebles el cèlebre Arcangelo Corelli. Desenvolupà els càrrecs de mestre de capella de Sant Petroni de Bolonya (1685) i de la catedral de Ferrara, sent membre de les Acadèmies d'aquestes dues ciutats i de la della Morte.
Entre llurs obres, que li’n donaren gran renom, figurant 31 peces de música profana i religiosa (sonates, motets, salms, etc.), i sis òperes. Aquestes són:
* Falaride tirano d'Agrigento (Venècia, 1684)
* Ginebra, infant d'Escòcia (Ferrara, 1680)
* Amorosa preda di Paride (Bologna, 1684)
* Alaric, rei dels gots (Ferrara, 1685)
* La morte de Lusa (Ferrara, 1696)
* Il conte de Bacheville (Pistoia, 1696).

## Referències

* Volum núm, 8, pàg, 1081 de l'Enciclopèdia Espasa (ISBN 84-239-4507-3)
# Tetíïv

Tetíïv o Tetíyiv (en ucraïnès Тетіїв, en rus Тетиев, Tetíiev) és una ciutat de la província de Kíiv, Ucraïna. El 2021 tenia 12.776 habitants.

## Referències

* ↑ Тетиев // Украинская Советская Энциклопедия. том 11 кн.1. Киев, «Украинская Советская энциклопедия», 1984. стр.141
* ↑ № 2835 «Ленинские заветы» = «Ленінськи заповіти» // Летопись периодических и продолжающихся изданий СССР 1986—1990. Часть 2. Газеты. М., «Книжная палата», 1994. стр.373
# Karl Malmström

Karl Fritiof Malmström (Göteborg, Västra Götaland 27 de desembre de 1875 – Göteborg, 6 de setembre de 1938) va ser un saltador suec que va competir a començaments del segle xx.
El 1908 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on guanyà la medalla de plata en la competició de salt de palanca de 10 metres, mentre en la competició de salt de trampolí de 3 metres quedà eliminat en sèries.

## Referències

* ↑ «Karl Malmström Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 15 de desembre 2012. [Consulta: 7 desembre 2015].
# Affonso de Azevedo Évora

Affonso de Azevedo Évora (Rio de Janeiro, 26 d'agost de 1918 - Petrópolis, 2 d'agost de 2008) fou un jugador de bàsquet brasiler que va competir durant la dècada de 1940.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on guanyà la medalla de bronze en la competició de bàsquet. En el seu palmarès també destaca una medalla de plata al Campionat sud-americà de bàsquet de 1947.

## Referències

* ↑ «Afonso Évora Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d'abril 2020. [Consulta: 25 abril 2019].
* ↑ «Afonso Évora». cbb.com.br. Confederação Brasileira de Basketball. Arxivat de l'original el 2 de setembre 2013. [Consulta: 25 abril 2019].
* ↑ «Precursor, Fon-Fon trouxe o bronze em 48», 08-08-2008. [Consulta: 25 abril 2019].
# Driolèstids

* Per a altres significats, vegeu «Driolèstides».
Els driolèstids (Dryolestidae) foren un grup abundant i divers de mamífers del Mesozoic. Es distingien dels seus parents per les dues característiques següents:
* Les seves molars superiors i inferiors estaven escurçades mesiodistalment i engrandides labiolingualment.
* L'arrel anterior de les molars inferiors era més robusta i gran.

## Referències

* ↑ «The Paleobiology Database» (en anglès).

## Bibliografia

* Zofia Kielan-Jaworowska, Richard L. Cifelli i Zhe-Xi Luo, Mammals from the Age of Dinosaurs: Origins, Evolution, and Structure (Nova York: Columbia University Press, 2004), 380–382.
# Giuseppe Panzi

Giuseppe Panzi (Florència 1734 - Pequín abans de 1812)va ser un capellà jesuïta i pintor italià, missioner a la Xina durant la dinastia Qing.

