OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gràfica d'una funció

* Per a altres significats, vegeu «gràfica (desambiguació)».
En matemàtiques, la gràfica d'una funció f és la representació del conjunt de totes les parelles ordenades (x,f(x)). En concret, gràfica significa la representació gràfica d'aquest conjunt, en forma d'una corba o una superfície.
El concepte de gràfica d'una funció es generalitza al concepte de gràfica d'una relació. Fixeu-vos que tot i que de vegades s'identifica una funció amb la seva gràfica, no són el mateix perquè pot passar que dues funcions amb diferent codomini tinguin la mateixa gràfica. Per exemple, la funció polinòmica cúbica que es mencionarà més avall és una funció suprajectiva si el seu codomini és el conjunt dels nombres reals però no ho és si el seu codomini és el conjunt dels nombres complexos.

## Exemples

La gràfica de la funció
    $f(x)={\begin{cases}a,&{\mbox{si }}x=1\\d,&{\mbox{si }}x=2\\c,&{\mbox{si }}x=3\end{cases}}$
està formada per tres punts: {(1,a), (2,d), (3,c)}.
La gràfica del polinomi cúbic en la recta real
    $f(x)={{x^{3}}-9x}\!\$
és {(x,x$^3$-9x) : x és un nombre real}. Si el conjunt es dibuixa en un pla cartesià, el resultat és:

## Vegeu també

* Punt crític (matemàtiques)
* Derivada
* Punt estacionari
* Pendent (matemàtiques)

## Referències

* ↑ «Graphs of Functions». [Consulta: 25 desembre 2021].

## Enllaços externs

* Weisstein, Eric W. "Function Graph." From MathWorld--A Wolfram Web Resource.
# Fonolleres (Parlavà)

Fonolleres és un poble del terme de Parlavà al Baix Empordà —que es troba, a la plana, a uns 2 km a l'est del nucli cap del municipi, i a l'esquerra del Daró.
El seu nucli de població es concentra a l'entorn de l'església parroquial, que està dedicada a sant Cristòfol i és d'estil gòtic tardà, d'una sola nau i un absis poligonal a l'interior i semicircular a l'exterior, al damunt del qual s'alça una torre de fortificació. Ja esmentat el 1122, era possessió de la mitra de Girona, i al segle xiii fou agregat a la batllia de la Bisbal. L'any 2020 tenia una població estimada de 30 habitants.
Documentat el 1085, al costat de l'església encara podem apreciar-hi un dels murs pertanyents al castell.
Aquest poble era ens local independent a principis del Segle XIX, i va tenir ajuntament constitucional després de l'abolició de l'Antic Règim Senyorial. El 1846, però, el seu terme va ser incorporat al municipi de Parlavà per la política de reducció del número de municipis.

## Referències

* 1 2 «Fonolleres (Parlavà)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Fonolleres (Parlavà)» (en castellà). City Population. [Consulta: 28 maig 2023].
* ↑ «Castell de Fonolleres». Gencat. [Consulta: 28 maig 2023].
* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
# Apol·loni de Brèscia

* Per a altres significats, vegeu «Sant Apol·loni».
Apol·loni de Brèscia (Brèscia?, s. II) fou bisbe de Brèscia. És venerat com a sant per diferents confessions cristianes; es commemora el 7 de juliol.

## Biografia

Apol·loni fou el quart bisbe de Brèscia. Va convertir i batejar els sants Faustí i Jovit de Brèscia; el primer fou ordenat prevere i el segon, diaca. Va disputar amb l'heretge Valentí sobre la transsubstanciació i sobre el baptisme de Calòger, ministre imperial i comandant convertit per Faustí i Jovit.
Segons la passio de Faustí i Jovit, el bisbe fou martiritzat sota l'emperador Hadrià (117-138); el cinquè bisbe de la ciutat, Ursicí, vivia quan es va fer el Concili de Sardica (342-343): si fou el seu successor, no podria haver mort al segle ii, però.

