OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Earl Thomson

Earl Thomson (Birch Hills, 15 de febrer de 1895 - Oceanside, 19 d'abril de 1971) va ser un atleta canadenc, especialista en els 110 metres tanques, que va competir a començaments del segle xx.
Nascut a Saskatchewan, amb tan sols 8 anys es traslladà a viure a Califòrnia, on el clima càlid era millor per a la seva mare. Allà estudià a la Long Beach Polytechnic High School i començà a destacar en diverses proves d'atletisme. El 1916 es va allistar a Royal Canadian Air Force, on va servir durant la Primera Guerra Mundial. En acabar la guerra va estudiar a la Universitat del Sud de Califòrnia i a la Universitat de Dartmouth, on es va graduar el 1922.
El 1918 guanyà els campionats de l'AAU de tanques i el 1920 va establir un nou rècord del món dels 110 metres tanques amb un temps de 14,4". Aquest rècord es mantindria vigent fins al 1931, tot i que fou igualat diverses vegades. El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on disputà la prova dels 110 metres tanques del programa d'atletisme. En ella guanyà la medalla d'or en superar en la final als estatunidencs Harold Barron i Frederic Murray. El 1921 va igualar el seu rècord mundial, alhora que guanyava els campionats de l'AAU, IC4A i NCAA. Es va retirar després del seu tercer títol de l'AAU, el 1922, però continuà vinculat a l'atletisme, exercint d'entrenador de l'equip de l'Acadèmia Naval dels Estats Units durant 36 anys.
El 1955 fou incorporat al Canada's Sports Hall of Fame.

## Millors marques

* 110 metres tanques. 14.4"(1917)

## Referències

* ↑ «California State Meet Results – 1915 to present». Hank Lawson. Arxivat de l'original el 2014-10-06. [Consulta: 25 maig 2018].
* 1 2 «Tommy Thomson Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d’abril 2020. [Consulta: 24 maig 2018].
* ↑ USC OLYMPIANS: 1904–2004 Arxivat 2018-09-16 a Wayback Machine., USC Trojans Athletic Department, Accessed August 13, 2008.
* ↑ USA Outdoor Track & Field Champions. Men's 110 m Hurdles. usatf.org
* ↑ Edwin Earl Thomson a trackfield.brinkster.net
* 1 2 «Honoured members: Earl 'Tommy' Thomson». Canada's Sports Hall of Fame. Arxivat de l'original el 2009-11-25. [Consulta: 21 juny 2011].
* ↑ Ex-Olympian Earl Thomson Dies of Cancer, Oxnard Press Courier, May 22, 1971
# August Lanner

August Lanner (Viena, 23 de gener de 1835 - Viena, 27 de setembre de 1855) va ser un compositor, violinista i director musical austríac.

## Biografia

August Lanner era fill del també compositor Joseph Lanner. Va assistir a l'Escola Santa Anna sense rebre cap formació musical especial aquí. Les seves primeres lliçons de música d'harmonia li van donar el mestre de capella Josef Strebinger. Més tard va rebre formació en composició del compositor vienès Joseph Hellmesberger i del professor Joseph Mayseder. Entre els seus primers esforços compositius hi ha un vals que no ha sobreviscut.
Després de la mort prematura del seu pare el 1843, August va dirigir l'orquestra del seu pare als vuit anys al "Bräuhausgarten in Fünfhaus" davant d'uns 2.000 visitants. Va fer el seu debut el 1853, però va viure només dos anys quan va morir d'una malaltia pulmonar als vint anys. [1] En la seva curta carrera, August Lanner va compondre unes 30 peces de dansa.

## Obres (selecció)

* D’ersten Gedanken op.1, Walzer
* Amalien-Polka op.14, für Orchester

## Referències

* ↑ Thomas Aigner,/https://de.wikipedia.org/wiki/Gunhild_Oberzaucher-Schüller/https://www.musiklexikon.ac.at/ml/musik_L/Lanner_Familie.xml/a%5BEnllaç+no+actiu%5D Oesterreichisches Musiklexikon online; abgerufen am 12. April 2021.
* ↑ https://planet-vienna.com/august-lanner-biografie/planet-vienna.com%5BEnllaç+no+actiu%5D; abgerufen am 12. April 2021.
* ↑ August Lanner (1835–1855). planet-vienna.com; abgerufen am 12. April 2021
* ↑ August Lanner (1835–1855). planet-vienna.com; abgerufen am 12. April 2021.

