OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Henry Février

Henry Février, (París, 2 d'octubre, 1875 - Idem. 6 de juliol, 1957), va ser és un compositor francès.

## Biografia

Va estudiar al Conservatori de París amb Raoul Pugno, Xavier Leroux, Jules Massenet i Gabriel Fauré. També va ser alumne d'André Messager.
Henry Février va compondre notablement melodies, peces per a piano i obres de música de cambra. Però va ser amb les seves òperes que va gaudir dels seus majors èxits: Le Roi aveugle (1906), Monna Vanna (1909), Carmosine (1913), Gismonda (1919), La Damnation de Blanchefleur (1920), L'Île désenchantée (1920). 1925), Oletta, la fille du Corse (1927), La Femme nu (1929) i Sylvette (opereta amb la col·laboració de Marc Delmas, 1932).
Era fill de l'arquitecte Jules Février i pare del pianista Jacques Février, sogre del director Marcel Aboulker i avi de la compositora Isabelle Aboulker i de la novel·lista Florence Aboulker. Tota la família estava molt lligada a la de Marguerite de Saint-Marceaux: Jules va construir la casa particular d'aquest al 100 boulevard Malesherbes, Henry era l'amic dels seus fills i va rebre al saló de Madame de Saint-Marceaux, Jacques el va atendre des de 1918.

## Referències

* ↑ Monna Vanna : drame lyrique en quatre actes [archive] », sur Bibliothèques spécialisées de la Ville de Paris (consulté le 28 février 2018)
* ↑ Marguerite de Saint-Marceaux, Journal, 1894-1927, édité sous la direction de Myriam Chimènes, p. 1313-1314
# Helmut Hatzfeld

Helmut Hatzfeld (Bad Dürkheim, Renània-Palatinat, 1892 — Washington, 1979) va ser un filòleg romanista alemany. Hatzfeld va estudiar romanística a Múnic, Grenoble i Berlín; estudià amb Heinrich Wölfflin i es va doctorar el 1915 amb Karl Vossler. Fou professor a la Universitat de Heidelberg, però a causa de la seva ascendència parcialment jueva fou depurat. El 1938 fugí de l'Alemanya nazi i, després de passar per Bèlgica, s'exilià als Estats Units on va exercir de professor universitari, de 1940 a 1962, a la Universitat Catòlica d'Amèrica a Washington. Va publicar diverses obres sobre romanística i literatura romànica; les seves publicacions van tractar del Quijote i va elaborar una important bibliografia d'estilística romànica.

## Obres

* Don Quijote als Wortkunstwerk (1927)
* Estudios literarios de mística española (1955)
* The Influence of Ramon Llull and Jan van Ruysbroek on the Language of the Spanish Mystics (1946)
* Critical Bibliography of Romance Stylistics (1953)

## Referències

* ↑ «Helmut Hatzfeld». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# João Rodrigues (músic)

João Rodrigues fou un monjo i músic portuguès nascut a finals del segle xv. Va ser vicari de l'església de Santa Maria de Marvao i va escriure un Arte do canto châo (1560), el manuscrit del qual es conserva en una biblioteca particular de Lisboa.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, vol. 51, pàg. 1252. (ISBN-84-239-4551-0)
# Josep Corominas i Humbert

Josep Corominas i Humbert (Mura, 1797 - Sabadell, 3 de juny de 1874) fou un fabricant tèxtil català.

## Biografia

Josep Corominas va ser l'iniciador d'una dinastia de fabricants tèxtils. Nascut a Mura, va anar a viure a Sabadell per treballar-hi de jornaler. Ben aviat, cap al 1820, s'establí pel seu compte. El seu fill, Joan Baptista Corominas i Pla (Sabadell, 1823-1887), va construir el Vapor Coromines –popularment conegut com a Vapor de l'Esmolet– i fou un dels fundadors del Banc de Sabadell.
El seu fill Manuel Corominas i Ferret (Sabadell, 1868-1931) i el seu net Manuel Corominas i Sánchez (Sabadell, 1895-1943) continuaren l'empresa, la qual adoptà el nom de M. Corominas, SA. El primer fou president de la Caixa d'Estalvis de Sabadell, mentre que el segon ho fou de la Cambra de Propietat i del Banc de Sabadell. El besnet, Joan Corominas i Vila (Sabadell, 1920 - Barcelona, 2012), fou president del Banc de Sabadell entre del 1976 al 1999.
L'any 1884 Sabadell li dedicà un carrer.

