OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Míriam Cano

Míriam Cano (Molins de Rei, 1982) és escriptora i periodista. Viu a Barcelona.
El seu primer poemari va ser Buntsandstein (2013). A més, ha estat publicada a les antologies II Festival de Poesia des dels Balcons (2014) i Assumiràs la Veu (2014). La seva segona obra poètica va ser Ancoratge (2016). La seva primera obra narrativa és el recull de contes Cremen cels (2017) compartit amb Martí Sales i Antònia Vicens. Ha traduït al català una selecció de poemes d'Emily Dickinson (2017) i Cartes a un amic alemany, d'Albert Camus (2019). El seu darrer poemari és Vermell de Rússia (2020).
També ha exercit de crítica cinematogràfica i musical en diverses publicacions culturals en línia i ha col·laborat en diversos programes de ràdio centrats, sobretot, en la música de cinema. A més, col·labora a Catorze: cultura viva, a Nació Digital, i El Violí Vermell de Catalunya Música. Des de 2016 fins a 2018 va exercir de crítica literària al programa Els experts d'iCat i des de 2019 al programa L'irradiador de la mateixa emissora radiofònica. Entre els darrers projectes, cal destacar la publicació del poemari Nàufrags, un espectacle de Lluís Danés i Roca que es va representar el gener de 2016 al Mercat de les Flors. Ha guanyat el premi de poesia Martí Dot l'any 2012 amb el seu poemari Buntsandstein (2013). També ha participat en el recull de contes Cremen cels (2017). El 2020 publica el poemari Vermell de Rússia.
Com a traductora s'ha encarregat de la versió catalana de Bluets de Maggie Nelson i La casa de Mango Street de Sandra Cisneros, ambdues publicades per l'Altra Editorial. Igualment, ha traduït Una onada de John Ashbery, obra publicada el 2022 per l'editorial Lleonard Muntaner.
És codirectora de l'Escola Bloom de Barcelona.

## Referències

* 1 2 Miravete, Ricard «La fragmentació del sentit». El Punt Avui, 29-11-2013 [Consulta: 15 juny 2016].
* ↑ «Revista Calaméo» (en català).
* ↑ «NacióDigital». Miquel Macià.
* ↑ «"Ancoratge" de Míriam Cano, un poemari que "tranquil·litza les neurones"» (en català).
* ↑ http://www.labreuedicions.com/cremen-cels-lultim-fill-laboratori-periferic-labreu-11-12-17/
* 1 2 «VERMELL DE RÚSSIA, de Míriam Cano - laBreu Edicions : laBreu Edicions». [Consulta: 17 maig 2020].
* ↑ Piquer, Eva. «Catorze. Cultura Viva (diari digital)». Arxivat de l'original el 2016-06-24. [Consulta: 12 juny 2016].
* ↑ Macià, Miquel. «NacióDigital». [Consulta: Dilluns 13 juny 2016].
* ↑ «TV3 i Catalunya Ràdio». Arxivat de l'original el 2016-08-05. [Consulta: Divendres, 29 gener 2016, a les 23:00].
* ↑ «ara.cat (diari)». [Consulta: 08/01/2016 12:22].
* ↑ «Mercat de les flors Dansa i art de moviment (butlletí)».
* ↑ «Premi de poesia Matí Dot pel seu primer poemari Buntsandstein.» (en català).
* ↑ https://llegim.ara.cat/critiques-literaries/poesia-abstracta-john-ashbery_1_4405775.html
# Palol Sabaldòria

Palol Sabaldòria és un antic nucli de població del municipi de Vilafant (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situat a un quilòmetre a llevant del nucli urbà de la població de Vilafant pel camí de la Bòbila, damunt d'un petit turonet poc elevat sobre el marge esquerre del riu Manol. Es tracta d'un antic nucli format per les restes de l'església preromànica de sant Miquel i del castell medieval, actualment força enrunades i situades a l'interior d'una propietat tancada. De fet, les restes estan acompanyades per un gran mas, el mas de Palol, situat davant les restes. En origen, aquest reduït nucli era un llogarret que formava part de la població de Vilafant, tot i que amb alcalde propi.

