OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La Fontelaye

La Fontelaye és un municipi francès situat al departament del Sena Marítim i a la regió de Normandia. L'any 2007 tenia 33 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de La Fontelaye era de 33 persones. Hi havia 12 famílies de les quals 4 eren parelles sense fills i 8 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 17 habitatges, 12 eren l'habitatge principal de la família, 2 eren segones residències i 3 estaven desocupats. Tots els 17 habitatges eren cases. Dels 12 habitatges principals, 6 estaven ocupats pels seus propietaris, 5 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 1 estava cedit a títol gratuït; 2 tenien tres cambres, 4 en tenien quatre i 6 en tenien cinc o més. 11 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 6 habitatges hi havia un automòbil i a 6 n'hi havia dos o més.

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 24 persones, 16 eren actives i 8 eren inactives. De les 16 persones actives 13 estaven ocupades (9 homes i 4 dones) i 3 estaven aturades (1 home i 2 dones). De les 8 persones inactives 2 estaven jubilades, 2 estaven estudiant i 4 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 2 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de comerç i reparació d'automòbils i 1 d'una empresa d'informació i comunicació.
L'únic establiment comercial que hi havia el 2009 era una floristeria.
L'any 2000 a La Fontelaye hi havia 5 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements et de services dans le domaine du commerce en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de La Fontelaye a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de La Fontelaye a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# L-504

La L-504 és una carretera antigament anomenada provincial, actualment gestionada per la Generalitat de Catalunya. La L correspon a la demarcació provincial de Lleida.
Té l'origen en el poble de Llavorsí, en el quilòmetre 142,2 de la carretera C-13, i recorre tota la Vall de Cardós, fins al poble de Tavascan. Durant tot el seu recorregut discorre paral·lela a la Noguera de Cardós, quasi sempre per la dreta del riu; només a l'extrem nord del poble de Lladorre travessa breument a l'altra riba del curs d'aigua, per tal de tornar de seguida al seu costat dret.
Travessa els termes municipals de Llavorsí, Tírvia, Vall de Cardós, Esterri de Cardós i Lladorre, i els pobles de Llavorsí, Ribera de Cardós, Ainet de Cardós, Benante, Lladrós, Lladorre i Tavascan, on arriba en 20 quilòmetres. Té el seu final a les portes de la Central elèctrica de Tavascan.
En els seus 20 quilòmetres de recorregut puja 322 m.

## Referències

* ↑ Carreteres de la Diputació de Lleida
* ↑ Dos carreteras cortadas en Catalunya y tres con cadenas obligatorias por nieve, La Vanguardia, 17 de gener de 2017
* ↑ Mor un motorista en un accident a la carretera L-504 a Lladorre 22 de juliol de 2015

## Enllaços externs

* La L-504 en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# La collita

La collita és una pintura a l'oli realitzada per Van Gogh el 1888, actualment exposada al Museu van Gogh d'Amsterdam.
Com altres quadres de Van Gogh, es tracta d'una obra pintada a l'aire lliure, formant part d'una sèrie de quadres sobre els camps de blat i la collita que va pintar a partir de juny de 1888. Representa un paisatge mediterrani, lluminós, provençal, semblant al que pintava el seu admirat Cézanne.
Van Gogh utilitza hàbilment la perspectiva per portar la mirada, a través dels camps de blat, fins a les muntanyes llunyanes i el cel blau. Domina l'escena l'intens sol estiuenc, que arrenca la brillantor de les espigues, les tanques, el carro i les granges. Precisament, la intensitat de la llum dificultava la pintura de la vasta planícia, com va assenyalar el mateix Van Gogh en una carta a Émile Bernard. La casa de la part superior, a la dreta, reflecteix intensament la llum, en la seva façana blanca.
# Eusebi de Samòsata