## Referències

* 1 2 3 Nomenclàtor. «Carrer de Corominas». Ajuntament de Sabadell. [Consulta: 3 juny 2014].
* ↑ «Josep Corominas i Humbert». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# José Pardo y Barreda

José Simón Pardo i Barreda (Lima, Perú, 24 de febrer de 1864 - Lima, 3 d'agost de 1947) va ser un advocat, diplomàtic i polític peruà, que va ocupar la Presidència del Perú en dues ocasions: entre 1904 i 1908 i entre 1915 i 1919. Fill de Manuel Pardo y Lavalle, fundador del Partit Civil i president del Perú.
José Pardo va representar una nova generació de "civilistes" amb anhels renovadors per al desenvolupament del Perú. Durant el seu primer govern va recolzar ferm i eficaçment a l'educació pública, la cultura i la defensa nacional. El seu segon govern es va caracteritzar per la violència política i social, símptoma de l'esgotament del civilismo com a opció política i de la crisi mundial derivada de la Primera Guerra Mundial. Va acabar sent enderrocat per Augusto B. Leguía.

## Referències

* ↑ Apuntes históricos de una gran ciudad. Arístides Herrera Cuntti, p. 222–227. ISBN 978-9972-2908-0-0.

## Bibliografia

* Basadre Grohmann, Jorge. Historia de la República del Perú (1822-1933). 12. 9.ª. Lima: Empresa Editora El Comercio S. A., 2005a. ISBN 9972-205-74-6.
# Jordi III de Schlesien-Liegnitz

Jordi III de Schlesien-Liegnitz o Jordi III de Brieg (en alemany Georg III von Brieg i en polonès Jerzy III brzeski) va néixer a la ciutat polonesa de Brieg el 4 de setembre de 1611 i va morir a la mateixa ciutat el 4 de juliol de 1664. Era un noble polonès, fill del duc de Brieg Joan Cristià (1591-1639) i de Dorotea Sibil·la de Hohenzollern (1590-1625).
La invasió de les tropes imperials a Brieg, el 1633, van forçar la fugida de Joan Cristià i la seva família cap a la ciutat polonesa de Toruń, de manera que Jordi i el seu germà petit Lluís es van quedar a estudiar a l'estranger, esperant poder retornar al seu país, cosa que van poder fer l'any següent. El 1635, Ferran II va confiar a Jordi III l'administració de Brieg durant l'absència del seu pare, que mai va tornar a la seva ciutat. Dos anys després recuperaria la titularitat del ducat, la governança del qual compartiria amb els seus germans Lluís i Cristià.
Joa Cristià va morir el 1639 i Jordi III, juntament amb els seus dos germans van heretar Brieg i Oława. Després de la mort del seu oncle Rodolf Jordi el 1653, els germans hereten a més Legnica i Wolow, però, només un any després, es va decidir fer una divisió formal dels seus dominis: Jordi III conservava Brzeg, Lluís va obtenir Legnica i Cristià va rebre els petits pobles d'Oława i Wolow. Quan el seu germà Luis IV va morir sense descendència el 1663, Jordi III heretà també el ducat de Legnica.