## Història

La primera referència que trobem als document del municipi data de l'any 1020. Es tracta del testament del comte de Besalú, Bernat Tallaferro en què cedeix al seu fill Berenguer les possessions infra terminos de Villa Palaciol.
Aquest reduït nucli està format per les restes de l'església preromànica de sant Miquel, el castell medieval enrunat dels segles xi i xii i el mas de Palol, situat a llevant de la població de Vilafant.
Tot i les notícies que apareixen als documents, l'església de Sant Miquel mostra les característiques pròpies de les construccions preromàniques dels segles IX-X, per la qual es pot deduir que la parròquia podria ser anterior.
L'any 1167, el bisbe de Girona, Guillem, va donar al monestir de Santa Maria de Ripoll l'església de Santa Llogaia d'Àlguema i la seva sufragània del castell, tenint aquest fet com la primera menció del la fortificació i la seva església de Sant Miquel.
En les Rationes decimarum, de l'any 1279, s'esmenta la capella que es coneix com a Pallaciolo de Balloria. Aquesta església apareix lligada al poble de Santa Llogaia d'Alguema fins al segle xvii, moment en què ja no s'hi fa cap més esment del temple de Palol Sabaldòria.
L'any 1354, es menciona que el nucli només consistia en tres cases i depenia directament de Vilafant.
Palol Sabaldòria es va separar del terme de Santa Llogaia d'Àlguema entre 1832 i 1836. Més endavant, l'any 1846 el terme d'aquest poble va ser unit al municipi de Vilafant, per la política de reducció de municipis.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Palol Sabaldòria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
* ↑ Sant Miquel de Palau Sabaldòria (Vilafant, Alt Empordà)
* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
# Pelegrí Baltasar i Salvatella

Pelegri Baltasar i Salvatella (Girona, 12 d'agost de 1813 – Buenos Aires, 1900) fou un organista, compositor i pedagog català.
Fill de Josep Baltasar i Maria Salvatella, la seva carrera musical a Girona es compren entre 1833 i 1838, on exerceix d’organista i compositor, així com a professor d’orgue a la Catedral de Girona. El 5 de juny de 1833 pren possessió del benefici segon de la Santa Creu adjunt a la plaça d’organista on va entrar per a substituir a Baltasar Dorda. Durant aquest període, va compondre diverses obres, com ara una psalmòdia titulada Versos d'Org; El paso del molino (1839); una peça per a veu i piano titulada La lágrima (1848); una obra coral titulada Los serenos (1868), així com una mazurca per piano (1877). Va tenir certs problemes econòmics durant aquella època, sobretot per la falta de compromís del Capítol al no pagar-li el que li havien promès. Al 1834, va voler demanar un permís per a poder actuar fora de la capella amb un grup paral·lel, però el Capítol no els va acceptar la proposta a causa de les queixes dels altres músics.
El 16 d’agost de 1838 va finalitzar la seva trajectòria a Catalunya demanant una llicència de permís d’excedència de llarga durada per a poder viatjar fora del continent i trobar una feina més estable econòmicament. El capítol va concedir-li un any d’aquest permís i el músic va marxar a Amèrica del sud on es va quedar permanentment fins a la seva mort. Un cop es va complir l’any d’excedència, al 1839 Baltasar va seguir a l’Uruguai treballant d’organista durant la dècada del 1840, perdent la seva plaça a la Catedral de Girona i posteriorment va traslladar-se a Buenos Aires, Argentina, on va seguir la seva carrera d’organista a l’església de San Telmo.
Com a pedagog musical, va obrir la seva pròpia acadèmia anomenada “Instituto Musical” al 1855 on impartia classes de solfeig, vocalització i cant. En aquesta etapa, va ser soci honorari de la Societat La Lira, on va col·laborar amb la Gaceta Musical de Buenos Aires publicant diferents articles sobre la història de la música.
Es conserven obres seves als fons musicals de la catedral de la catedral de Girona (GiC).