Eusebi de Samòsata (Samòsata, vers 330 - Dolique, 379) fou bisbe de Samòsata. És venerat com a sant per catòlics i ortodoxos. La seva festa es commemora el 21 de juny a l'Església occidental. Les actes del seu martiri foren escrites en siríac i editades a les Acta martyrum per Bedjam (VI, 335).
El 361 fou nomenat bisbe de Samòsata amb la custòdia de les actes de l'elecció del patriarca Meleci d'Antioquia el 360, el qual suposaven els arrians que seria favorable a la seva causa i li havien donat el vot, però Meleci va actuar conforme a l'ortodòxia. Els bisbes arrians van convèncer a l'emperador Constanci II, que era arrià, d'imposar la destrucció de les actes a Eusebi per fer una nova elecció. L'emperador va exigir la destrucció però Eusebi s'hi negà; l'emperador el va amenaçar de tallar-li la mà dreta i Eusebi va respondre que li oferia les dues mans. Durant la persecució dels ortodoxos en el regnat de Valent que també era arrià, va viatjar per Síria i Palestina per restaurar bisbats on els titulars havien estat deposats pels arrians. El 374 fou desterrat a Tràcia, però el 378, mort l'emperador, fou restaurat a la seva seu. Era a Dolique consagrant un bisbe quan una dona suposadament arriana el va matar en tirar-li una teula al cap al 379 o 380
# Yorii

Yorii (寄居 町, Yorii-machi) és un municipi a la prefectura de Saitama, Japó, localitzat en la part central de l'illa de Honshū, a la regió de Kantō. L'1 d'octubre de 2019 tenia una població estimada de 32.576 habitants i una densitat de població de 507 persones per km².

## Història

Yorii es va desenvolupar com una estació en la ruta de peregrinació als temples de l'àrea de Chichibu des del període Kamakura i va ser una ciutat del castell Hachigata durant el període Sengoku. El poble de Yorii va ser creat dins el districte de Hanzawa l'1 d'abril de 1889 amb la fusió dels pobles de Fujita i Sueno quan es va aplicar un nou sistema de ciutats i pobles. El districte de Hanzawa va ser abolit en 1896 i va passar a formar part del districte d'atosato.
El 21 de setembre de 1936 un terratremol va glopejar la ciutat.
Al febrer de 1955, el poble es va expandir annexant les viles veïnes de: Orihara, Hachigata, Obusuma i Iode.
El març del 2001 la ciutat de Yorii va haver de tancar l'hospital infantil que tenia. Posteriorment el 3 d'agost del 2004 la situació es va agreujar amb el tancament de l'escola per a discapacitats.

## Geografia

Yorii està localitzat a l'oest de la prefectura de Saitama, en el tram central del riu Arakawa, uns 70 quilòmetres de centre de Tòquio. Limita amb la ciutat de Fukaya i amb els municipis de: Misato, Ranzan, Ogawa, Minano, Nagatoro i Higashichichibu.

## Demografia

Segons les dades de cens japonès, la població de Yorii s'ha mantingut estable en els últims 30 anys.
* Gràfica d'evolució de Yorii entre 1945 i 2015

## Economia

L'empresa automobilística Honda té una planta de muntatge a la ciutat de Yorii, que és una de les principal empreses que més llocs de treball donen a la localitat.

## Educació

Yorii té sis escoles elementals, tres escoles secundàries i una escola secundària.

## Ciutats agermandes

* Marysville, Ohio des de 2013.

## Referències

* ↑ «System of Social and Demographic Statistics of Japan» (en anglès). Oficina de Estadística de Japón. [Consulta: 27 novembre 2019].
* ↑ «埼玉県推計人口 - 埼玉県» (en japonés). Prefectura de Saitama. [Consulta: 28 novembre 2019].
* ↑ «Archived copy». Arxivat de l'original el 9 desembre 2013. [Consulta: 14 juny 2014].