## Matrimoni i fills

El 23 de febrer de 1638 es va casar a Bierutów amb Caterina Sofia de Münsterberg (1601-1659), filla del duc Carles II (1545-1617) i d'Elisabet Magdalena de Brieg (1562-1630). D'aquest matrimoni en nasqué Dorotea Elisabet (1646-1691), casada amb el príncep Enric de Nassau-Dillenburg (1641-1701).
Havent enviudat, el 19 d'octubre de 1660 es va casar de nou a Brieg amb Elisabet Carlota del Palatinat (1638-1664), filla de Lluís Felip del Palatinat (1602-1655) i de Maria Elionor de Brandenburg (1607-1675). D'aquest segons matrimoni no en tengué descendència.
Jordi III va sobreviure a la seva segona esposa només dos mesos. I com que no tenia descendència masculina, les seves terres van ser heretades pel seu únic germà supervivent, Cristià, recuperar així la unitat del ducat de Brieg.

## Bibliografia

* Historische Kommission für Schlesien (Hrsg.): Geschichte Schlesiens, Bd. 2: Die Habsburgerzeit 1526–1740, Sigmaringen 1988, ISBN 3-7995-6342-3, S. 79, 81 und 204.
* Norbert Conrads: Das preußische Exil des Herzogs Johann Christian von Brieg. A: Schlesien in der Frühmoderne: Zur politischen und geistigen Kultur eines habsburgischen Landes. Neue Forschungen zur schlesischen Geschichte. hrsg. v. Joachim Bahlcke. Weimar 2009, ISBN 3-412-20350-5, S. 47–49.
* Hugo Weczerka: Handbuch der historischen Stätten: Schlesien. Stuttgart, 1977, ISBN 3-520-31601-3, S. 290 sowie Stammtafel auf S. 592/593.
* Rudolf Žáček: Dějiny Slezska v datech. Praha 2004, ISBN 80-7277-172-8, S. 176, 413 und 428.

## Enllaços externs

* Genealogischer Eintrag bei SILESIA
* Genealogie Liegnitz
# Joseph Brant

Joseph Brant (Nova York, 1742 - Ontario, 1807) fou un cabdill dels mohawks, també conegut com a Thayendanegea. Estudià a escoles britàniques i provocaria el trencament de la Confederació iroquesa quan, el 1777, es posà de part dels britànics contra els nord-americans. Després de firmar el Tractat de Fort Stanwix, el 1783, marxà amb part de la tribu a Brantford (Ontario), on s'establí en terres cedides pels seus antics aliats.
# Josep Maria Xart i Casanova

Josep Maria Xart i Casanova (Barcelona, 11 de maig de 1948 - La Seu d'Urgell, 17 d'octubre de 2006)"L'escultor de l'Alt Urgell" i Organyà, on tenia les arrels familiars. El 1971 va començar a participar en exposicions col·lectives i el 1975 ja va realitzar les seves primeres mostres pròpies a París, Nova York i Sitges. En la seva dilatada carrera artística també va exposar a Andorra, Anglaterra, Argentina, Alemanya i Itàlia, a més a més de continuar-ho fent arreu de Catalunya i d'Espanya.
Entre d'altres guardons, Xart va rebre del Premi de Belles Arts Sant Jordi dels Països Catalans amb l'obra “El gran pensador”. Una de les seves obres més conegudes pel gran públic, però, és l'escultura ‘Gol de Wembley', que presideix l'entrada principal de l'estadi del Futbol Club Barcelona.
L'escultor d'Organyà va començar a integrar-se a la vida cultural de la comarca als anys setanta amb el moviment Comunicació Actual. Els darrers anys de vida, Xart va centrar l'activitat en un obrador de Montferrer, on també tenia vincles familiars.

## Referències

* ↑ 324cat. «Mor als 62 anys l'escultor alturgellenc Josep Maria Xart», 18-10-2006. [Consulta: 9 abril 2019].
* ↑ «About» (en anglès), 04-05-2007. [Consulta: 8 abril 2019].
* ↑ «El gol de wembley».
* ↑ «'AfterXart' homenatja l'escultor alturgellenc Josep Maria Xart». [Consulta: 8 abril 2019].
# Copa de la CERS 2013-2014

La vint-i-novena edició de la Copa de la CERS, s'inicià el 9 de novembre de 2013 i finalitzà el 6 d'abril de 2014.