## Biografia

Giuseppe Panzi va néixer a Florència el 2 de maig de 1734.
De fet l'activitat Panzi a la Xina va desenvolupar-se un cop els jesuïtes ja havien estat suprimits a Europa (Portugal 1759, França 1764) i just abans de l'onada anticristiana a la Xina (1784-85) a finals del regnat de l'emperador Qianlong (1735 - 1796) i va arribar a Pequín el 12 de gener de 1773, el mateix any que el Papa Climent XIV va dissoldre definitivament la Companyia de Jesús.
Quan es va promulgar l'escrit de Climent XIV, els sacerdots religiosos es van convertir de sobte en clergues diocesans autosostenibles, mentre que Panzi, va tornar a ser un simple laic. El bisbe von Laimbeckhoven i els seus missioners xinesos i europeus, tots ells antics jesuïtes, van haver de vagar pel centre de la Xina d’una ciutat a una altra, amagant-se a la nit a les cases dels cristians.
Després de la supressió de la Companyia de Jesús, la Congregació de Propaganda Fide no va poder trobar una congregació religiosa que substituís els antics jesuïtes a Pequín, cosa que només va passar deu anys després. La Congregació de les Missions, comunament anomenada Lazaristes o Vicencians (Sant Vicenç de Pau), havent acceptat aquesta important missió. El 8 de maig, de 1785 el nou bisbe de Pequín, Alexis de Gouvea, franciscà portuguès, va promulgar un decret de la Congregació de Propaganda, que traslladava les cases, les esglésies i les propietats de l'extinta Companyia de Jesús a Pequín als lazaristes. Els jesuïtes Bourgeois, Amiot, de Poirot, Ventavon i el mateix Panzi., tots van continuar treballant per a l'Emperador al palau imperial.
Panzi com a pintor de la Cort Imperial de l'emperador Qianlong va substituir als jesuïtes Giuseppe Castiglione i Jean-Denis Attiret.
El 1806 va renovar el vots amb l'autorització del Papa Pius VII.

## Referències

* ↑ La majoria de biografies no concreten la data de la seva mort, excepte el Brtitish Museum que la situa en el 1792.
* ↑ «Collections Online | British Museum». [Consulta: 4 març 2021].
* 1 2 Dehergne S.J., Joseph «Répertpire des jésuites de Chine de 1552 à 1800» (en francès). Bibliotheca Instituti Historici S.J. [Roma], XXXVII, 1973.
* ↑ Citat per Fr. Fernando Mateos S.J. a "Supression and Restoration of the Society of Jesus in China".
* ↑ Transversalités : revue de l'institut catholique de Paris.. París: Institut catholique de Paris, 2008-. ISBN 978-2-220-06047-7.
* ↑ Rochemonteix, Camille de. Joseph Amiot et les derniers surviviants de la mission françaaise a Pekín (1750-1795) (en francès). París: Librairie Alphons Picard et fils, 1915.
# Jennifer Dahlgren

Jennifer Dahlgren Fitzner (n. el 21 d'abril de 1984 a Buenos Aires, Argentina) és una atleta argentina especialitzada en llançament de martell. Fins al 2012, ha estat tres vegades campiona sud-americana en la seva especialitat, campiona panamericana júnior i medalla de bronze en els Jocs Panamericans de 2007. Ha representat al seu país als Jocs Olímpics d'Atenes 2004, Pequín 2008, Londres 2012 i Rio de Janeiro 2016. És filla de l'atleta olímpica argentina Irene Fitzner. Becada per la Secretaria d'Esports de la Nació. Va rebre el Premi Konex el 2010 com una de les 5 millors atletes de la dècada a Argentina.

## Referències

* ↑ «Zona d'atletes-Llistat de becaris». Secretaria d'Esports de la Nació Argentina. Arxivat de l'original el 2013-11-09. [Consulta: 10 agost 2012].