## Referències

* 1 2 Galdón Arrué, Montiel. La música a la Catedral de Girona durant la primera meitat del segle XIX (tesi). Bellaterra: Universitat Autònoma de Barcelona, 26-06-2003, p. 395-403.
* 1 2 3 Casares Rodicio, Emilio Francisco. Diccionario de música española i hispanoamericana (en castellà). España: Sociedad General de Autores y Editores, 2002, p. 125. ISBN 84-8048-303-2.
* 1 2 3 Carmaniu Mainadé, Xavier «Pelegrí Baltasar Salvatella» (en català). Diari de Girona, 15-01-2023.
* ↑ Gregori Cifré, Josep Maria La Música a la Catedral de Girona, 2019, pàg. 402.
* ↑ Obres de Pelegrí Baltasar i Salvatella a l'IFMuC. Base de dades dels fons musicals de Catalunya. Consultat al 10 de novembre de 2023 (en català).
# Ramon d'Urtx

Ramon d'Urtx (Mataplana, valor desconegut - Puigcerdà, 1297) va ser un noble català, fill de Ramon II d'Urtx i Esclarmonda de Pallars fou majordom reial dels béns del rei Jaume II a Múrcia. Per ordre de Pere el Gran, va defensar Elna amb trenta cavallers durant el setge de la Croada contra la Corona d'Aragó, però van marxar abans de la conquesta francesa en veure la desunió dels vilatans i copsar que no es deixaven aconsellar. La ciutat d'Elna seria cremada i els seus ciutadans massacrats. Uns mesos més tard va embarcar amb Alfons el Franc en la Confiscació del Regne de Mallorca a Jaume II de Mallorca.
L'any 1278, juntament amb Galceran V de Pinós, actuà d’intermediari en les convencions entre Pere II el Gran i el comte Roger Bernat III de Foix. Per ordre de Pere el Gran, va defensar Elna amb trenta cavallers durant el setge de la Croada contra la Corona d'Aragó, però van marxar abans de la conquesta francesa en veure la desunió dels vilatans i copsar que no es deixaven aconsellar. La ciutat d'Elna seria cremada i els seus ciutadans massacrats. Uns mesos més tard va embarcar amb Alfons el Franc en la Confiscació del Regne de Mallorca a Jaume II de Mallorca.

## Referències

* ↑ «Ramon d'Urtx». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Galceran V de Pinós». dadescat. Ramon Piera i Andreu. [Consulta: 7 abril 2023].
# Omer Beaugendre

Omer Beaugendre (Salbris, 9 de setembre de 1883 - Salbris, 20 d'abril de 1954) va ser un ciclista francès que fou professional entre 1906 i 1921. Va prendre part en els Jocs Olímpics de París de 1900 en la prova de l'esprint. Va córrer a la quarta sèrie de la primera ronda, quedant eliminat, i fent un temps que no ha arribat fins als nostres dies.
Durant la seva carrera esportiva aconseguí tres victòries, entre elles la París-Tours de 1908. Era germà dels també ciclistes Joseph i François Beaugendre.

## Palmarès

* 1908
** 1r a la París-Tours
** 1r a la París-Lilla
* 1910
** 1r a la Gènova-Niça

### Resultats al Tour de França

* 1908. 13è de la classificació general
* 1910. Abandona (5a etapa)

## Referències

* ↑ «BEAUGENDRE Omer». [Consulta: 27 juliol 2024].
* 1 2 «Olympedia – Omer Beaugendre». [Consulta: 27 juliol 2024].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Omer BEAUGENDRE» (en italià). [Consulta: 27 juliol 2024].