## Fase preliminar

(09/11/13 - 23/11/13)
* 1 - Coutras 5-2 Prato / Prato 8-3 Coutras (8-10)
* 2 - Voltregà 3-3 Bassano / Bassano 5-4 Voltregà (8-7)
* 3 - Wimmis 2-7 Igualada / Igualada 12-1 Wimmis (19-3)
* 4 - Geneve 6-3 La Vandéenne / La Vandéenne 4-2 Geneve (7-8)
* 5 - Follonica 16-0 Wolfurt / Wolfurt 0-10 Follonica (26-0)
* 6 - Forte Dei Marmi 11-2 Montreux / Montreux 6-12 Forte Dei Marmi (8-23)
* 7 - Walsum 1-3 Lleida / Lleida 5-2 Walsum (8-3)
* 8 - Breganze 6-2 Candelária / Candelaria 5-4 Breganze (7-10)
* 9 - Noia Freixenet 4-3 Lyon / Lyon 1-4 Noia Freixenet (4-8)
* 10 - Turquel 15-1 Darmstadt / Darmstadt 2-6 Turquel (3-21)
* 11 - Uri 1-7 Barcelos / Barcelos 10-1 Uri (17-2)
* 12 - Dornbirn 3-11 Braga / Braga 4-1 Dornbirn (15-4)
* 13 - Merignac 8-2 Biasca / Biasca 5-6 Merignac (7-14)
* 14 - Saint Brieuc 5-6 Cronenberg / Cronenberg 4-3 Saint Brieuc (10-8)

## Vuitens de final

(14/12/13 - 18/01/14)
* 15 - Follonica 4-5 Turquel / Turquel 1-0 Follonica (6-4)
* 16 - Lleida 4-5 Forte Dei Marmi / Forte Dei Marmi 6-6 Lleida (11-10)
* 17 - Bassano 5-3 Merignac / Merignac 5-12 Bassano (8-17)
* 18 - Noia Freixenet 4-3 Braga / Braga 0-1 Noia Freixenet (3-5)
* 19 - Ramscheid 4-5 Geneve / Geneve 13-3 Ramscheid (18-7)
* 20 - Barcelos 3-5 Breganze / Breganze 6-4 Barcelos (10-7)
* 21 - Prato 4-3 Igualada / Igualada 10-2 Prato (13-6)
* 22 - Cronenberg 3-3 CP Vic / CP Vic 5-1 Cronenberg (8-4)

## Quarts de final

(08/02/14 - 22/02/14)
* 23 - Turquel 5-3 Forte Dei Marmi / Forte Dei Marmi 14-2 Turquel (7-17)
* 24 - Bassano 3-2 Noia Freixenet / Noia Freixenet 8-2 Bassano (5-10)
* 25 - Geneve 2-8 Breganze / Breganze 5-5 Geneve (7-13)
* 26 - CP Vic 2-2 Igualada / Igualada 4-2 CP Vic (6-4)

## Final Four 2014

| Semifinals | Semifinals | | | Final | Final |
| 5 d'abril – Forte dei Marmi | 5 d'abril – Forte dei Marmi | 5 d'abril – Forte dei Marmi | 5 d'abril – Forte dei Marmi | 5 d'abril – Forte dei Marmi | 5 d'abril – Forte dei Marmi |
| Hockey Forte | 1(1) | |
| CE Noia Freixenet | 1(2) | |
| | | | | 6 d'abril – Forte dei Marmi | 6 d'abril – Forte dei Marmi |
| | | | | CE Noia Freixenet | 4 |
| | | | | Breganze Hockey | 3 |
| 5 d'abril – Forte dei Marmi | 5 d'abril – Forte dei Marmi | | |
| Breganze Hockey | 4(3) | | |
| Monbus Igualada HC | 4(2) | | | |

