OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pantà i Bassa de les Trotes

La zona humida Pantà i Bassa de les Trotes està formada per un pantà, que reté les aigües de la Séquia de Vilanova, i per una bassa propera originada en el sot deixat per una antiga activitat extractiva.
La importància de l'espai rau en el fet de ser un punt de nidificació, refugi i hivernada d'ocells aquàtics. Cal destacar que hi nidifica el cames llargues (Himantopus himantopus). S'hi havia citat també nidificació de martinet menut (Ixobrychus minutus), agró roig (Ardea purpurea) i arpella (Circus aeruginosus).
El paisatge d'aquest sector, conegut com a pla de les Trotes, és un mosaic de conreus (farratges i arrossars), camps erms i marges, en els quals s'hi fa una vegetació estepària halòfila dominada per la botja pudent (Artemisia herba-alba) i el salat fruticós (Suaeda vera), on apareixen alguns limòniums. També hi ha força tamarius (Tamarix canariensis) dispersos.
El pantà del Pla de les Trotes és una bassa artificial originada per una resclosa de la Séquia de Vilanova, que ocupa una superfície de 5,2 hectàrees. Presenta un aspecte força naturalitzat per la presència d'un extens canyissar amb boga (Typha angustifolia). A uns 100 metres al NW del pantà, hi ha una petita bassa, de poc més de mitja hectàrea, producte d'una antiga activitat extractiva. En aquesta bassa s'havia citat el caròfit Lamprothamium papulosum, una espècie d'alga força rara. També s'havia citat la presència en el plàncton de crustacis diaptòmids i harpacticoids, i del cianobacteri Gomphosphaeria.
Pel que fa als hàbitats d'interès comunitari, es pot considerar la presència d'un tamarigar, tot i que no apareix representat a la cartografia dels hàbitats de Catalunya (hàbitat 92D0 Bosquines i matollars meridionals de rambles, rieres i llocs humits (Nerio-Tamaricetea)).
Aquest espai es troba molt degradat. Entre el pantà i la bassa, i dins de la mateixa bassa, hi ha un abocador il·legal de residus. Els residus, de tota mena, experimenten cremes periòdiques, amb el lògic risc d'incendi del conjunt de l'espai, i contaminen les aigües de la bassa. A més, el voleiar dels plàstics provoca que tota la zona estigui plena de deixalles i presenti un aspecte llastimós. El pantà està situat just al costat de l'autovia A-2 i en rep els impactes derivats (soroll constant, efecte barrera, etc.). Cal destacar també l'existència d'una sobrecàrrega ramadera (per ramats d'ovelles), així com l'eutrofització i els canvis de nivell de les aigües del pantà, que es va colmatant progressivament. El fet que aquesta zona se situï en el límit entre 3 municipis, Soses, Torres de Segre i Alcarràs, afavoreix potser l'existència d'usos irregulars.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Bassa de les Trotes». Fitxes descriptives de zones humides. Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural de la Generalitat de Catalunya (CC-BY-SA). Arxivat de l'original el 11 de gener 2015. [Consulta: 10 gener 2015].
# Paraliparis fimbriatus

Paraliparis fimbriatus és una espècie de peix pertanyent a la família dels lipàrids.

## Hàbitat

És un peix marí i bentopelàgic que viu fins als 3.243 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic nord-oriental: Panamà.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Collett R., 1879. Fiske fra Nordhavs-expeditionens sidste togt, sommeren 1878. Forh. Vidensk. Selsk. Christiania v. 14. 1-106.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Garman, S., 1892. The Discoboli. Cyclopteridae, Liparopsidae, and Liparididae. Memoirs of the Museum of Comparative Zoology v. 14 (pt 2): 1-96, Pls. 1-13.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Txernova, N. V.; Stein, D. L.; Andriàixev, A. P «Family Liparidae (Scopoli, 1777) snailfishes» (en anglès). California Academy of Sciences Annotated Checklists of Fishes, 31, 72, 2004.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Pastisset de cua de gall

