OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cap Columbia

El cap Columbia és un dels punts més septentrionals de la terra, que es troba a l'illa d'Ellesmere, Canadà, en el punt més occidental de la costa del mar de Lincoln, un dels braços de l'oceà Àrtic. És el punt més septentrional de la terra fora de Groenlàndia i la seva distància al pol Nord és de tan sols 769 km.

## Història

El cap Columbia va ser trobat el 1876 per Pelham Aldrich, un tinent de l'expedició de l'explorador britànic George Nares (1875-1876).
A més de ser un dels punts més propers al pol, el cap Columbia va ser triat com el punt de partida per a Robert Peary en el seu últim intent per arribar al Pol el 1909, perquè estava prou allunyat a l'oest com per estar lliure del gel que tancava el canal Robeson, l'últim tram de l'estret de Nares. Des del cap Columbia pensaven arribar en línia recta el Pol caminant sobre el gel de l'oceà Polar. El campament d'hivern i el seu vaixell Roosevelt estaven situats a unes noranta milles al sud-est, al cap Sheridan, prop d'Alert.
Peary va utilitzar un sistema, el sistema Peary, que es basava en diversos equips de suport que anaven desbrossant el camí i deixant queviures en amagatalls. Aquests equips, sempre en trineus de gossos, van sortir del Roosevelt a partir del 15 al 22 de febrer de 1909, tornant al cap Columbia. L'1 de març l'expedició va sortir de cap Columbia cap al Pol. El paral·lel 84° N es va creuar el 18 de març i el 86° N el 23 de març. La posició final aconseguida per Peary és avui dia posada en dubte, ja que les velocitats que va afirmar haver aconseguit després de la marxa dels últims testimonis independents fan, en el millor dels casos, dubtar. Peary va tornar a posar els peus a terra, a cap Columbia, el 23 d'abril.

## Referències

* Nares, George. Narrative of A Voyage to the Polar Sea in H.M. Ships 'Alert' and 'Discovery'. Londres: Sampson Low, Marston, Searle, & Rivington, 1878.
# Rupes Nigra

Rupes Nigra (Roca Negra) és una illa fantàstica d'enorme grandària, constituïda de roca negra imantada, que es creia estava situada en el pol Nord. L'existència d'aquesta illa pretenia explicar per què les brúixoles assenyalaven sempre cap al Pol Nord magnètic des de qualsevol punt.
La idea sembla que va partir d'un llibre desaparegut titulat inventio Fortunata d'autoria incerta i que es presumeix va ser escrit al segle xiv. El seu contingut només es coneix per referències de tercers i va tenir una important influència entre els cartògrafs dels segles xvi i xvii. El mateix Gerardus Mercator va arribar a representar la Rupes Nigra en el seu atles pòstum publicat el 1606 on s'incloïa el primer mapa representant l'Àrtic. A més a més, dibuixava quatre petits continents al seu voltant, també fantàstics, immersos en un oceà turbulent.

## Vegeu també

* Illa de Sant Borondón
* Illa fantasma
* Illes afortunades
* Illes dels Benaventurats
* Illa de Califòrnia
* Rocabarraigh

## Referències

* ↑ Sidney Kaplan. American Studies in Black and White: Selected Essays, 1949-1989. Univ of Massachusetts Press, 1 març 1996, p. 133–. ISBN 978-1-55849-019-2 [Consulta: 5 febrer 2013].
# Ningú no vol la nit

Ningú no vol la nit (títol original en anglès: Nobody Wants the Night) és una pel·lícula de 2015 dirigida per Isabel Coixet. Va ser seleccionada per obrir la 65 edició del Festival Internacional de Cinema de Berlín. La pel·lícula transcorre el 1908 a Groenlàndia i és una coproducció internacional entre Espanya, França i Bulgària.

## Argument

La història té lloc a Groenlàndia el 1908. Josephine Diebitsch Peary (personatge històric), valent i segura, s'embarca en un perillós viatge a la recerca del seu marit, l'explorador àrtic Robert Peary, que busca una ruta fins al pol Nord.