### Semifinals

| | Equip 1 | Resultat | Equip 2 |
| SF1 | Hockey Forte | 1(1) - 1(2) | CE Noia Freixenet |
| SF2 | Breganze Hockey | 4(3) - 4(2) | Monbus Igualada HC |

### Final

| | Equip 1 | Resultat | Equip 2 |
| F | CE Noia Freixenet | 4 - 3 | Breganze Hockey |
Campió:Noia Freixenet
# George Hunt

George Hunt (Puyallup, 1 d'agost de 1916 - Issaquah, 3 de setembre de 1999) fou un remer estatunidenc que va competir durant la dècada de 1930.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics de Berlín, on guanyà la medalla d'or en la prova del vuit amb timoner del programa de rem.
Estudià a la Universitat de Washington.

## Referències

* 1 2 «Shorty Hunt Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2012-12-18. [Consulta: 14 març 2019].
* ↑ Beers, Carole «George Hunt, Engineer Who Won Olympic Gold Medal With UW». The Seattle Times, 04-09-1999. Arxivat 22 de setembre 2012 a Wayback Machine.
* ↑ Lange, Greg. «HistoryLink: Rowing crew of the University of Washington wins the Olympic Gold Medal on August 14, 1936». HistoryLink.org, 15-01-1999. [Consulta: 25 juliol 2009].
# Tractat de Londres (1915)

El Tractat de Londres (en italià Patto di Londra) de 1915 va ser un pacte secret entre el Regne d'Itàlia i la Triple Entesa, signat a Londres el 26 d'abril de 1915 pel Regne d'Itàlia, el Regne Unit, França i Rússia. Segons el pacte, Itàlia havia de deixar la Triple Aliança i sumar-se a la Triple Entesa, com ja indicava un acord secret signat a Londres entre el 4 i el 5 de setembre de 1914. A més, Itàlia havia de declarar la guerra contra l'Imperi Alemany i l'Austrohongarès en el termini d'un mes. De fet, la declaració de guerra es va fer pública el 23 de maig del mateix any. A canvi, Itàlia havia d'obtenir guanys territorials al final de la guerra.
* Tirol, fins a la divisió d'aigües alpina, que inclou les províncies modernes de Trento (Trentino) i Bolzano-Bozen (Alto Adige/Südtirol).
* Trieste
* Gorizia i Gradisca
* Ístria, però no Fiume (Rijeka)
* part de la Carniola Interior
* Dalmàcia septentrional, incloent Zadar (Zara).
* Dodecanès
* Protectorat sobre Albània
* Vlorë
* Part de l'imperi colonial alemany a Àsia i Àfrica
Al Regne de Sèrbia se li va prometre:
* Split (Spalato)
* La costa i les illes al sud de Krka fins a Ragusa (Dubrovnik), i la península Pelješac (Sabbioncello).
Al Regne de Montenegro se li va assignar:
* Ragusa (Dubrovnik)
* i la costa al sud del port albanès de Shëngjin (San Giovanni di Medua).
També, però més vagament, es va prometre a Sèrbia:
* Bòsnia i Hercegovina
* Srem
* Bačka
* Eslavònia (aquesta en contra de les objeccions italianes),
* i àrees sense especificar d'Albània (que s'havien de dividir entre Sèrbia, Montenegro i Grècia).
Els italians van insistir, i els aliats van estar d'acord que la qüestió de la costa croata entre Zara i Ístria s'havia de dirimir després de la guerra. També van insistir que Sèrbia no havia de ser informada dels acords. No obstant això, els aliats van ignorar-ho enviant una nota oficial al Govern de Sèrbia, amb data de 4 d'agost de 1915, confirmant les pretensions territorials de Sèrbia i Montenegro per a després de la guerra.
El pacte s'havia de mantenir en secret, però després de la Revolució d'Octubre de 1917, es va publicar pel diari rus Izvestia, el novembre de 1917.
A la Confèrencia de Pau de París, els italians van insistir que només negociarien amb els seus aliats en la guerra Sèrbia i Montenegro, i no amb els enemics derrotats que s'incloïen a la delegació del nou Regne dels Serbis, Croats i Eslovens. Els va ofendre especialment que tres membres de la delegació eren antics diputats austrohongaresos (els croats Ante Trumbić, Josip Smodlaka, i l'eslovè Otokar Ribarž), i que un (l'eslovè Ivan Žolger) havia estat ministre al Gabinet austríac durant la guerra.
El pacte va quedar anul·lat pel Tractat de Versalles, perquè Woodrow Wilson, donant suport a les pretensions eslaves i no reconeixent el tractat, va rebutjar les peticions italianes sobre els territoris dàlmates.
La partició del Tirol va ser confirmada pel Tractat de Saint-Germain-en-Laye.