## Enllaços externs

* Palmarès d'Omer Beaugendre Arxivat 2017-01-03 a Wayback Machine. (italià)
# Supercopa d'Espanya de futbol 1990

La Supercopa d'Espanya de 1990 va ser un matx de futbol espanyol a dos partits jugats els dies 5 i 12 de desembre de 1990. El van disputar el FC Barcelona, que va ser guanyador de la Copa del Rei 1989-90, i el Reial Madrid CF, que va guanyar la Lliga espanyola 1989-90. El Reial Madrid va guanyar 5–1 en el global.

## Detalls del matx
### Anada

| FC Barcelona | 0–1 | Reial Madrid CF |
| | Informe | Michel 54' |
| FC Barcelona | Real Madrid CF |
FC Barcelona: :
| GK | 1 | Andoni Zubizarreta (c) |
| DF | 5 | Luis López Rekarte |
| DF | 3 | Àlex |
| DF | 2 | Nando |
| DF | 11 | Miquel Soler |
| MF | 4 | Eusebio Sacristán |
| MF | 6 | Sebastià Herrera | 27' |
| MF | 10 | Guillermo Amor |
| FW | 8 | Hristo Stoichkov | 41' 41' |
| FW | 9 | Julio Salinas |
| FW | 7 | Lluís Carreras | | 59' |
| Substitutes: ||||
| GK | 13 | Carles Busquets |
| MF | 12 | Urbano | | 59' |
| MF | 14 | José Mari Bakero |
| MF | 15 | Francesc Xavier Sánchez Jara |
| FW | 16 | Antonio Pinilla |
| Manager: ||||
| Johan Cruyff | Johan Cruyff | Johan Cruyff | 40' 40' |
Real Madrid: :
| GK | 1 | Francisco Buyo |
| DF | 2 | Chendo (c) |
| DF | 4 | Fernando Hierro |
| DF | 6 | Predrag Spasić | 15' |
| DF | 3 | Jesús Solana |
| MF | 8 | Míchel | | 86' |
| MF | 5 | Manuel Sanchís | 49' |
| MF | 10 | Santiago Aragón | | 78' |
| MF | 11 | Francisco Villarroya |
| FW | 7 | Emilio Butragueño |
| FW | 9 | Hugo Sánchez | 89' |
| Substitutes: ||||
| GK | 13 | Pedro Jaro |
| DF | 12 | Miguel Tendillo |
| MF | 14 | Adolfo Aldana | | 78' |
| MF | 15 | Gheorghe Hagi | | 86' |
| FW | 16 | Sebastián Losada |
| Manager: ||||
| Alfredo Di Stéfano ||||

### Tornada

| Reial Madrid CF | 4–1 | FC Barcelona |
| Emilio Butragueño 22' 44' Hugo Sánchez 56' Santiago Aragón 70' | Informe | Goikoetxea 20' |
| Real Madrid | FC Barcelona |
Real Madrid: :
| GK | 1 | Francisco Buyo |
| DF | 2 | Chendo (c) |
| DF | 4 | Fernando Hierro | 19' |
| DF | 5 | Manuel Sanchís |
| DF | 3 | Jesús Solana | 60' |
| MF | 8 | Míchel |
| MF | 6 | Juanjo Maqueda |
| MF | 10 | Santiago Aragón |
| MF | 11 | Francisco Villarroya |
| FW | 7 | Emilio Butragueño | | 75' |
| FW | 9 | Hugo Sánchez | | 75' |
| Substitutes: ||||
| GK | 13 | Pedro Jaro |
| DF | 12 | Predrag Spasić |
| MF | 14 | Adolfo Aldana | | 75' |
| MF | 15 | Gheorghe Hagi |
| FW | 16 | Sebastián Losada | | 75' |
| Manager: ||||
| Alfredo Di Stéfano ||||
FC Barcelona: :
| GK | 1 | Andoni Zubizarreta (c) |
| DF | 2 | Sebastià Herrera | 23' |
| DF | 5 | Ricardo Serna |
| DF | 3 | Àlex | 14' |
| MF | 7 | Jon Andoni Goikoetxea |
| MF | 4 | Eusebio |
| MF | 10 | Guillermo Amor | 40' |
| MF | 6 | Miquel Soler |
| FW | 9 | Julio Salinas |
| FW | 8 | Michael Laudrup | | 71' |
| FW | 11 | Txiki Begiristain | | 46' |
| Substitutes: ||||
| GK | 13 | Carles Busquets |
| DF | 12 | José Ramón Alexanko |
| DF | 15 | Luis López Rekarte | | 71' |
| MF | 14 | Urbano |
| FW | 16 | Lluís Carreras | | 46' |
| Manager: ||||
| Johan Cruyff |||