## Enllaços externs

* Web oficial de la ciutat(japonès)
# Haruhiko Kon

Haruhiko Kon (japonès: 今 治彦) (Tòquio, 17 d'agost de 1910 - valor desconegut) va ser un jugador d'hoquei sobre herba japonès que va competir durant la dècada de 1930.
El 1932 va prendre part en els Jocs Olímpics de Los Angeles, on va guanyar la medalla de plata com a membre de l'equip japonès en la competició d'hoquei sobre herba.

## Referències

* ↑ «Haruhiko Kon Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d’abril 2020. [Consulta: 16 juliol 2018].
# Grup de la taula periòdica

Un grup d'elements equival a una columna de la taula periòdica. N'hi ha 18 a la taula periòdica estàndard. Molts d'aquests grups coincideixen amb sèries químiques conegudes ja abans de la taula periòdica. Tots els elements d'un grup tenen la mateixa configuració electrònica de la seva capa de valència. Això fa que tinguin propietats físiques i químiques similars. La IUPAC recomana numerar els períodes amb nombres de l'1 al 18 d'esquerra a dreta. També existeixen dos sistemes de numeració obsolets (un de la IUPAC i un altre de la CAS, que feien servir nombres romans).
Els grups de la taula periòdica són els següents (entre parèntesis, numeracions obsoletes de la IUPAC i de la CAS).
* Grup 1 (IA,IA): els metalls alcalins
* Grup 2 (IIA,IIA): metalls alcalinoterris
* Grup 3 (IIIA,IIIB)
* Grup 4 (IVA,IVAB)
* Grup 5 (VA,VB)
* Grup 6 (VIA,VIB)
* Grup 7 (VIIA,VIIB)
* Grup 8 (VIIIA,VIIIB)
* Grup 9 (VIIIA,VIIIB)
* Grup 10 (VIIIA,VIIIB)
* Grup 11 (IB,IB)
* Grup 12 (IIB,IIB)
* Grup 13 (IIIB,IIIA): el grup del bor
* Grup 14 (IVB,IVA): el grup del carboni
* Grup 15 (VB,VA): pnicurs (no és un nom recomanat per la IUPAC) o grup del nitrogen
* Grup 16 (VIB,VIA): calcògens
* Grup 17 (VIIB,VIIA): halògens
* Grup 18 (VIIIB,VIIIA): gasos nobles

## Grups principals

Un grup principal de la taula periòdica conté els elements químics corresponents als blocs s i p i es caracteritzen per no tenir cap subnivell d a mig omplir. Són els grups 1 i 2 i del 12 al 18. En química inorgànica s'estudien les seves propietats per separat dels metalls de transició atès que varien de manera diferent al llarg dels grups i els períodes. Tot i això representen la major part dels elements i les seves propietats són molt diferents.

## Vegeu també

* Denominacions col·lectives de grups d'elements de característiques similars
# Simfonia concertant (Enescu)

La Simfonia concertant en si bemoll major per a violoncel i orquestra, op. 8, fou composta per George Enescu a París i acabada el 2 de novembre de 1901. No es va representar fins al 13 de febrer de 1909 als Concerts Colonne de París sota la direcció de Gabriel Pierné i pel violoncel·lista francès Joseph Salmon. Les seves primeres actuacions no van tenir gaire èxit. No es va publicar fins al 1938 i ha continuat sent una raresa a les sales de concerts.