## Veneració

Gaudí de gran veneració a Brèscia i la comarca. El seu cos fou portat per Landolf a la basílica de San Pietro de Dom en 1025. En 1503 se'n retrobaren les relíquies perdudes i els notaris de Brèscia encarregaren una gran arca per guardar-les, acabada en 1510. Col·locada a San Pietro de Dom, fou traslladada al Duomo Vecchio i, en 1674, a la nova catedral, el Duomo Nuovo de Brèscia.

## Desdoblament amb Apol·loni de Benevent

En la llista d'arquebisbes de Benevento hi ha, després de Sant Genar, un Sant Apol·loni, que hauria viscut cp al 326 o 332. No se'n sap res, i les primeres notícies són molt tardanes, del 1625. Les relíquies se'n conserven a la catedral de Benevento, i la seva festa és el 8 de juliol
Sembla, però, que podria tractar-se d'un sant inexistent, desdoblament d'Apol·loni de Brèscia: possiblement aquest sant brescià era venerat a Benevento i, amb el temps, es va confondre amb un bisbe local, celebrant-se'n la festa gairebé el mateix dia.

## Vegeu també

* Faustí i Jovit de Brèscia

## Bibliografia

* A. Balducci, A. Rimondi, A.M. Raggi, in Bibliotheca Sanctorum, vol. II, Istituto Giovanni XXIII nella Pontificia Università Lateranense, Roma 1962, pp. 270–275.
* H. Delehaye et socii, Martyrologium Romanum ad formama editionis typicae, scholiis historicis instructum, in Propylaeum ad Acta SS. Decembris, Bruxelles 1940.
* G. Réau, Iconographie de l'art chrétien, vol. III, Parigi 1958, p. 128.
* G. Cappelletti, Le chiese d'Italia dalla loro origine sino ai nostri giorni, Venezia 1856, vol. XI, p. 551 e sgg
# Carrer de Sant Llorenç (Reus)

El Carrer de Sant Llorenç és un carrer dde Reus (Baix Camp) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Neix a la plaça de Prim i acaba al Camí de Riudoms. Presenta simetria entre els diferents edificis del conjunt amb alçada, amplada i profunditat regular en tot el carrer. Els edificis conserven el pla de la façana. Obertures rectangulars que en els balcons tenen baranes de ferro forjat. Gairebé tots els murs estan arrebossats i amb molt poca decoració.
La tipologia del conjunt és unitària, amb comerços i habitatges en planta baixa i pisos. A l'indret hi ha també algun local industrial. Tot el carrer conserva bastant les característiques arquitectòniques de l'època, sense massa reformes a la façana dels edificis.

## Història

El carrer es devia originar amb l'eixample urbà del segle xviii, com ho demostraria l'existència de diversos edificis, alguns malauradament enderrocats, com el modernista de La Patacada, que acollí, abans de la construcció modernista, un important local d'esbarjo, actiu ja el 1822.
Durant el segle xix es mantingué com a carrer d'hàbitat prestigiós, com ho demostra la construcció de la Casa Miró (1905). Es pot considerar com un clar exponent de zona de creixement urbà amb la barreja de locals industrials i de residència. Hi havia també la principal fàbrica de teixits i filats de cotó de la ciutat, La Fabril Cotonera, fundada el 1846 i amb Macià Vila i Mateu com a principal accionista i director. Ocupava dues grans illes de 25.000m², 9.400 dels quals eren edificats. Actualment, i en uns locals molt desfigurats, hi ha la Facultat de Medicina.

## Referències

* 1 2 3 4 «Carrer de Sant Llorenç». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ Anguera, Pere. Història general de Reus, Vol. III. Ajuntament de Reus, 2003, p. 183. ISBN 8489688206.
# Satai