## Repartiment

* Rinko Kikuchi: Allaka
* Juliette Binoche: Josephine Peary
* Gabriel Byrne: Bram Trevor
* Matt Salinger: Capità Spalding
* Velizar Binev: Fiódor
* Ciro Miró: Cyrus

## Reconeixements

Als XXX Premis Goya va ser nominada com a millor pel·lícula, millor direcció (Isabel Coixet), millor actriu protagonista (Juliette Binoche), millor fotografia (Jean Claude Larrieu) i millor direcció artística (Alain Bainée). Va guanyar el premi a la millor producció (Andrés Santana i Marta Miró), millor disseny de vestuari (Clara Bilbao), millor maquillatge i perruqueria (Pablo Perona, Paco Rodríguez H. i Sylvie Imbert) i millor música original (Lucas Vidal).
Als Premis Platino de 2016 va ser nominada a la millor música original (Lucas Vidal)

## Referències

* ↑ Títol en català a ésAdir
* ↑ Títol en català a Filmin
* ↑ Barraclough, Leo. «Berlin Film Festival to Open with Juliette Binoche Starrer ‘Nobody Wants the Night’». Variety. Penske Media Corporation, 09-01-2015. [Consulta: 10 gener 2015].
* ↑ «Isabel Coixet's Nobody Wants the Night to Open the 65th Berlinale». Berlinale. [Consulta: 10 gener 2015].
* ↑ «Nominaciones a los Premios PLATINO del cine Iberoamericano 2016». Academia de Cine. 9 de juny de 2016
# Serralada de Roosevelt

La serralada de Roosevelt o muntanyes Roosevelt (en danès Roosevelt Fjelde) és una serralada que es troba a la Terra de Peary, a l'extrem septentrional de Groenlàndia. Forma part del Parc Nacional del Nord-est de Groenlàndia. Situada a 720 quilòmetres del pol Nord, és la serralada més septentrional de la Terra.

## Història

La serralada va ser batejada per Robert Peary en record del President Theodore Roosevelt, un dels principals patrocinadors de l'expedició a l'Àrtic de 1905. Durant la primera meitat del segle XX gairebé no fou explorada, tret de quan l'expedició danesa va cartografiar la costa el 1907 i algunes fotografies aèries fetes per Lauge Koch durant els anys vint.
El 1953 una expedició geològica va creuar la serralada a través del Polkorridoren, entre el fiord Frigg i el fiord Sands.
El cim més alt és l'Helvetia Tinde, que fou escalat per primera vegada el 1969 per membres d'una expedició de la British Joint Services durant una prospecció topogràfica i geològica de la zona nord de la Terra de Peary. Posteriorment fou escalada el 1996 i per altres expedicions que buscaven pujar la muntanya "més septentrional de la terra".

## Geografia

La serralada de Roosevelt s'eleva fins als 1.929 msnm, a l'Helvetia Tinde, al nord de la Terra de Peary. Està formada per muntanyes de tipus alpí, amb carenes afilades i grans penya-segats. Són nombrosos els cims rellevants, com el Paradisfjeld i el Mary Peary Peak, però molts d'ells no duen nom.
La serralada es divideix en nombroses serralades secundàries, entre les quals destaquen la serralada H. H. Benedict, el cim més alt de la qual és el Stjernebannertinde, i la serralada de Daly.
Són nombroses les glaceres, i com els cims moltes d'elles no duen nom.