## Campió

* Campió de la Supercopa d'Espanya 1990
* Reial Madrid 3r títol

## Vegeu també

* El Clàssic

## Referències

* Llista de finals de la Supercopa 1990 RSSSF.com
* (en castellà) linguasport.com
# Can Bruixa

Can Bruixa, antigament Cal Paretó, és una masia situada a l'interior d'illa dels carrers de la Constitució i de Parcerisa, al barri de la Bordeta de Barcelona. Actualment es troba en mal estat de conservació i està afectada pel pla de remodelació de Can Batlló.

## Història

Va ser feta construir durant la segona meitat del segle xix per Josep Elias i Anglí, que es dedicava al cultiu i la venda de verdures. Més endavant la va adquirir el pare del propietari actual Oleguer Rovira i Burés, conegut com «en Bruixa», que va acabar donant-li nom.

## Descripció

És un edifici de planta quadrangular amb un cobert adossat a la façana de gregal. Consta de planta baixa i pis i té la coberta a dos vessants que desaigüen a les façanes principal i posterior. Damunt de la porta hi ha un finestral amb sortida a un petit balcó d'obra. A l'interior es conserven els sostres amb volta a la planta baixa i el paviment de tova.

## Referències

* 1 2 «Antiga fàbrica Joan Batlló». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Bibliografia

* Baños i Soria, Julio. «Les masies de Sants-Montjuïc». A: Masies de Barcelona. Barcelona: Angle editorial i Ajuntament de Barcelona, 2009, p. 276. ISBN 978-84-92758-31-9.

## Enllaços externs

* «Can Bruixa. La masia més ben amagada». Pladebarcelona (blog), 02-06-2013.
# Krystyna Dąbrowska (escaquista)

* Aquest article tracta sobre la jugadora d'escacs. Si cerqueu l'artista, vegeu «Krystyna Dąbrowska».
Krystyna Dąbrowska (nascuda el 5 de desembre de 1973) és una jugadora d'escacs polonesa que té el títol de Gran Mestra Femenina des de 1994.

## Resultats destacats en competició

Dąbrowska va guanyar el Campionat del món d'escacs sub 16 femení el 1989.
El 1992 va guanyar tant el Campionat Mundial d'escacs juvenil femení com el Campionat d'escacs polonès femení.
Va quedar 15ena al Campionat del món d'escacs femení de 1996.

## Referències

* 1 2 3 «Nota biogràfica de Krystyna Dąbrowska (escaquista)» (en anglès). Chessgames.com. [Consulta: 24 gener 2022].
# Jerome Flynn

Jerome Patrick Flynn (Bromley, Kent, Anglaterra, 16 de març de 1963) és un actor i cantant anglès. És més conegut pel seu paper com a Paddy Garvey del Rei Fusiliers en la sèrie d'ITV Soldat de Soldat, Bronn en la sèrie d'èxit d'HBO, Joc de Trons, un adaptació de la novel·la Cançó de gel i de foc de George R. R. Martin, i Bennet Drake dins Ripper Street.