## Enllaços externs

* «Londres espera a Rosso y Suárez». Clarín, 05-11-2011. [Consulta: 1r agost 2012].
* «Perfil de Ariel Suárez». Sitio oficial de los Juegos Olímpicos de Londres 2012, 2012. Arxivat de l'original el 2013-01-04. [Consulta: 1r agost 2012].
* «Perfil de Ariel Suárez». Olé, 2012. Arxivat de l'original el 2017-04-02. [Consulta: 1r agost 2012].
# Riu Asón

L'Asón és un riu situat al nord de la península Ibèrica, a la Cornisa Cantàbrica, que discorre per la zona oriental de la comunitat autònoma de Cantàbria i desemboca al Mar Cantàbric.
* Naixement: portillo del Asón (Soba) a la penya d'Azalagua, de la font que té aquest mateix nom, a 680 m d'altitud, al Parc Natural de Collados del Asón. L'espectacular naixement es produeix a la boca d'una cova a la Penya mencionada, que forma un salt d'aigua.
* Desembocadura: ría de Limpias (Limpias, Colindres, Voto).
* Principals afluents: Bustablado, Gándara, Carranza i Vallino.
* Aportació anual: 527 hm³.

## Vegeu també

* Comarca de l'Asón-Agüera: vall per la qual circula el riu.
* LIC Río Asón: Espai Natural Protegit de Cantàbria.
# Sèlh

Sèlh (francès Seilh) és un municipi francès del departament de l'Alta Garona, a la regió d'Occitània.

## Monument

* La Garona
* Monument als Caiguts
* Església

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Lachnaia pubescens

Lachnaia pubescens és una espècie de coleòpter polífag de la família dels crisomèlids freqüent a les brolles, prats mediterranis associats amb arbustos i alzinars, on acostuma a trobar-se en grups, sovint sobre les flors.

## Descripció

Presenta un cos negre amb els èlitres taronja (d'un color similar a les marietes) amb sis punts negres, tres en cada èlitre formant una L. Cos, potes, tòrax i abdomen estan coberts d'una pilositat blanca molt característica. La longitud de l'adult varia de 6 a 12 mm i l'amplada és d'uns 4 mm. Té moviments lents i una mica maldestres. Són preses de molts depredadors com ara aranyes, mosques insectívores i alguns xinxes.

## Alimentació

Els adults s'alimenten d'una ampla varietat de plantes, des d'arbres (com alzina i alguns fruiters) així com d'algunes gramínies, i determinades herbes espontànies com el blet moll. Destacant la botgeta blanca per ser una de les seues plantes predilectes. Les femelles ponen els ous prop dels formiguers perquè així les larves puguen entrar i alimentar-se dels rebutjos de les formigues i d'algunes de les seues larves.

## Referències

* ↑ http://www.redjaen.es/francis/?m=c&o=4847
* ↑ http://villenatura.blogspot.com.es/2014/06/lachnaia-pubescens.html
* ↑ http://elaniorapaz.blogspot.com.es/2011/10/escarabajo-de-seis-puntos-lachnaia.html
* ↑ http://ichn.iec.cat/Bages/brolles/Imatges%20grans/Lachnaia%20pubescens.htm Arxivat 2016-03-10 a Wayback Machine.
# Copa Continental d'hoquei sobre patins masculina 2003-2004

La vint-i-quatrena edició de la Copa Continental d'hoquei patins masculina es disputà a doble partit, el 21 a Reus i el 27 de novembre de 2004 a Barcelona. El torneig enfrontà el vencedor de la Copa d'Europa, el FC Barcelona Excelent contra el vencedor de la Copa de la CERS, el Arenamar Reus Deportiu. La competició fou arbitrada pels italians Guadalin i De Nicola a l'anada i, la tornada pel col·legiat portuguès José Pinto juntament amb l'espanyol José Ventura.
Instants abans del començament del partit de tornada disputat al Palau Blaugrana, els jugadors del FC Barcelona i del Reus Deportiu van mostrar una pancarta amb la bandera catalana i el lema «Seleccions Catalanes, ja».