## Moviments

* I Assez lent
* II Assez lent
* III Majestueux

## Origen i context

Com a intèrpret, George Enescu estava dotat de dons excepcionals, entre ells el de la versatilitat. Tenia un nivell amb renom internacional tant com a violinista, com a pianista i com a director, i fins i tot se'l considerava el successor de Toscanini a Nova York. A més, també era apreciat com a baríton i organista. La Simfonia concertant va ser composta a París en el mateix període que les dues peces més llargues i populars, les dues Rapsòdies romaneses.
Enescu no va escriure cap concert, ni pel violí que tant dominava. La seva única obra per a instrument solista i orquestra continua sent aquesta Symphonie Concertante pour Violoncelle et orchestre. La inspiració d'aquest Enescu de vint anys és d'una sumptuositat i un luxe gairebé excessius en alguns llocs. El solista és tractat més aviat com el "violoncel principal" (d'aquí el títol de l'obra, que no és un concert), amb un paper menys de virtuosisme que d'ampli desenvolupament expressiu. De la mateixa manera, la forma de l'obra és més aviat la d'un vast poema format per dues parts que se succeeixen sense pausa: de forma lenta i majestuosa.
La inspiració d'Enescu, de vint anys, és gairebé extravagant en alguns llocs. El solista és més un "violoncel principal" (d'aquí el nom, no un concert), i el seu paper és menys basat en el virtuosisme que en el desenvolupament expressiu ampli. Així, la forma de l'obra s'assembla més a un gran poema, compost de dues parts sense pausa entre si: una lenta i una majestuosa. La Simfonia concertant contrasta fortament amb l'Octet de l'any anterior. La partitura, amb pocs efectes contrapuntístics, està dominada pel desplegament continu del violoncel en una melodia perfecta.

## Referències

* 1 2 Malcolm, 1990, p. 102.
* ↑ Pascal Bentoiu. Masterworks of George Enescu: A Detailed Analysis. Scarecrow Press, 11 octubre 2010, p. 30. ISBN 978-0-8108-7690-3.
* 1 2 Burton, Anthony. «Programa de mà» (en anglès). American Symphony Orchestra. [Consulta: 8 juny 2021].
* ↑ Anderson, Martin. «Ressenya del disc» (en anglès). Hyperion. [Consulta: 1r octubre 2021].

## Bibliografia

* Malcolm, Noel. Toccata Press. George Enescu: his life and music (en anglès), 1990. ISBN 9780907689324.
# Carrer del Pont

«Carrer del Pont» té aquests significats:
* Carrer del Pont (Aiguafreda), carrer al municipi d'Aiguafreda (Vallès Oriental)
* Carrer del Pont (Pont de Molins), vial al poble de Pont de Molins (l'Alt Empordà)
* Carrer del Pont (Rabós), conjunt arquitectònic alt-empordanès
* Carrer del Pont (Sallent), carrer al municipi de Sallent (Bages)
* Conjunt del carrer del Pont (Caldes de Montbui), vial a Caldes de Montbui (Vallès Oriental)
* Carrers del Pont, Torrent i Santa Maria (Castelló de Farfanya)
# Casa Gasset

Casa Gasset és una casa barroca de Lluçars al municipi de Vilanova de Meià (Noguera) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa pairal del segle xviii que forma part del nucli antic. A la llinda, d'arc rebaixat, hi ha un relleu amb el nom de la casa i la data de la construcció en una orla de motius vegetals de línia barroca.

## Història

La data de la llinda és 1778.

## Referències

* 1 2 «Casa Gasset». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2017].
# Casa Gasset (Tarragona)

La Casa Gasset és una obra amb elements eclèctics i neoclàssics de Tarragona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici de planta baixa i dos pisos d'alçada. La façana, en conjunt, és de tall academicista per la seva ornamentació amb elements clàssics. A la planta baixa hi ha un arc escarser i dos de mig punt. Adossats a la façana, sortint de la cornisa de la planta baixa fins al cim de l'edifici, hi ha quatre columnes planes, amb capitells corintis.

## Història

S'han perdut els esgrafiats que decoraven els plafons, que separaven el primer pis del segon.

## Referències

* 1 2 «Casa Gasset». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 maig 2018].
# Carrer de l'Església, 4 i 6 (Rabós)

Él Carrer de l'Església, 4 i 6 són dos edificis del municipi de Rabós (Alt Empordà) que formen part conjuntament de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Estan situades dins del nucli urbà de la petita població de Rabós, a la banda de migdia del terme.