## Referències

* 1 2 «Roosevelt Fjelde». Mapcarta. [Consulta: 14 juny 2019].
* 1 2 2002 American Alpine Journal, p.286
* ↑ G. Amdrup: Report on the Danmark Expedition to the North-East Coast of Greenland 1906–1908. In: Meddelelser om Grønland 41, 1913, pp. 1–270
* 1 2 «Crossing North Peary Land in Summer 1953». Arxivat de l'original el 2020-07-05. [Consulta: 23 març 2020].
* ↑ North America, Greenland, North Peary Land, North Peary Land, First Ascents, a Traverse of the Peninsula and Confirmation of the World's Most Northerly Peak
* ↑ H.P. Trettin (ed.), Geology of the Innuitian Orogen and Arctic Platform of Canada and Greenland. 1991, p. 46
* 1 2 «Roosevelt Range». Geographical Items on North Greenland Encyclopedia Arctica vol.14-0639. [Consulta: 15 juny 2019].
* ↑ «Greenland Pilot». Danish Geodata Agency. Arxivat de l'original el 3 de juny 2019. [Consulta: 15 juny 2019].
# Out Stack

Out Stack o Oosta és una illa pertanyent a l'arxipèlag de les Shetland, a Escòcia. L'illa constitueix l'illa més septentrional de les Illes Britàniques. Està localitzada just al nord de Muckle Flugga i 3 km al nord de l'illa d'Unst. Un viatger no trobaria més masses de terra entre Out Stack i el Polo Nord, si es dirigís directament cap al nord. L'illa és poc més que un aflorament rocós i està deshabitada.
La Reserva Natural Nacional Hermaness d'aus marines cobreix les roques Muckle Flugga i Out Stack, així com els penya-segats i erms de Hermaness.
Lady Jane Franklin, la dona del mort explorador àrtic John Franklin, va viatjar fins a Out Stack en els anys 50, atès que era el més a prop que podia estar del seu marit desaparegut.

## Galeria

* Vista des de Out Stack cap Muckle Flugga
* Out Stack vist des de Muckle Flugga
* Out Stack i Muckle Flugga
* Out Stack i Muckle Flugga
# Mort i transfiguració

Mort i transfiguració (en alemany: Tod und Verklärung), op. 24, és un poema simfònic per a orquestra de Richard Strauss. Strauss va començar la composició a finals de l'estiu de 1888 i va completar l'obra el 18 de novembre de 1889. L'obra està dedicada a l'amic del compositor Friedrich Rosch.
La música representa la mort d'un artista. A petició de Strauss, això va ser descrit en un poema del seu amic Alexander Ritter com una interpretació de la mort i la transfiguració, després de la seva composició. Mentre l'home mor, li passen pel cap pensaments sobre la seva vida: la seva innocència infantil, les lluites de la seva edat adulta, l'assoliment dels seus objectius mundans; i al final, rep la tan desitjada transfiguració "des dels confins infinits del cel".

## Representacions

Strauss va dirigir l'estrena el 21 de juny de 1890 al Festival d'Eisenach, en el mateix programa que l'estrena del seu Burleske en re menor per a piano i orquestra. També va dirigir aquesta obra per a la seva primera aparició al Regne Unit, al Concert de Wagner amb la Philharmonic Society el 15 de juny de 1897 al Queen's Hall de Londres.

## Reacció de la crítica

El crític musical anglès Ernest Newman el va descriure com una música a la qual no es voldria morir ni despertar. "És massa espectacular, massa brillantment il·luminat, massa ple de pompa multitudinària; mentre que aquest és un viatge que cal fer molt silenciosament i sol".$^{:399}$
El crític francès Romain Rolland al seu Musiciens d'aujourd'hui (1908) va qualificar la peça d'"una de les obres més commovedores de Strauss, i la que està construïda amb la més noble utilitat".

## Estructura

Hi ha quatre parts (amb els pensaments poètics de Ritter condensats):
* Largo (L'home malalt, a prop de la mort)
* Allegro molto agitato (La batalla entre la vida i la mort no ofereix cap respir a l'home)
* Meno mosso (La vida de l'home moribund passa davant seu)
* Moderato (La transfiguració desitjada)
Una actuació típica dura uns 25 minuts.

## Citat

En una de les seves últimes composicions, "Im Abendrot" de les Quatre últimes cançons, Strauss cita de manera commovedora el "tema de la transfiguració" del seu poema sonor de 60 anys abans, durant i després de la línia final de la soprano, "Ist dies etwa der Tod?" (Això és potser la mort?).
Just abans de la seva pròpia mort, va remarcar que la seva música era absolutament correcta, els seus sentiments reflectien els de l'artista representat dins; Strauss va dir a la seva jova mentre estava estirat al seu llit de mort l'any 1949: "És una cosa divertida, Alice, morir és com ho vaig compondre a Tod und Verklärung".