## Bibliografia

* Constantin von Wurzbach: Lanner, August. In: Biographisches Lexikon des Kaiserthums Oesterreich. 14. Theil. Kaiserlich-königliche Hof- und Staatsdruckerei, Wien 1865, S. 141 f. (digitalitzat)http://www.literature.at/viewer.alo?objid=11636&page=149&scale=3.33&viewmode=fullscreen

## Enllaços externs

* https://portal.dnb.de/opac.htm?method=simpleSearch&query=118569589/a la Biblioteca Nacional Alemanya
# La Torrassa (Alp)

La Torrassa és un monument del municipi d'Alp (Cerdanya) declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Torre de guaita quadrada força malmesa sobre la vall de la Molina i del riu d'Alp al peu de la N-260. És a 1.500 metres d'altitud snm.
De planta quadrangular. La construcció és feta amb pedra del país, de format irregular i negrenca, que basteix unes filades desiguals. Les cantonades subsistents de la torre lliguen el difícil carreuat i permeten una consistència que, altrament, és apreciable a les obertures que manté l'obra, en avançat estat de ruïna. Les parets, a un metre d'alçada, tenen 110 cm de gruix.

## Història

A l'edat mitjana, Alp fou cap de la vall on hi havia els pobles de Saltèguel, Sagramorta i Ovella, avui inexistents, i, des del seu enclavament privilegiat, vigilava el passatge, aleshores de molt de trànsit. Hi ha esment com "castell de Saltèguel" al segle xiv. L'any 1373 Jaume Roger de Pallars, hereu d'Hug de Mataplana, fill de Ramon d'Urtx, s'intitulava Senyor de les parròquies de Sant Martí de Saltèguel, Santa Maria d'Ovella i Sant Vicenç de Sagramorta, i la vall de Toses li era pròpia. El mateix any la va vendre a Joan de Laçara i l'hereu i germà d'aquest, Rere, el febrer de l'any 1393 la vengué a la vila de Puigcerdà, que hi conserva encara el bosc comunal conegut per l'avetar. És possible que el cognom Laçara sigui, en realitat, Lluçà.

## Galeria d'imatges

* La Torrassa d'Alp. Façana encarada vers el Nord.
* Entrada.
* Troneres vers el Nord, des de l'interior.

## Referències

* 1 2 3 «La Torrassa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 maig 2012].
* ↑ Bolòs i Masclans, Jordi; Hurtado i Cuevas, Víctor. Fundació Enciclopèdia Catalana. Gran Geografia Comarcal de Catalunya. 15. Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. 1a. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1985, p. 77. ISBN 84-85194-60-8.
# Ctenacodon

Ctenacodon és un gènere extint de mamífers multituberculats de la família dels al·lodòntids que visqueren a Europa i Nord-amèrica entre el Juràssic superior i el Cretaci inferior. Se n'han trobat restes fòssils als Estats Units i el Regne Unit. Destaca per la seva combinació de caràcters primitius (dents molars amb poques cúspides i esmalt senzill) amb adaptacions especialitzades (premolars inferiors avançades i amb una alta capacitat de tall). Les quartes premolars inferiors tenien set o vuit cúspides. El nom genèric Ctenacodon significa 'dent [amb forma] de pinta'.

## Referències

* 1 2 Entrada «Ctenacodon» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 9 octubre 2023].
* ↑ Kemp, 2005, p. 155.
* ↑ Thenius, 1969, p. 51.
* ↑ «Genus: Ctenacodon MARSH, 1879» (en anglès). [Consulta: 9 octubre 2023].

## Bibliografia

* Kemp, T. S. The Origin and Evolution of Mammals (en anglès). Oxford University Press, 2005. ISBN 9780198507611.
* Thenius, E. Phylogenie der Mammalia: Stammesgeschichte der Säugetiere (einschließlich der Hominiden) (en alemany). Walter de Gruyter & Co., 1969. DOI 10.1515/9783111646824. ISBN 9783111646824.
# Robert Liottel

Robert Liottel (Romilly-sur-Seine, 23 de setembre de 1885 - Druye, 23 d'abril de 1968) va ser un tirador d'esgrima francès, especialista en espasa, que va competir durant la dècada de 1920.
El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on guanyà la medalla d'or en la competició d'espasa per equips del programa d'esgrima.