## Descripció

Es tracta de dos edifici entre mitgeres de planta rectangular, amb les cobertes de teula de dues vessants o bé plana, distribuïts en planta baixa i pis, i també dos pisos. L'edifici del número 4 presenta un portal d'accés de mig punt adovellat, amb la clau gravada amb una data adscrita al segle xviii, tot i que actualment es troba degradada. Damunt seu hi ha una finestra rectangular bastida en maons i pedra desbastada, reformada. La casa del número 6 presenta un portal d'accés de mig punt de maons, amb els brancals bastits en pedra desbastada. Damunt del portal hi ha un balcó exempt amb el finestral de sortida rectangular bastit en maons. La resta d'obertures del parament presenten les mateixes característiques que el cas anterior.
Les construccions estan bastides en pedra desbastada i sense treballar, lligades amb abundant morter de calç.

## Història

Aquestes cases són datades en els segles XVIII-XIX, dins el context de certa bonança econòmica i auge demogràfic, que propicià que la població passés de 131 habitants el 1717-18 a 237 veïns en el cens de Floridablanca el 1787. Això comportà la construcció de noves cases en aquest període, com ho demostren la majoria de llindes datades del poble que es conserven.

## Referències

* 1 2 3 4 «Carrer de l'Església, 4 i 6». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 novembre 2015].
# Carrer de l'Església

«Carrer de l'Església» té aquests significats:
* Carrer de l'Església (Esplugues de Llobregat)
* Carrer de l'Església (l'Hospitalet de Llobregat)
* Carrer de l'Església de Sant Just, a Sant Just d'Ardèvol (Solsonès)
* Carrer de l'Església (Sant Llorenç de Morunys)
* Carrer de l'Església (Saus, Camallera i Llampaies)
* Carrer de l'Església (Torroella de Montgrí)
* Carrer de l'Església (Valls)
* Carrer de l'Església (Ventalló)
# Carlos Alberto Lacoste

Carlos Alberto Lacoste (Buenos Aires, 2 de febrer de 1929 – Buenos Aires, 24 de juny de 2004) va ser un militar argentí, que va exercir interinament la presidència de la Nació durant un breu període de la dictadura autodenominada Procés de Reorganització Nacional. Integrant de la promoció 77 de l'Armada, havia participat en el cop de 1955 i, a partir de 1961, es va instal·lar sis anys als Estats Units per a realitzar cursos en administració i armaments. A l'octubre de 1974, es va sumar a la comissió formada al Ministeri de Benestar Social per tractar d'organitzar el Campionat Mundial de Futbol de 1978 a l'Argentina. Després de la misteriosa mort de l'almirall Omar Actis, va quedar com a titular de l'Ens Autárquic Mundial '78, la Comissió que va organitzar el XI Campionat Mundial de Futbol a l'Argentina. Va ser criticat pel llavors Ministre d'Hisenda, Juan Alemann, doncs mai va presentar un balanç justificant els 517 milions de dòlars invertits en aquest esdeveniment. Posteriorment, el seu amic Joäo Havelange, llavors President de la FIFA, el va nomenar vicepresident de la Confederació Sud-americana de Futbol (CSF) en reemplaçament al mort Santiago Leyden, amb el que se li van obrir les portes de la FIFA. El 7 de juliol de 1980 el van designar com a vicepresident de l'entitat, on va arribar a ocupar sis càrrecs.
# Casa Malé (Tarragona)

La Casa Malé és una obra racionalista de Tarragona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici de planta rectangular, planta baixa -on es troba una botiga que li dona el nom-, i quatre pisos més. És notable la composició de volums de la façana de línies horitzontals i verticals, quelcom típic de l'estil racionalista. El coronament de l'edifici adopta l'alçada màxima a la cantonada i descendeix als laterals. Destaca tant l'equilibri de voladissos dels seus balcons com l'asimetria de la resta de la façana. Els balcons de la cantonada estan suportats sobre un ràfec i es veuen interromputs per un plegament d'aquest mateix ràfec.