Pastisset de cua de gall :
| Xinès tradicional: | Xinès tradicional: | 雞尾包 |
| Xinès simplificat: | Xinès simplificat: | 鸡尾包 |
| Mandarí |
| Mandarí | Pinyin: | jīwěi bāo |
| Cantonès |
| Cantonès | Jyutping: | gai1 mei5 baau1 |
| | Yale: | gāi méih bāau |
| Significat literal: | Significat literal: | bollo de cola de gallo |
El pastisset de cua de gall és una especialitat d'Hong Kong originària de la dècada de 1950 consistent en un tipus de pastisset amb un farciment fet de dolços passats, sucre i coco ratllat. En aquesta època, els propietaris de les fleques es resistien a rebutjar els dolços que no podien vendre però que eren comestibles. Com a solució a aquest problema van inventar el pastisset de cua de gall.
Triturant els dolços sobrants i afegir-los sucre granulat, podien donar-los sortida. Aquest batibull d'ingredients recordava els còctels alcohòlics (cocktail en anglès, literalment ‘cua de gall’), per la qual cosa va rebre aquest nom. Més tard es va afegir coco ratllat a la recepta, que hi donàuna sabor encara més apetible.
La color daurasa brillant de l'exterior procedeix d'una combinació d'ou pintat i glaçatge de sucre. L'interior és semblat a un pa amb farciment de coco. L'exterior té també sovint alguna marca feta per al farciment de coco i pot empolvorar-se amb llavors de sèsam.
Cada pastisset fa de 15 a 20 cm de llarg i de 5 a 7 d'alt, i la forma d'una bagueta petita.
# Pastisset de pinya

El pastisset de pinya és un tipus de pastís dolç popular a Hong Kong, Macau, algunes altres regions del sud de la Xina i les comunitats xineses d'Amèrica del Nord. També poden trobar-se en fleques taiwaneses. Es coneix en cantonès com bo lo baau, on bo lo significa ‘pinya’ i baau al·ludeix a un tipus d'aliment semblant a una vieneseria en la cuina xinesa. És corrent en les fleques xineses.

## Descripció

La part superior del pastís de pinya (que s'elabora amb una forma semblant a la fruita) es fa amb una pasta similar a la que s'empra per a les galetes de sucre, consistent en sucre, ou, farina i saïm. Com a tal, és cruixent i prou dolç respecte a la resta del pastisset. La pasta de la part inferior és la mateixa utilitzada en els pans xinesos d'estil occidental, que és més tendra i dolça que la del pa occidental. És un pastisset popular per a desdejunar o acompanyar el te de la tarda.
Malgrat el seu nom, la versió tradicional del pastisset de pinya no porta pinya. El nom prové del fet de la seva coberta cruixent ensucrada adopta una color daurada, i del fet que li són fets quadres i recorda l'escorça del fruit. A causa de la seva alta valor calòrica (és ric en carbohidrats, greixos saturats i colesterol), ha estat declarat com un dels deu aperitius més perniciosos d'Hong Kong.
És molt semblat al melonpan japonès en la seva elaboració i en el fet que rep el nom pel seu aspecte.
Pastisset de pinya :
| Xinès tradicional: | Xinès tradicional: | 菠蘿包 |
| Xinès simplificat: | Xinès simplificat: | 菠萝包 |
| Mandarí |
| Mandarí | Pinyin: | bōluó bāo |
| Cantonès |
| Cantonès | Jyutping: | bo1 lo4 baau1 |
| Significat literal: | Significat literal: | bollo piña |

## Variants
### Amb mantega

Molts restaurants com Hong Kong, com els cha chaan tengs i dai pai dongs, ofereixen una recepta anomenada pastisset de pinya amb mantega, que és un pastisset de pinya farcit amb un tros mantega. Es coneix en cantonès com a bo lo yau (菠蘿油), on yau (‘oli’) al·ludeix a la mantega. Alguna variant inclou crema en comptes de mantega.
Generalment el pastís es porta calent del forn a la taula del client, i se serveix tallat per la meitat amb un gros tros de mantega entremig. De vegades es critica aquesta recepta perquè conté massa greix i colesterol.

### Altres variants

El pastisset de pinya pot fer-se en talla miniatura (迷你菠蘿包), pot usar-se com a panet per a fer entrepans, per exemple de carn (餐肉菠蘿包), o pot emplenar-se abans d'enfornar amb anko (紅豆菠蘿包), crema de pastisseria (奶黃菠蘿包), porc a la barbacoa (叉燒菠蘿包), o farcit dolç de coco ratllat (椰絲菠蘿包), com en un pastisset de cua de gall. Curiosament, és possible trobar un pastisser de pinya amb pinya, és a dir farcit d'autèntica pinya (菠蘿菠蘿包).
El Soboro-Pan japonès o Soboro-Ppang coreà és una variant que usa els mateixos ingredients, exceptat que la part superior no té aspecte de pinya.