## Referències

* ↑ «Robert Liottel Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d'abril 2020. [Consulta: 23 gener 2018].
# Ed Gordon

Ed Gordon (Jackson, 1 de juliol de 1908 - Detroit, 5 de setembre de 1971) va ser un atleta estatunidenc, especialista en salt de llargada, que va competir durant les dècades de 1920 i 1930.
El 1928 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Amsterdam, on fou setè en el salt de llargada del programa d'atletisme. Quatre anys més tard, als Jocs de Los Angeles, va guanyar la medalla d'or en el salt de llargada del programa d'atletisme.
El 1929 i 1932 guanyà el títol de l'AAU i de 1929 a 1931 guanyà el de l'NCAA.

## Millors marques

* Salt de llargada. 7m 73cm (1932)
* Triple salt. 14m 63cm (1928)

## Referències

* 1 2 3 «Ed Gordon Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2019-03-20. [Consulta: 20 març 2019].
* ↑ Fitxa a trackfield.brinkster.net
# Aulus Hostili Cató

Aulus Hostili Cató (llatí: Aulus Hostilius Cato) va ser un magistrat romà del segle iii aC. Formava part de la gens Hostília, que es deien descendents de Tul·lus Hostili.
Va arribar a pretor l'any 207 aC i va obtenir com a província l'illa de Sardenya. L'any 201 aC, després de l'evacuació d'Itàlia pels cartaginesos, el senat el va nomenar un dels deu comissionats per restablir i repartir les terres a Samni i la Pulla, que havien quedat devastades per Hanníbal.
L'any 190 aC va ser llegat de Corneli Escipió Asiàtic, i després Hostili va ser acusat junt amb Escipió, l'any 187 aC, d'acceptar suborns d'Antíoc III el Gran. L'acusaven d'haver rebut 40 peces d'or i 403 de plata, per establir unes condicions de pau que no van agradar al senat. Va donar seguretats que compareixeria a judici, però quan Escipió, que era morós, va evitar el càstig, segurament també se'n va lliurar.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0002.001/541?page=root;rgn=full+text;size=100;view=image;q1=HostiliaSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+II.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 531. ]
# Masoncus

Masoncus és un gènere d'aranyes araneomorfes de la subfamília Erigoninae, dins de la família Linyphiidae. El seu hàbitat és a l'Amèrica del Nord.
Fou descrit per primera vegada per Ralph Vary Chamberlin l'any 1949.

## Llista d'espècies

Segons The World Spider Catalog 12.0:
* Masoncus arienus Chamberlin, 1949 (Espècie tipus) – USA,
* Masoncus conspectus (Gertsch & Davis, 1936) – USA
* Masoncus dux Chamberlin, 1949 – Canada
* Masoncus pogonophilus Cushing, 1995 – USA. Coneguda associació mirmecòfila amb Pogonomyrmex badius, aquesta aranya viu al niu i s'alimenta de Col·lèmbols

## Referències

* ↑ «Gen. Masoncus Chamberlin, 1949». . Natural History Museum Bern, 2019. DOI: 10.24436/2.
* ↑ Chamberlin, R. V. «On some American spiders of the family Erigonidae». Annals of the Entomological Society of America, vol. 41, 4, 1949, pàg. 483–562. DOI: 10.1093/aesa/41.4.483.
* ↑ Platnick, 2011: The world spider catalog (American Museum of Natural History).
* ↑ Tschinkel, Walter R. Ant architecture : the wonder, beauty, and science of underground nests. Princeton, New Jersey: Princeton University Press, 2021, p. 37. ISBN 9780691179315.

## Enllaços externs

* a ION (anglès)
* Nomenclator Zoologicus (anglès)
# Pogonodon

Pogonodon és un gènere extint de mamífers carnívors de la família dels nimràvids que visqueren a Nord-amèrica durant l'Oligocè, fa entre 23 i 33,3 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils als Estats Units. Les espècies d'aquest grup pesaven entre 23 i 36 kg, aproximadament. Eren nimràvids relativament grossos, parents propers de Dinictis. Igual que els altres membres de la seva família, eren dents de sabre; en aquest cas, els ullals feien 5 cm de llargada. Se suposa que eren depredadors d'emboscada.