El satai, també escrit satay o saté, és un plat de carn enfilada en una broqueta, feta a la brasa i servida amb una salsa. És típic del sud-est asiàtic, principalment d'Indonèsia i Malàisia. Es creu que el satai és originari de Java, però s'ha estès per Indonèsia fins que ha esdevingut un plat nacional. El satai indonesi se sol servir amb una salsa de soia dolça i s'acompanya de lontong, una mena de pastissets d'arròs, tot i que les receptes són molt variades. També és popular a Brunei, les Filipines, Singapur i Tailàndia. A Sri Lanka s'ha convertit en un aliment bàsic a conseqüència de la influència de la comunitat malai local. També s'ha incorporat planament a la cuina neerlandesa a causa del passat colonial.
El satai es pot fer amb trossos de pollastre, cabra, xai, vedella, porc, peix o altres animals; o bé amb tofu. Sovint es fan servir bastonets de bambú per a les broquetes. Els enfilalls es couen a la brasa i se serveixen amb alguna salsa picant, la més freqüent de les quals és una combinació de soia i salsa de cacauet. És un menjar de carrer habitual. És semblant al yakitori japonès o als chuàn xinesos.
El satai podria haver estat creat pels venedors ambulants de Java com a adaptació dels kebabs indis. El sorgiment del satai coincidí amb l'entrada d'immigrants indis i àrabs a partir del segle xviii. La publicació indonèsia Koran Jakarta assegurà que el satai prové del terme javanès sak beteng, que vol dir un bastó, i que s'originà el segle xv a la zona que avui és la Regència de Ponorogo, a la província de Java Oriental. De Java passà a Insulíndia i, en conseqüència, se'n crearen moltes versions. A finals del segle xix ja s'havia instroduït a les veïnes Malàisia, Singapur i Tailàndia, i s'introduí a Sud-àfrica amb el nom de sosatie.

## Referències

* ↑ «satai». Termcat. [Consulta: 25 novembre 2021].
* ↑ Sara Schonhardt «40 Indonesian foods we can't live without». CNN, 25-02-2016.
* ↑ Media, Kompas Cyber «Kemenpar Tetapkan 5 Makanan Nasional Indonesia, Ini Daftarnya» (en indonesi). KOMPAS.com.
* ↑ «Grilled Beef Satay». Food Reference.com. Arxivat de l'original el 15 agost 2010.
* ↑ Alan, Davidson. The Oxford Companion to Food. 2a edició. Oxford: OUP, 2006. ISBN 9780191018251. OCLC 862049879.
* ↑ Marx, Pamela. The Travel-the-world Cookbook. Good Year Books, 1996, p. 30. ISBN 9780673362544. «indonesian satay peanut sauce.»
* ↑ Christina Andhika Setyanti «Sepotong Sejarah Autentik Indonesia dalam Semangkuk Tongseng» (en indonesi). CNN, 30-08-2016.
* ↑ «Beda Daerah, Beda Sajian Sate» (en indonesi). Koran Jakarta, 25-09-2019. Arxivat 26 de setembre 2019 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2019-09-26. [Consulta: 10 març 2023].
* ↑ Bruce Kraig; Colleen Taylor Sen Ph.D. Street Food around the World: An Encyclopedia of Food and Culture: An Encyclopedia of Food and Culture. ABC-CLIO, 9 setembre 2013, p. 183. ISBN 978-1-59884-955-4.
# Casa a la plaça del Teatre (Banyoles)

La Casa a la plaça del Teatre és una obra de Banyoles (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Tipologia típica de les cases urbanes que es feien a la Banyoles medieval.
La present construcció es troba molt recuperada, però sense deixar veure la pedra del mur excepte a la part inferior, la resta és arrebossada. Només són visibles els emmarcaments de les finestres. Conserva l'aire distributiu del seu origen. Les obertures inferiors es troben representades per dues tipologies de porta: la de forma rectangular i arc escarser i la d'arc rodó de mig punt dovellat. Al primer pis, dues finestres, una d'elles modificada i convertida en balcó i l'altre amb la llinda treballada en arquets goticitzants. Seria un tipus de finestra coronella de dos arquets, sense l'esvelta columna divisòria. Abans d'arribar a l'obertura de les golfes h ha una prima motllura de separació. Les golfes semblen de nova factura, així com el ràfec amb voladís, de fileres de material metàl·lic.

## Història

Són vivendes ubicades dins el límit del primer nucli de poblament urbanitzat - Vila Vella- i conformat entre el monestir i Santa Maria dels Turers. Hi vivien els menestrals de la ciutat. S'hi va celebrar el mercat durant un temps, segurament a partir del segle xii, fins que es constituí la plaça de la Vila Nova, ja al segle xiii. Abans es va celebrar a la plaça del Puig, al costat del Monestir.