## Referències

* ↑ Baker, Ray Stannard. Woodrow Wilson and World Settlement (en anglès). vol.1. Doubleday, Page, and Company, 1923, p. 52–55.
# Can Palet de Vista Alegre

Can Palet de Vista Alegre (de vegades ortografiat Can Palet de Vistalegre) és una urbanització de Terrassa, a un parell de quilòmetres al sud-oest de la ciutat, adscrita al districte 4 o de Ponent. Situada damunt la carretera C-243c, o carretera de Martorell, a la zona boscosa de la falda del turó de Montagut (403 m) i travessada pel torrent Fondo, emissari de la riera de Gaià. Es troba prop dels termes municipals de Rubí, Ullastrell i Viladecavalls i és adjacent a les urbanitzacions de les Martines i les Carbonelles, a l'altra banda de la carretera.
Segons el cens del 2021, hi residien 1.528 persones en una extensió de 0,76 km².
El pla urbanístic de Terrassa conegut com el Pla Vinyals, de 1933, ja en preveia la creació com a "ciutat jardí". És un barri de cases de segona residència amb zona verda, moltes vegades d'autoconstrucció. Es va crear en terrenys de la masia de Can Palet de Vista Alegre, d'on prové el seu nom actual, ja que anteriorment s'havia anomenat aquesta àrea residencial El Sosiego. Depèn de la parròquia de la Sagrada Família, a Ca n'Aurell.

## Referències

* ↑ «Ajuntament de Terrassa – Anuari estadístic 2021». [Consulta: 14 gener 2022].
# Font dels Bous

Font dels Bous és una obra de l'Estany (Moianès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La font dels Bous és una surgència natural d'aigua, situada a la vora del camí antic de Prats de Lluçanès, o Sant Feliu de Terrassola, prop de la riera de l'Estany i de la font de la Sala. La font consisteix en un mur de paredat de contenció de terres, del qual en surt un broc amb una aixeta. Hi ha un abeurador de pedra allargat.
A sota la font hi ha una bassa.

## Història

No es coneixen referències documentals sobre l'antiguitat de la font. En documentació del primer terç del segle XX el lloc rep el nom de "les fonts de la Sala", possiblement incloïa la font dels Bous.
Després d'una gran sequera, l'Ajuntament instal·là un sistema de bombeig d'aigües des d'aquesta font fins al nucli urbà segons el projecte de l'enginyer barceloní Cèsar Molinas. D'aquesta instal·lació es conserva la caseta de la central d'elevació d'aigües, al costat de la font.

## Referències

* 1 2 3 4 «Font dels Bous». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 2 juny 2020].
# George McGrath

George Frederick McGrath (Camberwell, Londres, 19 de setembre de 1885 - Croydon, Londres, 6 d'agost de 1956) va ser un jugador d'hoquei sobre herba anglès que va competir a començaments del segle xx.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on va guanyar la medalla d'or com a membre de l'equip britànic en la competició d'hoquei sobre herba.

## Referències

* ↑ «George McGrath Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 13 de desembre 2012. [Consulta: 6 agost 2017].
# José Riquelme López-Bago

José Riquelme López-Bago (Tarragona, 31 d'agost de 1880 - 17è districte de París, 28 de gener de 1972) va ser un militar català que va destacar per la seva actuació en les Guerres del Marroc i la Guerra Civil espanyola.