## Referències

* ↑ Entrada «Pogonodon» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 17 octubre 2023].
* 1 2 Carlton, 2019, «Pogonodon».
* ↑ Antón, 2013, p. 92.

## Bibliografia

* Antón, M. Sabertooth (en anglès). Indiana University Press, 2013. ISBN 9780253010490.
* Carlton, R. L. A Concise Dictionary of Paleontology (en anglès). 2a edició. Springer, 2019. ISBN 978-3-030-25586-2.
# Castell de Vitré

El Castell de Vitré, és un castell fortificat bretó originalment romànic del segle xi amb múltiples ampliacions d'estil gòtic, renaixentista i neo-gòtic. Està situat a la ciutat de Vitré a Ille i Vilaine.
El primer castell de la localitat de Vitré, va ser construït pel baró Robert I de Vitré a la fi del segle xi. El lloc defensiu escollit, un promontori rocós, domina la vall del riu Vilaine. Aquest edifici, del qual encara perdura una portalada d'estil romànic, succeïa a un castell de fusta construït al turó de Sainte-Croix sobre un terrer feudal cap a l'any 1000.
El baró Andreu III durant la primera meitat del segle xiii, el reconstrueix amb la seva actual planta triangular seguint el cim del promontori rocós, i envoltant-lo de fossats secs. A la seva mort, la propietat passà als Comtes de Laval. Guiu XIII de Lavall ampliarà el castell al segle xv. És en aquesta època quan són realitzades les últimes modificacions defensives: doble pont llevadís, torre de la Madeleine, torre de Saint-Laurent (en la qual posteriorment es varen instal·lar els canons). Malgrat tot això, el 1487, Guiu XV de Laval el lliurarà a les tropes franceses sense combatre..
A partir de finals del segle xv i durant el segle xvi es van realitzar confortables millores encara existents: construcció de galeries de circulació i d'una capella d'estil renaixentista el 1530. El Parlament de Bretanya va haver d'utilitzar aquesta fortalesa com a refugi en tres ocasions (1564, 1582 i 1583) durant les epidèmies de pesta que es van succeir a Rennes.
Amb les famílies de Rieux i Coligny, propietaris del castell entre 1547 i 1605, Vitré s'obrirà al protestantisme i es convertirà durant alguns anys en bastió hugonot. El 1589, la fortalesa resisteix un setge de cinc mesos fet pel Duc de Mercour. El 1605, el castell passarà a ser propietat de la família de La Trémoille, originària de Poitou-Charentes. La fortalesa serà abandonada al segle xvii i s'anirà degradant, en particular amb l'enfonsament parcial de la torre de Saint-Laurent i amb l'incendi accidental que va destruir la casa senyorial a la fi del segle xviii.
Readquirit per l'estat al segle xix, fou declarat Monument històric el 1872 i restaurat a partir de 1875 sota la direcció de l'arquitecte Darcy. Passat al domini públic, va hostatjar a partir de 1872 un petit museu impulsat per Arthur de La Borderie. Actualment s'ha instal·lat l'Ajuntament de Vitré a l'interior del recinte del castell, en un edifici reconstruït el 1912 segons els plànols de l'estatge senyorial.

## Galeria d'imatges

* Detall de l'entrada del castell
* Habitatge a la part posterior del castell
* Façana Oest
* Ajuntament

## Referències

* ↑ André Mussat. Arts et cultures de Bretagne : un millénaire (en francès). Rennes: Editions Ouest-France, 1995. ISBN 978-2-737-31932-7. OCLC 34611255.
* ↑ Daniel Pichot i Valérie Lagier, Gwénolé Allain, p. 42.
* ↑ Referència n. PA00090896, a la base de dades Mérimée, del Ministeri de Cultura francès.
* ↑ Raymond Cornon. Vitré. S.A.E.P., 1973, p. 17.

## Vegeu també

* Castell de Rochers-Sévigné
# Robert Skelton

Robert Skelton (Wilmette, 25 de juny de 1903 - Houston, 25 de juny de 1977) va ser un nedador estatunidenc que va competir durant la dècada de 1920.
El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on va guanyar la medalla d'or en la competició dels 200 metres braça del programa de natació.
Va estudiar a la Universitat Northwestern. El 1924 fou el primer nedador estatunidenc en establir un rècord mundial dels 200 metres braça. El 1988 va ingressar, a títol pòstum, a l'International Swimming Hall of Fame com a "Honor Pioneer Swimmer".