## Referències

* ↑ «Where's The Pineapple?» (en anglès). My Kitchen:My Laboratory, 27-05-2007. [Consulta: 29 juny 2009].
* ↑ «10種零食損智商» (en chino). Arxivat de l'original el 20 de febrer de 2008.
# Parc Nacional dels esculls de Tubbataha

El Parc marí de l'escull de Tubbataha és una àrea protegida al mig del Mar de Sulu, a les Filipines,és un santuari d'aus i marí que consisteix en dos grans atols (anomenats atol nord i sud), i un de més petit anomenat com barrera coral·lina de Jessie Beazley que cobreix una àrea total de 97.030 hectàrees. Es troba a 150 quilòmetres al sud-est de Puerto Princesa, la capital de la província de Palawan. Les illes deshabitades i els esculls són part de l'illa municipi de Cagayancillo, situada uns 130 quilòmetres al nord-est de l'escull.
Al desembre de 1993, el Parc Nacional dels Esculls de Tubbataha es va inscriure a la llista del Patrimoni de la Humanitat com un exemple únic d'un atol amb una molt alta densitat d'espècies marines; L'illot del Nord serveix com a lloc de nidificació d'aus i tortugues marines. El lloc és un exemple excel·lent d'un escull de corall verge amb una espectacular paret vertical de 100 m, extenses llacunes i dues illes de corall. El 1999, el Conveni de Ramsar situa el parc de Tubbataha com un dels aiguamolls d'importància internacional. El 2008, l'escull va ser nominat en les Noves 7 Meravelles de la Natura.
El parc nacional i la resta de l'arxipèlag de les Filipines és part del Triangle del Corall, reconegut com un centre de la biodiversitat marina que conté un 75% de les espècies de corall que es descriuen i el 40% dels peixos dels esculls del món.L'àrea es troba sota una greu amenaça a causa de les pràctiques de pesca destructives i la sobrepesca. La investigació dels científics que visiten els esculls des de la dècada de 1980 va revelar que el parc marí de Tubbataha conté no menys de 600 espècies de peixos, 360 espècies de coralls, 11 espècies de taurons, 13 espècies de dofins i balenes, i 100 espècies d'aus. Els esculls també serveixen com a zona de nidificació de tortugues carei i les tortugues verdes marines.

## Vegeu també

* Gran Barrera de Corall
* Illes Galápagos
* Península Valdés

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Tubbataha Reefs Natural Park» (en anglès). [Consulta: 15 març 2021].
# Pas de les Soques

El Pas de les Soques és una collada dels contraforts nord-orientals del Massís del Canigó, a 1.970,5 metres d'altitud, en el terme comunal de Mentet, a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord. Està situat a la zona central del sud del terme de Mentet, a prop a migdia del Refugi de l'Alemany i al nord de la Barraca dels Alemanys, en el coster oriental de la Serra Gallinera.

## Referències

* ↑ El Pas de les Soques en els ortofotomapes de l'IGN
# Pas de la Tuna

El Pas de la Tuna és un pas, o gual, del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès.
És en el paratge de la Tuna, a prop i al sud-oest de les restes d'aquella masia. És al sud de la urbanització de la Penyora, a la dreta del torrent de Sauva Negra i a ponent de la Font de la Tuna. Es troba també al nord-est del Sot dels Còdols i al sud-est de l'Esquei.
Es tracta del lloc on el camí rural que ressegueix la riba dreta del torrent de Sauva Negra travessa el torrent que davalla del costat de ponent de la urbanització de la Penyora. Més al nord-est, en el mateix camí, es troba el Pas de la Casanova. És un indret on la roca natural fa una plataforma on coincideixen el camí i el torrent.
A l'extrem nord de la plataforma rocosa hi ha mostres de l'antiga passera per a vianants que permetia, en moments de forta davallada d'aigua, el pas cap al camí de la Casanova del Castell. Es tracta d'uns forats incisos a la roca que formen una doble filera; era el lloc on es clavaven els pilars de fusta de la passera. Tot i que no es pot precisar el moment en què es van fer aquests forats, en altres llocs de la mateixa riera se n'han trobat de semblants, i els únics que han estat estudiats arqueològicament (el Jaciment de la Riera de Castellcir, han estat datats a l'edat mitjana.
# Pas de les Truges

El Pas de les Truges és una collada dels contraforts nord-orientals del Massís del Canigó, a 2.027,7 metres d'altitud, en el límit dels termes comunals d'Estoer i de Taurinyà, tots dos a la comarca del Conflent (Catalunya del Nord).
Està situat a migdia de la Socarrada i al nord dels Tres Avets i del Ras dels Cortalets.