## Filmografia
### Cinema

| Any | Títol | Paper | Notes |
| 1986 | London's Burning: The Movie | Kenny "Rambo" Baines | Telefilm |
| 1988 | A Summer Story | Joe Narracombe | |
| 1988 | To Kill a Priest | | |
| 1991 | Edward II | Edmund of Woodstock | |
| 1991 | Kafka | Auxiliar de castell | |
| 1993 | Don't Leave Me This Way | Tony Fleming | Telefilm |
| 1995 | A Mind to Murder | Peter Nagle | Telefilm |
| 2000 | Best | Bobby Charlton | |
| 2007 | Rude Tales | Jerome Rude | |
| 2013 | Dante's Daemon | Fisherman | |
# Llista d'estrelles de la Màquina Pneumàtica

Llista d'estrelles de la constel·lació de la Màquina Pneumàtica (Antlia, segons la denominació en llatí adoptada per la UAI), ordenades per esclat decreixent.

## Vegeu també

* Llista d'estrelles per constel·lació

## Referències

* ESA. «The Hipparcos and Tycho Catalogues», 1997. Arxivat de l'original el 2006-12-07. [Consulta: 26 desembre 2006].
* Kostjuk, N. D. «HD-DM-GC-HR-HIP-Bayer-Flamsteed Cross Index», 2002. Arxivat de l'original el 2006-11-24. [Consulta: 26 desembre 2006].
* Roman, N. G. «Identification of a Constellation from a Position», 1987. Arxivat de l'original el 2006-11-24. [Consulta: 26 desembre 2006].
* «SIMBAD Astronomical Database». Centre de Données astronomiques de Strasbourg. [Consulta: 4 gener 2007].
* Samus, N. N.; Durlevich, O. V.; i cols. «Combined General Catalogue of Variable Stars (GCVS4.2)», 2004. Arxivat de l'original el 2005-02-13. [Consulta: 4 gener 2007].
# Poema visual Bàrcino

Bàrcino és una obra escultòrica de Joan Brossa (1994). Es troba a la plaça Nova de Barcelona, davant la muralla romana de la ciutat. Va ser un encàrrec de l'Ajuntament de Barcelona al poeta barceloní, per crear un espai que delimités la plaça de l'avinguda de la Catedral.

## Descripció

L'obra està composta per les set lletres que formen la paraula Bàrcino, nom que rebia l'antiga ciutat romana de Barcelona. Sis de les lletres estan fetes en bronze, mentre que la lletra N és l'única realitzada en alumini. El conjunt poètic està organitzat en forma diagonal, resseguint el traçat d'un dels aqüeductes de la ciutat romana.
Està format per set lletres, cadascuna de les quals té personalitat pròpia i constitueix un poema en si mateix. La B és una constant en la cosmovisió de Joan Brossa; la A, en forma de piràmide i amb l'èmfasi posat en l'accent obert; la R, amb una clara referència a la tipografia mecanoscrita; la C, en forma de lluna; la I, emmarcada i en forma de baix relleu; la N indica el nord, i a la vegada recorda un veler; finalment, la O fa una clara al·lusió al sol del Mediterrani.

## Referències

* ↑ Bordons, Glòria. Itineraris Brossians. Ajuntament de Barcelona/Fundació Joan Brossa, 2006, p. 26-27.
* ↑ Guerrero, Manuel. Joan Brossa o la revolta poètica. Fundació Joan Brossa, Departament de Cultura de la Generalitat i Fundació Joan Miró, 2001, p. 468.

## Galeria d'imatges

* La lluna (aquí vista del revés) representa la lletra C
* Un altre detall, amb les lletres N i O
* Panorama amb gent entremig, que dona idea de les dimensions de la instal·lació
* Panorama general, amb les restes de l'aqüeducte al fons

## Enllaços externs

* «Escultura Barcino». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Montalt (Camp de Morvedre)

Montalt és un despoblat al terme municipal d'Albalat dels Tarongers, a la comarca del Camp de Morvedre en la província de València. Va ser un llogaret del senyoriu d'Albalat de Tarongers i Segart (1379-1835). El despoblat és al Mont Alt o La Rodana, al costat del riu Palància, al marge dret. El cim de la muntanya és de litologia calcària i té una esquerda que la talla en direcció Est-Oest. S'aprecien gran quantitat d'estructures al cim de la muntanya, així com l'excavació d'una habitació pertanyent a la fase medieval del jaciment. Té una visibilitat àmplia i es poden apreciar els jaciments de l'edat del bronze (1600-1100 aC) del Barranc de Segart, el Barranc de la Maladitxa o de Sant Esperit i la conca del Baix Palància. El 30 d'agost de 1482, Jaume de Blanes va vendre Albalat dels Tarongers, Segart, Comediana i Montalt a Joan Castellens de Vila-rasa per 228.000 sous. La població de Montalt possiblement va quedar despoblada al segle xviii.