## Referències

* 1 2 3 «Casa a la plaça del Teatre». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 13 març 2019].
# Armand Strainchamps

Armand Strainchamps (Dudelange, 19 de març de 1955 - 22 de novembre de 2023) va ser un productor, director de cinema, escultor i pintor luxemburguès.

## Filmografia

* A Wopbopaloobop A Lopbamboom
* Diddeleng, 100 Joer, 100 Gesiichter

## Referències

* ↑ «mediArt » Strainchamps Armand». [Consulta: 22 desembre 2023].
* ↑ «Luxembourgish Artist Armand Strainchamps Passes Away Aged 68». [Consulta: 22 desembre 2023].

## Vegeu també

* Cinema de Luxemburg
# Antonio García Cubas

Antonio García Cubas (Ciutat de Mèxic, 24 de juliol de 1832 - Ciutat de Mèxic, 9 de febrer de 1912) va ser un geògraf, historiador i escriptor mexicà.
Va ser orfe des de la seva infantesa, raó per la qual va quedar a cura d'una tia seva. A l'edat de divuit anys García Cubas va ingressar a la Direcció General d'Indústria del govern de la república mexicana, activitat que combinava amb els seus estudis de geografia. Aquests els va realitzar al Col·legi de San Gregorio, i després va ingressar al Col·legi d'Enginyers, on es va titular amb honors com a geògraf.
A partir de 1856, García Cubas va ser membre de la Societat Mexicana de Geografia i Estadística. Durant el Segon Imperi Mexicà va rebre l'Orde de Guadalupe de mans de Maximilià I de Mèxic i posteriorment la Legió d'Honor del govern francès.

## Obres

Va escriure diverses obres de text per a escoles públiques, entre elles un Curso de Geografía Elemental, un Curso de Dibujo Geográfico y Topográfico, un Atlas Geográfico, Estadístico e Histórico de la República Mexicana, (1857) i una Carta General de México (1863). La seva Historia de México, es un veritable model al seu gènere. El 1878, publicà l'Álbum del Ferrocarril Mexicano escrit en col·laboració amb el prestigiós artista Casimiro Castro. Aquesta obra constitueix una de les més valuoses obres editorials i artístiques sobre la història de Mèxic. El seu Atlas Pintoresco e Histórico de los Estados Unidos Mexicanos li va valdre nombroses felicitacions de societats geogràfiques europees. La seva obre més coneguda és El Libro de mis Recuerdos (1905), relat del Mèxic del seu temps, amb 500 il·lustracions.
Les seves principals obres són:
Art, Geografia i Història:
* Álbum del Ferrocarril Mexicano, (1878)
Geografia e Història:
* Atlas Geográfico, Estadístico e Histórico de la República Mexicana, (1857)
* Carta General de México, (1863)
* Diccionario Geográfico, Histórico y Biográfico de los Estados Unidos Mexicanos en cinco volúmenes, editados entre 1888 y 1891.
Literatura:
* El Libro de mis Recuerdos, (1905)

## Referències

* 1 2 «El primer geógrafo mexicano, Antonio García Cubas» (en castellà), 23-10-2017. [Consulta: 19 juny 2022].
* ↑ Salmerón, Luis Arturo. Editorial Raíces. Relatos e Historias de México: Carta política, un gran cartógrafo: Antonio García Cubas. (en castellà) [Consulta: 13 juliol 2013]. Arxivat 2013-04-16 a Wayback Machine.
* 1 2 «Antonio García Cubas: primer geógrafo mexicano» (en espanyol de Mèxic). Gobierno de México, 26-07-2017. [Consulta: 19 juny 2022].
# Arquegoni

Un arquegoni (en llatí i altres llengües:Archegonium plural: archegonia), el nom deriva del grec ἀρχή ("començament") i γόνος ("criar"), és una estructura pluricel·lular de la fase de gametòfit de certes plantes que produeix i conté òvuls o sigui gàmetes femella. L'arquegoni té un coll llarg i una base inflada. Els arquegonis estan típicament ubicats a la superfície del tal·lus de la planta.
A la molsa Physcomitrella patens, els arquegonis estan a dalt del gametòfor foliós.
L'òrgan masculí corresponent es diu anteridi.
# Arquedem