## Referències

* ↑ Bryan Gilliam: "Richard Strauss", Grove Music Online, ed. L. Macy (Accessed January 16, 2007), (subscription access)
* ↑ Newman, Ernest (en anglès) The Musical Times, 56, 1915, pàg. 399 [Consulta: 2 febrer 2022].
* ↑ Quoted in Mason, Daniel Gregory (1918), Contemporary Composers, p. 84.
* ↑ Derrick Puffett's comments on DG disc 447 762-2
# Novel·la d'aventures

La novel·la d'aventures és un gènere literari en què la trama rau en la successió de peripècies, perills i reptes, extraordinaris o violents, a què s'enfronten els protagonistes, sovint en detriment de la versemblança; el suspens hi és el principal ingredient que manté l'atenció del lector; en benefici de l'acció se simplifiquen els personatges, el medi sociohistòric i els principis morals (bons i dolents). Es tracta d'un dels gèneres més populars i antics de la novel·la de gènere, i tradicionalment s'adreça al públic masculí (encara que no sigui sempre així, ja que hi ha molt públic femení que també els agrada); a més de distreure i emocionar el lector, cerca transmetre-li els valors i principis d'heroisme, companyonia, triomf del bé sobre el mal, etc., exemplificats pels protagonistes.
Temàticament, la novel·la d'aventures té precursors en l'èpica clàssica i les novel·les de cavalleries medievals. Emperò, el gènere sorgeix al segle xviii (amb obres com Robinson Crusoe i coneix l'edat d'or entre inicis del segle xix i mitjan segle xx, principalment al si de les literatures anglesa i francesa; el seu auge, de fet, coincideix amb el dels imperis colonials, en el cas del Regne Unit i França, i amb la conquesta de l'Oest, en el dels EUA.
En el segle XX la novel·la d'aventures ha tendit a especialitzar-se en subgèneres específics (de capa i espasa, de pirates, de viatges exòtics...), alguns dels quals independitzats per dret propi, com la novel·la de l'oest o la novel·la bèl·lica. Alhora s'ha clarificat la diferència amb altres gèneres emparentats, com la novel·la detectivesca o la novel·la de ciència-ficció. Almenys des de mitjan segle XX la novel·la d'aventures de tipus clàssic és considerada com a lectura per a infants i adolescents, tot i que originàriament s'adreçava a tots els públics (o predominantment al públic adult).
Els trets definitoris de la novel·la d'aventures han estat la base de creació del cinema d'aventures, que usa la mateixa lògica i mecanismes anàlegs, a banda que sovint consisteix en adaptacions de novel·les d'aventures.

## Autors destacats

* Daniel Defoe
* Walter Scott
* James Fenimore Cooper
* Alexandre Dumas
* Paul Féval
* Jules Verne
* Thomas Mayne Reid
* Robert Louis Stevenson
* Herman Melville
* Rudyard Kipling
* Mark Twain
* Jack London
* Emilio Salgari
* Karl May
* Rafael Sabatini
* Edgar Rice Burroughs
# Teatro Lope de Vega (Sevilla)

El Teatro Lope de Vega de Sevilla està situat a l'avinguda de María Luisa (dins el Parc María Luisa). Va ser construït el 1929, per l'arquitecte Vicente Traver y Tomás. Constituí, amb el Casino, el Pavelló de la Ciutat de Sevilla per a l'Exposició Iberoamericana celebrada aquell any. El teatre tenia una superfície de 4.600 m² i podia acollir 1.100 espectadors. És d'estil neobarroc. El 1936 el sostre va patir un incendi que en va destruir la làmpada del centre i totes les butaques. El 1980 va passar a ser de titularitat municipal.
El 2023 va tencar en conseqüència d'un report que en va atestar el mal estat.