## Referències

* Monzó Nogués, Andreu, Crònica parroquial d'Albalat dels Tarongers, Caixa d'Estalvis i Socorrs de Sagunt, 1987
* Jaciment de la Redona o Mont Alt Arxivat 2008-11-21 a Wayback Machine.
# Monocameralitat

La monocameralitat és la pràctica de tenir una assemblea legislativa composta d'una sola cambra parlamentària que exerceix el poder legislatiu. Usualment els estats amb assemblees monocamerals són petits i homogenis i consideren innecessària la cambra alta.
Els monocameralistes assenyalen que la cambra alta no té sentit en una democràcia, sinó que simplement es dedica a duplicar la participació existent a la cambra baixa. Argumenten, així mateix, que les funcions d'una cambra alta, com les de revisar un projecte de llei aprovat, poden ser dutes endavant per part de comissions parlamentàries. Es critica que les cambres altes sovint constitueixen reserves dels interessos de les velles classes altes (Regne Unit) i d'interessos retardataris (França) i que tenen per funció aturar les iniciatives progressistes de les cambres baixes, les quals, en principi, serien d'elecció més democràtica i, per això, de composició més representativa del conjunt de la població.
D'altra banda, en estats d'estructura federal o federalitzant, i més encara quan aquesta estructura respon d'alguna manera a una composició multinacional de l'Estat, esdevé necessària una segona cambra (alta) en representació d'aqueixa estructura territorial, mentre que la cambra baixa representa els ciutadans independentment de la seva localització territorial.
En moltes situacions aquests Estats han tingut una segona cambra, abolida posteriorment, com és el cas de Nova Zelanda (abolida el 1951) o Dinamarca (abolida el 1953). Això es pot deure al fet que la segona cambra obstruïa l'aprovació de la legislació, o perquè es va provar que no tenia cap efecte beneficiós per a la governabilitat.
Ocasionalment el terme monocameral s'utilitza en els països que van optar per un sistema bicameral, per a designar a una iniciativa, una votació o un esdeveniment, que es produeix únicament en una de les cambres que componen el poder legislatiu.

## Vegeu també

* Bicameralitat
* Cambra alta
* Cambra baixa
# Monocapa

Una monocapa és una sola capa d'àtoms, molècules o cèl·lules estretament empaquetades. En alguns casos és referit també a una capa monomolecular autoensamblada.
Les monocapes superficials són conegudes des de l'antiguitat, encara que fins a principis del segle xx, amb Agnes Pockels, no es van estudiar en profunditat. Langmuir va ser guardonat amb el premi Nobel de Química en 1932 pels seus estudis de la química de superfícies, usant monocapas flotants per aprendre sobre la naturalesa de les forces intermoleculars.

## Vegeu també

* Capa límit
* Mecànica de medis continus

## Bibliografia

* ↑ Ter Minassian-Saraga, L. «Thin films including layers: terminology in relation to their preparation and characterization (IUPAC Recommendations 1994)». Pure and Applied Chemistry. IUPAC, 66, 8, 1994, pàg. 1667-1738. DOI: 10.1351/pac199466081667 [Consulta: 5 novembre 2012].
* ↑ Barlow, S.M.; Raval R.. «Complex organic molecules at metal surfaces: bonding, organisation and chirality». Surface Science reports, 50, 2003, pàg. 201–341. Bibcode: 2003SurSR..50..201B. DOI: 10.1016/S0167-5729(03)00015-3.