* No s'ha de confondre amb Arquidam.
Arquedem (en grec antic: Ἀρχέδημος, forma jònico-àtica) o Arquedam (en grec antic: Ἀρχέδαμος, forma dòrica) és el nom dels següents personatges:
* Arquedam d'Atenes, líder popular atenès
* Arquedam d'Etòlia, comandant etoli
* Arquedem, veterinari grec
* Arquedem de Tars, filòsof estoic esmentat per Diògenes Laerci
# Wolfgang Mager

Wolfgang Mager (Kamenz, 24 d'agost de 1952) és un remer alemany, ja retirat, que va competir sota bandera de la República Democràtica Alemanya durant la dècada de 1970.
El 1972 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Múnic, on guanyà la medalla d'or en la prova del dos sense timoner del programa de rem. Formà parella amb Siegfried Brietzke. Quatre anys més tard, als Jocs de Mont-real, guanyà la medalla d'or en la prova del quatre sense timoner. Formà equip amb Siegfried Brietzke, Andreas Decker i Stefan Semmler. Una lesió a la mà pocs dies abans dels Jocs Olímpics de Moscou de 1980 li impedí prendre-hi part.
En el seu palmarès també destaquen cinc medalles al Campionat del Món de rem, quatre d'or i una de plata, sempre en el quatre sense timoner entre les edicions de 1974 i 1979. A nivell nacional guanyà el campionat de l'Alemanya de l'Est del dos sense timoner de 1973.

## Bibliografia

* Volker Kluge: Das große Lexikon der DDR-Sportler. Die 1000 erfolgreichsten und populärsten Sportlerinnen und Sportler aus der DDR, ihre Erfolge und Biographien. Schwarzkopf und Schwarzkopf, Berlin 2000, ISBN 3-89602-348-9
* Volker Kluge: Olympische Sommerspiele. Die Chronik III. Mexiko-Stadt 1968 – Los Angeles 1984. Sportverlag Berlin, Berlin 2000, ISBN 3-328-00741-5

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Wolfgang Mager». [Consulta: 5 maig 2023].
* ↑ «Weltmeisterschaften (Herren - Teil 1)». [Consulta: 2 maig 2023].
# Generació del 68

La Generació de 1868 és una constel·lació d'escriptors espanyols, principalment novel·listes, que va començar a escriure a partir de la Gloriosa o Revolució de 1868, quan les condicions polítiques a Espanya van poder alliberar la pressió de la censura isabelina.

## Components

La denominació va ser encunyada en un article per Leopoldo Alas, "Clarín", i designa als qui van començar a publicar les seves primeres obres entre 1868 i 1889. La nòmina d'autors més acceptada inclou Pedro Antonio de Alarcón (1833-1891), Joaquín Dicenta (1862-1917), José María de Pereda (1833-1906), Benito Pérez Galdós (1843-1920), Emilia Pardo Bazán (1851-1921), Leopoldo Alas (1852-1901), Juan Valera y Alcalá Galiano (1824-1905) i Armando Palacio Valdés (1853-1938).

## Característiques

Com a grup, les característiques que els defineixen són la consciència de classe burgesa, l'estètica del Realisme, l'optimisme (que més tard tornarà al pessimisme, per la revolució de 1868.
A nivell individual cadascun presenta un estil propi, però fundat en el paràgraf ampli de complexa sintaxi. De tots els autors d'aquest grup, Alarcón és l'únic que presenta alguns trets heretats del Romanticisme, sobretot el costumisme més romàntic. Aquesta influència s'aprecia clarament a Cuentos amatorios (1881), Historias nacionales (1881) i Narraciones inverosímiles (1881).