## Referències

* 1 2 Acal, Carmen P. «¿Qué ha pasado con el teatro Lope de Vega de Sevilla?» (en castellà). Diario de Sevilla, 01-08-2024.

## Enllaços externs

* Història del Teatro Lope de Vega (Sevilla) Arxivat 2009-01-22 a Wayback Machine.
# Balonmano Mar Sagunto

Balonmano Mar Sagunto fou un club d'handbol femení del País Valencià
L'equip, fundat el 1978 com a CB Íber, era el successor del Club Medina de Valencia creat el 1963. A partir del 1992 es va denominar CB Mar Valencia i el 1994 es va traslladar a L'Eliana i va canviar el nom a CB Mar El Osito L'Eliana. A la temporada 2004/2005, l'equip es traslladà a Sagunt fusionant-se amb l'Alucine Alser Sagunto. Durant aquest últims anys l'equip va ser conegut com Astroc Sagunto (2004–07) and Parc Sagunt (2007–11) i finalment Balonmano Mar Sagunto.
Arribà a rellevància nacional i internacional, sent un dels màxims representant d'aquest esport en les Competicions Europees.
El club va desaparèixer en 2012 per les dificultats econòmiques deixant els seus drets al CE Handbol Marítim.

## Palmarès

* Lliga ABF (27): 1967-68, 1968-69, 1973-74, 1978-79, 1979-80, 1980-81, 1981-82, 1982-83, 1983-84, 1984-85, 1985-86, 1986-87, 1987-88, 1988-89, 1989-90, 1990-91, 1991-92, 1992-93, 1993-94, 1994-95, 1995-96, 1996-97, 1997-98, 1999-00, 2000-01, 2001-02, 2004-05
* Copa de la Reina (20): 1980-81, 1981-82, 1982-83, 1983-84, 1984-85, 1985-86, 1986-87, 1987-88, 1988-89, 1990-91, 1991-92, 1992-93, 1993-94, 1994-95, 1995-96, 1996-97, 1997-98, 1998-99, 1999-00, 2007-08
* Supercopa d'Espanya (4): 1999-00, 2001-02, 2002-03, 2005-06
* Lliga de Campiones femenina (1): 1996/1997
* Recopa d'Europa femenina (1): 1999/2000
* Supercopa d'Europa femenina (1): 1996/1997

## Referències

* ↑ «Histórico». bmmarsagunto.org. Arxivat de l'original el 20 d’agost 2010. [Consulta: 6 febrer 2021].
* ↑ «"Seguimos adelante... por desgracia"» (en castellà). El País, 12-10-2011. [Consulta: 4 novembre 2013].
* ↑ «Mayo: "El balonmano femenino de elite en Sagunto es inviable"» (en castellà). Ideal, 18-07-2012. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 4 novembre 2013].
* ↑ «El Osito L'Eliana se consagra» (en castellà). El País, 11-05-1997. [Consulta: 4 novembre 2013].
* ↑ «El Mar Sagunto da la libertad a sus jugadoras por no poder pagarles» (en castellà). Marca, 12-01-2027. [Consulta: 5 setembre 2013].
* ↑ «Balonmano - Mar Sagunto Valencia (Femenina)» (en castellà). los-deportes.info. [Consulta: 4(11/2013].
# Club Korfbal Vallparadís

El Club Korfbal Vallparadís (CK Vallparadís), conegut com a Korfbal Assessoria Vallparadís fins a la temporada 2017-18, és un club de korfbal de la ciutat de Terrassa, fundat l'any 2000. Compta amb diversos equips, i és present a moltes de les categories del korfbal català.
Va esdevenir el primer club català en guanyar una competició continental de korfbal, l'Europa Shield 2009, fet que va ser reconegut als IX Premis d'Honor Esport Català. Anteriorment ja havia aconseguit el subcampionat d'aquesta competició internacional, l'any 2007. Va tornar a guanyar l'Europa Shield per segona vegada a l'edició 2010-11 i per tercera vegada l'any 2013.