## Història

Josep Maria Monravà, representant més significatiu del primer racionalisme tarragoní, fou l'encarregat de dur a terme el projecte d'aquest edifici. Fou un encàrrec pel qual s'havien de reformar dues cases d'una cantonada de la Rambla Vella per tal de situar-hi les noves dependències d'un comerciant tèxtil.

## Referències

* 1 2 «Casa Malé». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 27 març 2019].
# Casa Manel (Guàrdia de Noguera)

La Casa Manel és una casa de Guàrdia de Noguera, al municipi de Castell de Mur (Pallars Jussà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Habitatge unifamiliar entre mitgeres de planta baixa i dos piso. Sobre una façana medieval amb portal adovellat s'arrebossà totalment dibuixant les juntes de les pedres. Els ràfecs per remarcar les balconeres i el canvi de pis i el remat de teulada. Volen ésser un neoclàssic pobre. La composició de pis és simètrica i la coberta de teula. Bigues de fusta i escala de pedra.

## Referències

* ↑ «Casa Manel». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 octubre 2017].
# Castell de Miramar (Figuerola del Camp)

El castell de Miramar, avui desaparegut, fou un castell de Miramar, nucli de població de Figuerola del Camp, a l'Alt Camp, situat al vessant est de la Serra de Miramar

## Història

Les mencions més antigues del castell de Miramar són del segle xii. Aquesta fortalesa, juntament amb els castells de Prenafeta i Figuerola del Camp, amb els quals formava una sola jurisdicció, apareix com a pertanyent als Puigverd. L'any 1157, Pere de Puigverd reclamà els drets que ell posseïa en aquest territori al comte de Barcelona Ramon Berenguer IV, adduint que els seus antecessors havien colonitzat aquesta demarcació. Els seus drets foren reconeguts, ja que el 1198 Pere, Berenguer i Guillem de Puigverd, fills de Pere de Puigverd, atorgaren una carta de franquesa als habitants del terme dels castells de Figuerola, Prenafeta i Miramar. D'una manera excepcional, entre altres cartes de poblament catalanes, tots els habitants del lloc són considerats prohoms, exonerats dels mals usos d'intestia, eixorquia i cugucia en canvi de tres jornals, un de llaurar, un de batre i l'altre de carretatge.
El 1271, el castell de Miramar, juntament amb Prenafeta i Figuerola del Camp, passà al monestir de Poblet per donació que li'n feu Berenguer de Puigverd; donació que fou confirmada en el seu testament datat l'any 1297. Tanmateix, aquest testament fou protestat per Guillem de Verdú, descendent de l'esmentat Berenguer de Puigverd, protesta que es resolgué finalment el 1338 en dictar-se una sentència arbitral a favor del monestir de Santa Maria de Poblet. Alguns anys més tard, el 1367, el rei Pere III va concedir la plena jurisdicció sobre aquest castell al monestir de Poblet, i al llarg del segle xv l'esmentat cenobi va adquirir el mer i mixt imperi del rei.

## Arquitectura

Del castell, que va ser el centre de l'origen del poble, sols en resta, com a únic vestigi, la roca que suporta l'esglesiola que fa una represa a l'altra banda del cementiri abandonat. Amb tot cal tenir en compte que tots els edificis del poble constituïen la defensa de la vila amb les seves façanes posteriors cap a l'exterior, els murs fent de muralla i els portals oberts dins el poblat.

## Referències

* 1 2 Piqué i Ferrer, Esperança. «Castell de Figuerola del Camp». A: Catalunya Romànica, vol. XXI El Tarragonès El Baix Camp L'Alt Camp El Priorat La Conca de Barberà. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1995, p. 45. ISBN 84-412-2512-5.
* ↑ «CASTELL DE MIRAMAR». Patrimoni.gencat: Arquitectura. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 maig 2017].

## Enllaços externs

* Figuerola del Camp. La història a Gran Enciclopèdia Catalana