## Biografia

Va realitzar una part essencial de la seva carrera militar a Àfrica, durant la coneguda com Guerra del Rif. En 1921 ja era Coronel i Cap de la Policia Indígena. Després del Desastre d'Annual, va protagonitzar un enfrontament amb el general Sanjurjo amb motiu de l'Expedient Picasso. En 1924 va participar en la reconquesta de Tetuan.
En 1929 va ser membre del Tribunal Militar que va jutjar a José Sánchez Guerra per la revolta dels artillers de Ciudad Real. L'absolució del polític conservador va provocar que Riquelme fos passat a la reserva.
L'endemà de la proclamació de la Segona República Espanyola va ser ascendit a general de Divisió i nomenat Capità General de la III Regió Militar, a València.
El cap del Govern i ministre de la Guerra, Alejandro Lerroux va sotmetre a la signatura del president de la República el Decret de 15 de febrer de 1935 nomenant José Riquelme cap de la Segona Divisió Orgànica amb seu a la ciutat de Sevilla. Des dels primers moments de la Guerra Civil espanyola, es manté fidel al Govern republicà. Va ser nomenat cap de la Primera Divisió Orgànica, ocupant el buit de comandament que existia després del fracàs del cop d'estat del 18 de juliol de 1936. Va manar les forces que van atacar Toledo i les que van lluitar després en el Guadarrama. No obstant això, al començament de setembre les seves forces van sofrir importants derrotes a Oropesa i Talavera de la Reina que van causar el seu processament. Absolt en 1938, torna al servei com a comandant militar de Barcelona.
A partir de 1939, després de la caiguda de Catalunya, es va exiliar en França fins a la seva mort en París, en 1972. Es troba enterrat al Cementiri parisenc del Père-Lachaise
Casat en primeres noces amb Milagros Ojeda Varona que va ser Presidenta de la Creu Roja de Larraix i en segones noces amb Manuela Ruiz Juan, que va ser presidenta del comitè de Creu Roja de la República Espanyola en l'exili a França. Té de la primera esposa una neta a Mèxic, María Rosa Judez Riquelme, i dos besnets, Francisco i Diego Alberto Flores Judez.

## Referències

* ↑ «Arxiu en Línia de Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona». [Consulta: 1r maig 2021].
* ↑ ABC-Madrid, 15 de febrer de 1935
* ↑ «Targeta necrològica de José Riquelme». Arxivat de l'original el 2015-12-08. [Consulta: 5 desembre 2015].
* ↑ Creu Roja Espanyola, març 1925, Doc. Num. 53.460
# Copa Intercontinental d'hoquei sobre patins masculina 2014

La quinzena edició de la Copa Intercontinental d'hoquei patins masculina ès disputà el dia 10 d'octubre de 2014 al Palau Blaugrana en Barcelona.
En aquesta edició es disputà directament una final a partit únic entre els vencedors d'Europa i de Sud-amèrica. El campió fou el FC Barcelona.
| 10 d'octubre de 2014 (21:00) |
| 10 d'octubre de 2014 (21:00) | FC Barcelona | 6-2 | Petroleros YPF | Palau Blaugrana Àrbitres: J. Pinto i G. Bonuccelli |
| 10 d'octubre de 2014 (21:00) | Barroso 17' Gual 19' Álvarez 31', 46' Marín 39' Pascual 49' | | Baielli 41', 48' | Palau Blaugrana Àrbitres: J. Pinto i G. Bonuccelli |
* Campió FC BARCELONA

## Referències

* ↑ «6-2: El FC Barcelona, campeón de la Copa Intercontinental por cuarta vez». Mundo Deportivo, 01-03-2010.

## Enllaços externs

* Web oficial de la FIRS(anglès)
* Resultats mundials d'hoquei patins (anglès)