## Palmarès

* 3 Europa Shield de corfbol: 2008-09, 2010-11, 2012-13
* 7 Lligues Catalanes de corfbol: 2010-11, 2013-14, 2014-15, 2015-16, 2016-17, 2020-21, 2021-22
* 6 Copes Catalunya de corfbol: 2006-07, 2013-14, 2014-15, 2015-16, 2016-17, 2018-19
* 3 Supercopes Catalanes de corfbol: 2014-15, 2016-17, 2017-18

## Referències

* 1 2 «El Assessoria Vallparadís sitúa a Terrassa en el mapa europeo del korfbal» (en castellà). La Vanguardia, 01-02-2013.
* ↑ CK Vallparadís guanya l'Europa Shield 2009 Arxivat 2009-01-29 a Wayback Machine.,
* ↑ «Catalan teams dominate Europa Shield: Vallparadis wins gold». Federació Internacional de Corfbol, 01-02-2009.
* ↑ «L'Assessoria Vallparadís presenta el títol de l'Europa Shield». Terrassadigital, 17-03-2009. Arxivat de l'original el 2014-04-14. [Consulta: 6 novembre 2010].
* ↑ «IX Premis d'Honor Esport Català 2009». EsportCatala, 2009. Arxivat de l'original el 2014-04-14. [Consulta: 6 novembre 2010].
* ↑ «Els terrasencs del Vallparadís i el Vilanova acaben en segona i tercera posició a lEuropa Shield' de corfbol». Avui, 01-10-2007.
* ↑ «El Vallparadís suma una segona Europa Shield molt disputada». Esport Català, 31-01-2011 [Consulta: 1r febrer 2011]. Arxivat 2014-04-14 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2014-04-14. [Consulta: 1r febrer 2011].
* ↑ «El Vallparadís guanya l'Europa Shield». El 9 Esportiu, 01-02-2011.
# David Its Me

David Rodríguez (Sant Hipòlit de Voltregà, 25 d’abril de 2004), més conegut com David its Me, és un presentador de televisió, creador de contingut audiovisual i escriptor català.
Començà a penjar contingut a les xarxes socials, principalment a Instagram i TikTok l’any 2016 i les seves publicacions esdeveniren virals fet que el situà entre els influencers més seguits de Catalunya.
Des del 2021 ha esdevingut un rostre habitual a la graella del SX3 al presentar programes com Top or fail, Ràndom, o els especials de la nit de reis.

## Trajectòria
### Televisió

* Top or fail (SX3, 2021)
* Ràndom (SX3, 2022) juntament amb Maria Bouabdellah
* Nit de Reis (SX3, 2024) juntament amb Òscar Dalmau i Maria Bouabdellah

### Videopodcast

* Kids amb Farners Pei Hong
* Quin guirigall! (2024) amb Farners Pei Hong

### Llibres

* 2022: David Its Me (sense filtres i en mode avió). Fanbooks, 2022. ISBN 9788418327810.

## Referències

* ↑ «David it’s me: “No és culpa meva que els nens estiguin enganxats a les xarxes”». [Consulta: 28 abril 2024].
* ↑ Adolescents.cat. «Entrevistem a David it's me». [Consulta: 28 abril 2024].
* ↑ 3Cat. «Ràndom», 29-04-2024. [Consulta: 28 abril 2024].
* ↑ 3Cat. «La Nit de Reis arriba a 3Cat, amb Òscar Dalmau i les cares més conegudes del SX3», 04-01-2024. [Consulta: 28 abril 2024].
* ↑ 3Cat. «Torna el podcast "Kids" amb un nou nom: "Quin guirigall!"», 05-10-2023. [Consulta: 28 abril 2024].
# Red Bull Racing RB16

El Red Bull Racing RB16 és el monoplaça que l'escuderia Red Bull Racing va utilitzar durant la temporada 2020 de Fórmula 1. Serà pilotat per Alexander Albon i Max Verstappen. El cotxe funcionarà amb motors Honda i es presentarà el 12 de febrer de 2020.