## Referències

* 1 2 «Bob Skelton Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d'abril 2020. [Consulta: 20 juny 2018].
* ↑ International Swimming Hall of Fame, Honourees, Robert Skelton (USA). Consulta 20 juny 2018.
# Edera Cordiale

Edera Cordiale (Torí, 30 de gener de 1920 - Tortorici, 4 d'abril de 1993), de casada Gentile, fou una atleta italiana, especialista en el llançament de disc, que va competir entre finals de la dècada de 1930 i la dècada de 1950.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Londres, on guanyà la medalla de plata en la prova del llançament de disc del programa d'atletisme, rere la francesa Micheline Ostermeyer. Quatre anys més tard, als Jocs de Hèlsinki fou catorzena en la mateixa prova.
En el seu palmarès també destaca una medalla de bronze en la prova del llançament de disc del Campionat d'Europa d'atletisme de 1950, rere Nina Dumbadze i Rimma Shumskaya, i vuit campionats italians de disc (1943, 1946, 1947, 1948, 1949, 1950, 1951 i 1952).

## Millors marques

* Llançament de disc. 46,19 metres (1948)

## Referències

* ↑ Edera Cordiale a Sports Reference (arxivat)
* ↑ «Medallistes per prova». rfea.es. Federació Espanyola d'Atletisme. Arxivat de l'original el 26 d’octubre 2020. [Consulta: 30 maig 2020].
* ↑ «"CAMPIONATI "ASSOLUTI" ITALIANE SUL PODIO TRICOLORE – 1906 2012». sportolimpico.it. Arxivat de l'original el 24 desembre 2012. [Consulta: 21 febrer 2013].
* ↑ «Track and Field Statistics». [Consulta: 14 maig 2020].
# Institut Francès de Barcelona (edifici)

L'edifici de l'Institut Francès de Barcelona està situat al carrer de Moià, 8, al barri de Sant Gervasi-Galvany de Barcelona. És la seu de l'Institut Francès de Barcelona des de la seva construcció, el 1974, projectat pels arquitectes Josep Antoni Coderch i de Sentmenat i Manuel Valls i Vergés.

## Descripció

Es tracta d'un edifici exempt, separat dels edificis veïns per a poder disposar d'il·luminació a totes les aules, renunciant a part de la superfície edificable. Consta de dues plantes soterrani, planta baixa i vuit plantes pis que formen un prisma molt nítid, reculat respecte al carrer. Les seves façanes es caracteritzen per la gran quantitat de finestres esveltes, sense voladissos ni cossos sortints, on la mida de les parts massisses és igual a la de les obertures, seguint el mateix ritme harmoniós.
Al jardí davant de l'edifici hi ha l'escultura Al llibre, de Josep Guinovart. A la façana lateral s'hi va col·locar el 2008 una placa d'homenatge de l'Ajuntament de Barcelona a Pierre Deffontaines, el primer director de l'Institut.

## Referències

* 1 2 «Institut Francès de Barcelona». Col·legi d'Arquitectes de Catalunya.
* 1 2 de Oleza i Roncal, Jaume. Arquitectura a Sant Gervasi, Sarrià i Vallvidrera. Passejades pel patrimoni arquitectònic. Barcelona: Premsa Local El Jardí SCCL, 2023, p. 82. ISBN 978-84-09-55644-1.
* ↑ Sabaté Casellas, Ferran «Les relacions exteriors de la medicina i la farmàcia catalanes durant el primer franquisme (1939-1959)». Gimbernat, 2016. ISSN: 0213-0718.
# Batalla d'Assaye