## Resultat

| 21 de novembre de 2004 |
| 21 de novembre de 2004 | Arenamar Reus Deportiu | 1-1 | FC Barcelona Excelent | Àrbitres: Guadalin i De Nicola |
| 21 de novembre de 2004 | Caldú 1' | | Borregán 4' | Àrbitres: Guadalin i De Nicola |
| 27 de novembre de 2004 16:30 |
| 27 de novembre de 2004 16:30 | FC Barcelona Excelent | 6-2 | Arenamar Reus Deportiu | Palau Blaugrana Àrbitres: J. Pinto i J. Ventura Assistència: 4.500 espectadors |
| 27 de novembre de 2004 16:30 | Borregán 7' D. Páez 8' López 22', 27' J.L. Páez 36', 38' | | Sánchez 14', 49' | Palau Blaugrana Àrbitres: J. Pinto i J. Ventura Assistència: 4.500 espectadors |
* Campió BARCELONA EXCELENT

## Enllaços externs

* (castellà) Noticias.info - Crònica de l'anada Arxivat 2005-12-15 a Wayback Machine.
* Web no oficial del FC Barcelona - Crònica de la tornada Arxivat 2007-08-23 a Wayback Machine.
# Martha Stewart

Martha Helen Kostyra (n. Jersey City, Nova Jersey, Estats Units, 3 d'agost de 1941), més coneguda com a Martha Stewart, és una empresària, autora i presentadora de televisió estatunidenca que va formar un imperi amb el seu negoci d'estil de vida i cuina.
Nascuda en 1941 en el si d'una família de classe mitjana, va estudiar francès, castellà, portuguès i italià i deu idiomes més. En 1961, es va casar amb Andrew Stewart, amb qui va tenir la seva única filla: Alexis. Durant el seu matrimoni va tenir diverses ocupacions com ser model i corredora de borsa. Els Stewart es van divorciar en 1987.
La seva fortuna s'estima en 5 Mil milions de dòlars L'original sentit comercial i la visió creativa de Martha són els fonaments de Martha Stewart Living Omnimedia i l'ampli portafoli de mitjans que inclou propietats premiades com la revista i el seu programa de televisió d'àmplia sindicació, Martha Stewart Living; la revista Martha Stewart Weddings (revista sobre noces); la revista i el programa de televisió de PBS Everyday Food (sobre aliments); mercaderia de consum massiu que es ven a Kmart; i la seva línia de mobles Martha Stewart Signature (la marca de Martha Stewart) que es comercialitza a través de Bernhardt Furniture.
Va ser declarada culpable de conspiració, fals testimoniatge i obstrucció a la justícia l'any 2004, per haver usat informació privilegiada en vendre accions de l'empresa ImClone Systems. Va complir condemna a la presó en el Camp Presó Federal Alderson, WV, on va romandre durant mesos realitzant labors de neteja.
Després de sortir de la presó al març de 2005, ha dedicat tota la seva atenció a recuperar el seu imperi mediàtic i comercial. Stewart condueix el programa The Martha Stewart Show i va protagonitzar el reality L'Aprenent: Martha Stewart. A més, el seu llibre Everyday Food encapçala els llibres d'autoajuda més venuts de The New York Times.

## Referències

* ↑ Christopher, Byron «Gray Outlook At Mso – Without Martha Juggernaut, Company Appears Doomed». New York Post, 10-05-2004, p. 39 [Consulta: 5 març 2014]. Arxivat 16 de maig 2014 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2014-05-16. [Consulta: 19 novembre 2022].
* ↑ Hufford, Austen «Sequential Brands Raises Revenue Forecast on Martha Stewart Purchase». The Wall Street Journal, 21-12-2015 [Consulta: 11 agost 2016].