## Referències

* ↑ El Pas de les Truges en els ortofotomapes de l'IGN
# Pedro Rodrigues i companys màrtirs

Els Cavallers de Tavira van ésser Pedro Rodrigues, Mem do Vale, Durão (o Damião) Vaz, Álvoro Garcia (o Garcia Estevam), Estêvão Vaz (Vasques), Beltrão de Caia (Regne de Portugal, segle xiii - Tavira, Algarve, 1242), cavallers portuguesos de l'Orde de Sant Jaume morts en campanya contra els musulmans. Són venerats com a beats per l'Església catòlica, tot i que el seu culte no ha estat oficialment aprovat.

## Biografia

Cap al 1242, Paio Peres de Correia, gran mestre de l'Orde de Sant Jaume de l'Espasa, havia obtingut algunes victòries sobre els musulmans al regne de l'Algarve. En arribar el temps de la collita, els musulmans van demanar una treva de quatre mesos, que va ésser acordada amb els cavallers cristians. El mestre va donar permís a sis cavallers i el mercader jueu Garcia Roiz (o Rodrigues), comandats per Pedro Rodrigues (o Pedro Pires, comanador de l'orde a Castella), per deixar el campament i anar a caçar. Durant la caça, els cavallers arribaren a Antas, prop de Tavira, on lluitaren contra un grup de musulmans, trencant la treva.
Quan el gran mestre, que havia rebut un missatger, va arribar amb reforços, ja era tard i els sis cavallers eren morts, tot i que en l'atac havien mort gran quantitat d'enemics. Correia, indignat pel trencament de la treva, atacà i conquerí la ciutat de Tavira.
L'episodi és llegendari i no es coneix fins a quin punt és històricament versemblant.

## Veneració

Immediatament, van consagrar la mesquita de la ciutat, transformant-la en església cristiana i donant gràcies per la conquesta. L'església fou dedicada a la Mare de Déu Reina dels Àngels, i rere l'altar es depositaren les restes dels sis cavallers, honorats com a màrtirs per haver mort lluitant per la fe.
Una tradició explica que, cap al 1328, Alfons XI de Castella va assetjar Tavira i va veure sis cavallers cavalcant al cel, sobre l'església de Santa Maria, amb l'estendard de l'Orde de Sant Jaume. Sorprès, va demanar que podia ésser aquella visió i un frare del veí convent de Sant Francesc li digué que, des que eren sebollits a la ciutat, els cavallers la defensaven i protegien dels seus enemics. En senyal de respecte, el rei abandonà el setge i tornà cap al seu regne.

## Notes

* ↑ Les fonts cristianes indiquen que els musulmans van atacar els cavallers i van matar-los.
# Pelecanimimus polyodon

Pelecanimimus polyodon ('imitador de pelicà') és una espècie de dinosaure ornitomimosaure que va viure al Cretaci inferior, fa entre 127 i 121 milions d'anys, en el que actualment és Conca, Espanya. Podia mesurar fins a 2,5 metres de longitud.
Aquest dinosaure corredor era carnívor, presentava fins a 200 dents molt petites a les mandíbules, fet que el diferencia de la resta d'ornitomímids. Les restes fòssils trobades indiquen que tenia un petita cresta sobre el cap així com una bossa a la gola similar a la dels pelicans.