La batalla d'Assaye es va lliurar el 23 de setembre de 1803 entre Sir Arthur Wellesley i els marathes Sindhia i Raghuji Bhonsla, fortificats a una peça de terra a la unió dels rius Juah i Kailna amb el poble d'Assaye a l'esquerra. Assaye (Asdi) és un poble al districte de Jalna a l'estat de Maharashtra a l'Índia quan pertanyia als dominis del nizam d'Hayderabad just a la frontera de Berar a uns 70 km al nord-est d'Aurangabad. Els marathes disposaven de 16.000 homes d'infanteria, 20.000 de cavalleria i 100 peces d'artilleria servides per francesos, i amb els auxiliars arribaven a 50.000. Wellesley només disposava de 4500 homes però es va veure forçat a la batalla i va creuar el Kailna prop de la unió amb el Juah i amb una lluita terrible va rebutjar als marathes amb una gran carnisseria amb càrregues de baioneta; es va lliurar a les tres hores de més calor i després d'una marxa de 25 km. Només l'artilleria francesa va tenir una bona actuació que al començament va fer recular a Wellesley fins que aquest va encapçalar l'avanç cap a l'altre costat del riu; llavors molts marathes que havien passat per mort es van incorporar i se'ls va unir la seva cavalleria; el general Wellesley va fer llavors una càrrega de cavalleria creuant el riu a la inversa i va destruir a les forces marathes que l'atacaven per darrere i va assegurar la victòria. Sindhia i Raghuji Bhonsla van fugir però l'artilleria dirigida per De Boigne, va restar al seu lloc fins al darrer home. Els marathes van perdre dotze mil homes i els britànics 1.657; el primer ministre de Sindhia va morir d'una ferida a la batalla. La batalla d'Angaon que va seguir va portar al tractat de Devagaon.

## Referències

* ↑ Bennell, Anthony S. =The Maratha War Papers of Arthur Wellesley (en anglès). Sutton Publishing, 1998. ISBN 0-7509-2069-6.
* ↑ Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.

## Bibliografia

* Gurwood, John (ed.). The dispatches of Field Marshal the Duke of Wellington from 1799–1818. II. London: Murray, 1837. ISBN 054860472X.
* Biddulph, John. The Nineteenth and their times. London: Murray, 1899.
* Bradshaw, John. Rulers of India: Sir Thomas Munro and the British Settlement of the Madras Presidency. Oxford: Clarendon Press, 1894. ISBN 8120618718.
# Prototocyon recki

Prototocyon recki és una espècie extinta de mamífer carnívor de la família dels cànids que visqué a Àfrica i, possiblement, Àsia, des del Pliocè superior fins al Plistocè superior. Se n'han trobat restes fòssils a Sud-àfrica, Tanzània i, possiblement, l'Índia. En general, es considera que és l'única espècie del gènere Prototocyon, tot i que hi ha autors que també reconeixen P. curvipalatus. Era un parent proper o fins i tot l'avantpassat directe de l'otoció d'avui en dia, del qual es diferencia fonamentalment per la seva dentadura, més primitiva.

## Referències

* 1 2 Entrada «Prototocyon recki» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 octubre 2023].
* 1 2 3 Wang i Tedford, 2008, p. 147.
* 1 2 Werdelin i Sanders, 2010, «Carnivora» (L. Werdelin i S. Peigné).

## Bibliografia

* Wang, X.; Tedford, R. H. Dogs: Their Fossil Relatives and Evolutionary History (en anglès). Columbia University Press, 2008. ISBN 978-0-231-13529-0.
* Werdelin, L.; Sanders, W. J. Cenozoic Mammals of Africa (en anglès). University of California Press, 2010. ISBN 9780520257214.
# Castell de Montmuran

El castell de Montmuran es troba a la comuna de Les Iffs (Ille-et-Vilaine, França). Està catalogat com a Monument Històric.
Està compost per dues torres del segle xii al nord i per un imponent castellet del segle xiv amb dues torres que protegeixen l'entrada principal, defensada al seu torn per un fossat i dos ponts llevadís encara funcionals.
La part central data del segle xvii i XVIII i alberga diferents sales. Compte també amb una capella. La posició dominant del castell li ofereix una vista panoràmica sobre els camps adjacents.

## Galeria d'imatges

* Vista des de la terrassa posterior
* La capella
* Interior de la capella i vidrieres amb escuts de França i dels Montmorency-Laval
* Façana del segle XVII

## Referències

* ↑ Referència n. PA00090603, a la base de dades Mérimée, del Ministeri de Cultura francès.

## Enllaços externs

* Web oficial del château de Montmuran
* El Château de Montmuran a Topic-topos Arxivat 2012-07-11 a Wayback Machine.
* El castell de Montmuran a Casteland