## Bibliografia

* La generación de 1868, per Juan Ignacio Ferreras a Historia y crítica de la literatura española coord. por Francisco Rico, Vol. 5, Tomo 1, 1982 (Romanticismo y Realismo / coord. por Iris M. Zavala), ISBN 84-7423-185-X, págs. 416-420

## Vegeu també

* Naturalisme
* Humanisme

## Enllaços externs

* La Edad de Plata de la literatura Española (1868-1936)
# Casa a la plaça de l'Església, 3 (Abrera)

La Casa a la plaça de l'Església, 3 és una obra d'Abrera (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de planta rectangular amb coberta a dues aigües de teula àrab. Està estructurada en planta baixa i dos pisos superiors. La façana està arrebossada de blanc amb un sòcol a la part inferior. En l'eix central, al primer pis, hi ha un balcó i al segon una galeria de tres arcades de mig punt. Sobre d'aquests hi ha un rombe amb la data de 1828.

## Referències

* ↑ «Casa a la plaça de l'Església, 3». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 17 gener 2019].
# Cascades Gauthiot

Les cascades Gauthiot són una sèrie de cascades que es consideren una meravella natural al Txad. Estan situades a mig camí del riu Mayo Kébbi, que es troba al sud del Txad. Aigües avall de les cascades, el Mayo Kébbi s'uneix al riu Benue, que en si mateix és afluent del riu Níger, que finalment flueix cap a l'oceà Atlàntic.
Les cascades de Gauthiot no són unes cascada notablement elevada; tot plegat, només tenen una altura de 17 metres. Es consideren d'interès per la seva posició entre els sistemes de drenatge del Mayo Kébbi i el riu Logone.
Els rius Mayo Kébbi i el Logone tenen la seva font en una sèrie de llacs i aiguamolls en una plana, alimentada per la pluja durant la breu temporada de pluges. Una part de l'aigua drena cap al riu Logone, que alimenta el llac Txad, i la resta desguassa cap a el riu Mayo Kébbi, arribant finalment a les cascades de Gauthiot. L'erosió causada pel material que transporta l'aigua desgasta gradualment les cascades, fent que la seva localització es mogui lentament aigües amunt. Segons les especulacions dels geòlegs, d'aquí molts milers d'anys en el futur, l'aigua que baixa per les cascades de Gauthiot anirà erosionant seva posició riu amunt fins a arribar al riu Logone. En aquest punt, les aigües del Logone cauran per la cascada i ja no alimentaran el llac Txad, que es reduirà dràsticament a causa de la pèrdua d'un important subministrament d'aigua.

## Referències

* ↑ Lévêque, Christian. Biodiversity Dynamics and Conservation: The Freshwater Fish of Tropical Africa. Cambridge, U.K.: Cambridge University Press, 2006, p. 103. ISBN 9780521031974. OCLC 84904354.
* 1 2 3 4 5 Natural Wonders of the World. United States of America: Reader's Digest Association, Inc, 1980, p. 155. ISBN 0-89577-087-3.

## Enllaços externs

* United Nations Environment Program: World Conservation Monitoring Center Arxivat 2007-03-11 a Wayback Machine. (anglès)

## Vegeu també

* Llista de cascades
# Castell de la Cirera (Sant Feliu Sasserra)

El Castell de la Cirera és una fortificació al terme municipal de Sant Feliu Sasserra (Bages) declarada bé cultural d'interès nacional. Del castell només es conserva una torre adossada a la part nord-oest del mas la Cirera. És una torre rodona del segle xi, amb murs de carreus ben tallats i polits, disposats en filades regulars, que es conserven fins a una alçada de 3,20 metres del terra, tot i que ha desaparegut un tros de mur del cantó de ponent. El diàmetre extern és de 6,10 m i l'intern de 2,60 m. El parament és de carreus petits ben treballats units amb morter fent filades regulars.
Les primeres notícies del castell es remunten a l'any 952; poc després n'adquiria entitat pròpia per la desaparició del castell d'Oristà, del qual depenia anteriorment. Torna a ser documentat el 1035. Formava part de l'antic terme del castell d'Oristà i adquirí entitat pròpia a finals del segle xi. Més tard restà vinculat a la família Lluçà. Del castell procedia una família de cavallers cognomenats Cirera o Sacirera, feudataris dels Lluçà i dels bisbes de Vic als segles XII-XIV. Possiblement el castell entrà en decadència després de la revolta remença, com succeí amb tots els castells lluçanesos. Al segle xix es transformà en masia.

## Referències

* 1 2 «Castell de la Cirera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 desembre 2015].