## Enllaços externs

* Il·lustració de Pelecanimimus polyodon.
# Béla Goldoványi

Béla Goldoványi (Budapest, 20 de desembre de 1925 - Budapest, 16 de novembre de 1972) fou un atleta hongarès, ja retirat, especialista en curses de velocitat, que va competir durant les dècades de 1940 i 1950.
Durant la seva carrera esportiva va prendre part en tres edicions dels Jocs Olímpics d'Estiu. El 1948, als Jocs de Londres, disputà dues proves del programa d'atletisme. Fou quart en els 4x100 metres relleus, mentre en els 100 metres quedà eliminat en sèries. Quatre anys més tard guanyà la medalla de bronze en els 4x100 metres relleus, rere l'equip estatunidenc i soviètic, i formant equip amb László Zarándi, Géza Varasdi i György Csányi. El 1956, a Melbourne, disputà els seus tercers i darrers Jocs. Fou eliminat en sèries en les dues proves que disputà.
En el seu palmarès destaca una medalla d'or en els 4x100 metres del Campionat d'Europa d'atletisme de 1954, amb el mateix equip que guanyà la medalla olímpica, i divuit campionats nacionals: cinc dels 100 metres (1947, 1952, 1953, 1954, 1955 i 1958), vuit dels 200 metres (1947, 1952 a 1958), tres dels 4x100 metres (1952, 1953 i 1954) i un dels 4x400 metres (1947). Va millorar el rècord nacional del 4x100 metres en tres ocasions.

## Millors marques

* 100 metres. 10.5" (1954)
* 200 metres. 21.2" (1955)

## Referències

* 1 2 Béla Goldoványi a Sports Reference (arxivat)
* ↑ «Medallistes per prova». rfea.es. Federació Espanyola d'Atletisme. Arxivat de l'original el 26 d'octubre 2020. [Consulta: 22 abril 2020].
* ↑ «Magyar bajnokok atletikaban, ferfi rovidtav». [Consulta: 7 juny 2020].
* ↑ «Magyar bajnokok atletikaban, ferfi valtok». [Consulta: 7 juny 2020].
* ↑ Waśko, Janusz (1953-). Athletics national records evolution 1912-2012 : golden century of IAAF records. GreenArt Jacek Kardasz, 2013, p. 190. ISBN 978-83-62033-30-0.
# Tèmesa

Tèmesa o Tempsa (grec antic: Τεμέση o Τέμψα) era una antiga ciutat de la costa oest del Brútium, a Itàlia.
Estrabó diu que va ser originàriament una ciutat d'Ausònia, però que va ser colonitzada per un grup d'etolis que havien acompanyat Toant a la guerra de Troia. Alguns autors van pensar que aquesta ciutat era la Temesa que Homer menciona a l'Odissea, perquè tenia mines de coure, i així ho diu Estrabó, però segurament el poeta es referia a una Temesa de l'illa de Xipre. No hi ha constància de què Temesa hagués rebut cap colònia grega en època històrica, encara que era una ciutat hel·lenitzada com altres ciutats de l'època en aquella zona. Se sap que va ser conquerida pels locris entre els anys 480 aC i 460 aC, però no es coneix quant de temps va estar sota el seu govern. Ni el Periple de Pseudo-Escílax ni els Iambes al Rei Nicomedes la situen entre les ciutats gregues de la Magna Grècia, però Titus Livi diu que era una ciutat grega abans de caure en mans dels brucis, i va estar sota el seu poder fins que va passar a Roma. A la Segona Guerra Púnica va ser ocupada per Aníbal i després pels romans, que anys després de la guerra hi van establir una colònia, al mateix temps que establien la de Crotona el 194 aC). La colònia, que explotava les mines de coure i on els seus pobladors tenien els mateixos drets que els ciutadans romans, no sembla que fos molt nombrosa, i en temps d'Estrabó les mines ja no eren productives. No es menciona gaire més la ciutat per cap fet rellevant. Durant la revolta d'Espàrtac els esclaus es van establir a Tèmesa i la van dominar un temps. La ciutat va existir durant tot l'imperi romà, i tots els geògrafs i la Taula de Peutinger en fan menció.
Pausànias diu expressament que al seu temps (segle II) encara estava habitada, i Plini el Vell parla de l'excel·lència del seu vi. Segurament va existir durant tot l'imperi romà però devia desaparèixer probablement al segle v.
Una tradició explica que vora Tèmesa hi havia un bosc sagrat amb un santuari dedicat a Polites, un company d'Odisseu, que amb l'heroi va desembarcar a Tèmesa. Polites, borratxo, va perseguir i matar una jove del país. Els habitants de la ciutat el van lapidar però l'ànima de Polites els perseguia de moltes maneres i els va exigir que li construïssin un santuari i que cada any li sacrifiquessin la noia més bella de la ciutat. Però un dia va aparèixer Èutim que va desafiar l'esperit a un combat, el va vèncer i el va obligar a marxar del país. Èutim es va casar amb la noia i van viure a Tèmesa fins a una edat avançada.