## Resultats complets

| Any | Xassis | Motor | Neumàtics | Pilots | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 22 | Punts | Posició final |
| 2020 | Red Bull RB16 | Honda V6 t | P | | AUS | BHR | VIE | XIN | PBA | ESP | MON | AZE | CAN | FRA | AUT | GBR | HON | BEL | ITA | SIN | RUS | JPN | MEX | EUA | BRA | ABU | -* | -* |
| 2020 | Red Bull RB16 | Honda V6 t | P | Alex Albon | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | -* | -* |
| 2020 | Red Bull RB16 | Honda V6 t | P | Max Verstappen | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | -* | -* |

## Referències

* ↑ esport3. «Red Bull confirma Alex Albon com a company de Max Verstappen per al Mundial del 2020», 12-11-2019. [Consulta: 7 febrer 2020].
* ↑ «Red Bull hace oficial la fecha de presentación del RB16» (en castellà). [Consulta: 7 febrer 2020].

## Enllaços externs

* Red Bull al Stats F1
# Susan Koelle Bell

Susan Koelle Bell (segle XX) és una paleontòloga estatunidenca, especialment cèlebre per la seva obra Classification of Mammals Above the Species Level, escrita conjuntament amb Malcolm C. McKenna. Es tracta d'una obra que classifica tots els mamífers, vivents o extints, coneguts.

## Referències

* ↑ Museu Americà d'Història Natural. «111th Annual Report 1979/80» (PDF) (en anglès) p. 38, 1980.

## Bibliografia

* McKenna, M. C.; Bell, S. K. Classification of Mammals: Above the Species Level (en anglès). Columbia University Press, 1997. ISBN 978-0-231-52853-5.
# Rainbow Creek

L'Estat Independent de Rainbow Creek fou una micronació secessionista d'Austràlia activa durant els anys 1970 i 1980.
Fou fundada com a resultat d'una llarga disputa de compensació entre un grup de grangers de la ciutat de Cowwarr, Victoria, i l'agència del govern de l'estat per a rius i aigües, que fou ideada pels grangers com una manera de donar publicitat a la seva causa.
# Torre i museu James Joyce

La Torre i museu James Joyce és una torre Martello a Sandycove, Dublín, on James Joyce hi va passar sis nits el 1904. Les escenes inicials de la seva novel·la Ulisses de 1922 tenen lloc aquí, i la torre és un lloc de pelegrinatge per als entusiastes de Joyce, especialment el Bloomsday.

## Història

La torre James Joyce és una de les 50 torres Martello que es van construir a principis del segle xix a Irlanda, principalment al voltant de Dublín, per a defensar-se de l'amenaça de Napoleó Bonaparte.
La torre va ser llogada a l'Oficina de Guerra per l'amic universitari de Joyce, Oliver St. John Gogarty, amb el propòsit d''helenitzar' Irlanda. Joyce es va quedar allà durant sis dies, del 9 al 14 de setembre de 1904. Més tard, Gogarty va atribuir la sortida brusca de Joyce a un incident de mitjanit amb un revòlver carregat. La breu estada de Joyce aquí va inspirar l'inici de la seva gran novel·la Ulisses. La terrassa d'armes amb la seva vista panoràmica i la sala d'estar dins de la torre són molt com els va descriure al seu llibre. Actualment la torre és un museu dedicat a la vida i obres de James Joyce.
* Habitació de la torre
* Vistes des de la torre

## Referències

* ↑ Bowker, Gordon. James Joyce: A New Biography (en anglès). Farrar Strauss & Giroux, 11 juny 2013. ISBN 978-0374533823.
* 1 2 «James Joyce Tower & Museum» (en anglès). James Joyce Tower & Museum.
* ↑ «Martello Towers in Ireland» (en anglès). Martello Towers.
* ↑ Gogarty, Oliver St. John. Mourning Became Mrs. Spendlove & Other Portraits Grave & Gay (en anglès). Nova York: Creative Age Press, 1948.