## Notes

* ↑ segons Estrabó
* ↑ segons Esteve de Bizanci

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Temesa». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 9 febrer 2021].
# Defensores ecclesiae

Els defensores ecclesiae també coneguts com a Advocatus ecclesiae eren els encarregats de la defensa de l'església, principalment per salvaguardar-ne l'estatus, podia ser un laic, generalment de la noblesa. A l'edat mitjana l'església era el terratinent principal de la cristiandat. Aquest fet era de cabdal importància en una època en què ressorgia l'interès pel coneixement literari i cultural.
Els defensores havien de defensar l'església fins i tot amb armes si calia, eren els encarregats de dirigir les milícies en temps de guerra per tal de defensar els monestirs i preservar-los dels atacs. A canvi d'aquests serveis els defensores rebien ingressos procedents de l'església, ja sigui en forma monetària, sigui en forma de subministraments o gravàmens de propietat eclesiàstica.
En aquells temps l'església havia de gestionar simultàniament algunes pràctiques de la milícia amb els protocols eclesiàstics, la qual cosa no era gens estranya. Cal destacar que la institució eclesiàstica Pau i treva de Déu va reglamentar uns determinats períodes de descans en temps de conflictes armats. L'església pretenia controlar els actes violents. Tot allò que no podia dominar ho utilitzava en benefici propi. Segons León Gautier “La cavalleria és La forma cristiana de la condició militar”.
Com ja s'ha esmentat abans, els defensores ecclesiae eren els encarregats de dirigir les milícies. De les batalles èpiques i cavalleresques de l'època naixerien obres literàries de gran volada i repercussió mediàtica que arribarien fins als nostres dies. En la literatura catalana podem trobar un bon exemple en l'obra de Ramon Llull Llibre de l'orde de cavalleria, en el qual es parla de l'ètica, la dignitat i la moral en l'ús de les armes.

## Referències

* 1 2 New Advent (data d'accés 10-10-2014)
* 1 2 3 Cerdà, Jordi. (2014: 35-36)
* ↑ Mitre Fernández, Emilio. (2004: 273)

## Bibliografia

* New Advent. The Catholic Encyclopedia: "Advocatus Ecclesiae"
* Cerdà, Jordi. (2014). “Qüestions preliminars” a: Introducció a la Literatura Europea, materials de l'assignatura. Barcelona: FUOC.
* Mitre Fernández, Emilio. (2004) "Historia del cristianismo: El mundo medieval". Madrid: Trotta, S.A.
# Grec nord-occidental

El grec nord-occidental és un antic dialecte del grec molt relacionat amb el dòric (tant que a cops no se'n fa cap distinció). És tan sols una distinció nominal si el primer s'ha de considerar part del segon, el segon del primer, o ambdós part d'un sol "grec occidental": en qualsevol cas els subdialectes i la seva agrupació no varien.
Els nord-occidental es distingeix del dòric en dues característiques generals:
* el datiu plural de la tercera declinació es fa en -οις en comptes de en -σι
* ús de ἐν + acusatiu en comptes de εἰς

## Subdialectes

* Foceu, parlat a Delfos
* Locri, parlat a la Lòcrida, i subdividit en
** ozoli o occidental, parlat a la costa del Golf de Corint, al voltant d'Amfissa
** opunti o oriental, parlat a la costa de la Grècia més continental, enfront de l'Eubea nord-occidental i al voltant d'Opus
* Eleàtic, parlat a Olímpia, al nord-oest del Peloponès
* Koiné nord-occidental, un dialecte de contacte, híbrid entre l'àtic i algunes característiques del grec nord-occidental i del dòric, relacionat amb la Lliga Etòlia dels segles III i II aC

## Vegeu també

* Grec dòric

## Notes

* ↑ Hi ha qui considera el locri com una unitat a efectes classificatoris, hi ha qui, com J. L. García Ramón a En torno a los dialectos griegos occidentales, publicat per la UCM considera ozoli i opunti com a diferents des de mínim el 450 aC i fins i tot mostra com a plausible el poder classificar l'opunti amb el foceu.