OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Orbit@home

Orbit@home és un projecte de computació distribuïda basada en BOINC de la Planetary Science Institute. S'utilitza l'Orbit Reconstruction, Simulation and Analysis estructura per optimitzar les estratègies de cerca que s'utilitzen per trobar els objectes propers a la Terra.
El 4 de març de 2008, Orbit@home va completar la instal·lació del seu nou servidor i s'obria oficialment als nous membres.
L'11 d'abril de 2008, Orbit@home va llançar una versió per a Windows del seu client.
El 16 de febrer de 2013, el projecte es va aturar per falta de subvencions. No obstant això, el 23 de juliol de 2013, es va seleccionar el projecte orbit@home per al finançament pel programa d'Observació d'Objectes Propers a la Terra de la NASA. Segons el lloc web és per reprendre les operacions en algun moment de 2014 o 2015.

## Referències

* ↑ ORSA - Orbit Reconstruction, Simulation and Analysis. Consultat el 20-02-2011.
* ↑ «orbit@home is upgrading!». Orbit.psi.edu. Arxivat de l'original el 2016-10-21. [Consulta: 29 octubre 2013].
* ↑ «orbit@home is upgrading!». Orbit.psi.edu. Arxivat de l'original el 2018-07-13. [Consulta: 6 juliol 2014].

## Vegeu també

* Llista de projectes de computació distribuïda

## Enllaços externs

* orbit@home website Arxivat 2006-08-11 a Wayback Machine.
# Candi Espona i Bayés

Candi Espona i Bayés (Vic, Osona, 14 d'abril de 1929) és advocat i oficial substitut del Registrador de la Propietat de Vic. Va ser primer tinent d'alcalde de Vic en el període 1979-1981 i 1987-1991.

## Biografia

Va estudiar el batxillerat al Col·legi de Sant Miquel dels Sants (1940-1947). Després va cursar estudis de dret a la Universitat de Barcelona, on va obtenir la llicenciatura el 1952. Va exercir inicialment l'advocacia i després fou designat Oficial Substitut del Registre de la Propietat de Vic.
Durant la seva joventut tingué una vida intensa en les associacions de la ciutat. Com a catòlic practicant tingué càrrecs de responsabilitat en diversos moviments de l'Acció Catòlica i fou cofundador del moviment dels Equips de Matrimonis.
En l'ordre cultural i esportiu ha tingut també una vida activa. Formà part de la junta del Club Billar Vic i del Vic F.C. Fou un dels fundadors i dirigents del Cine Club de Vic, entitat avui encara activa, després de més de cinquanta anys ininterromputs d'activitat, i formà part de la Junta del Patronat d'Estudis Osonencs. Més tard com a regidor de l'Ajuntament de Vic tingué un paper important en la normalització i bon funcionament de l'Escola de Música de Vic, que defensà com una institució cultural de primer ordre per una ciutat com Vic. Fou membre del patronat de la primera Escola Universitària Balmes de Vic, embrió de la futura Universitat i posteriorment, fins a dotze anys, del Patronat dels Estudis Universitaris. Ja més endavant també formà part, com a president, de la junta de l'associació Aula de la Gent Gran d'Osona.
En el camp polític combregà de tota la vida amb l'ideari del catalanisme, estimulat per la tradició familiar i una bona biblioteca amb els llibres bàsics del catalanisme polític de l'època i una nodrida col·lecció de llibres catalans i de traduccions al català dels clàssics universals. El 1976, acabada la dictadura franquista, ingressà a Convergència Democràtica de Catalunya (CDC) i el 1979 formà part, com número dos, de la llista a les eleccions municipals que CDC acabà guanyant amb l'alcalde Ramon Montanyà. En aquests moments fou designat primer tinent d'alcalde. L‘any 1987 va repetir com a número dos de la mateixa llista, que guanyà per majoria absoluta, i que encapçalava el futur alcalde Pere Girbau, i tornà a exercir de primer tinent d'alcalde.
Darrerament fou designat per l'Ajuntament de Vic com a membre per redactar un informe per assessorar sobre la manera d'actuar per la recuperació de la memòria històrica de la guerra civil i el franquisme a la ciutat de Vic, informe que fou lliurat el 26 de juliol de 2009. Com a escriptor ha publicat un llibre titulat Entre el Roig i el blau (Memòries de la Guerra i altres coses) incorporat a Biblioteca Serra d'Or de Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2002. És un llibre de records d'infantesa dels moments més colpidors viscuts per un infant en temps de pre i post guerra i sobretot de la guerra civil. També ha publicat alguns articles a la premsa local.

## Bibliografia

* ROVIRÓ ALEMANY, Ignasi. «Diccionari de filòsofs, teòlegs i mestres del Seminari de Vic ». Gràfiques DIAC. Núm. 22-23 (Febrer del 2000).
# Wiko

Wiko és una marca de Smartphones francesa, propietat de la marca xinesa Tinno. Els productes són importats i comercialitzats per la PIME Wiko Mobile, amb seu a Marsella. La majoria de les seves Smartphones, tenen Dual SIM i el sistema operatiu Android. És, debutant en 2014, la segona marca a França que més Smartphones va vendre, per darrere de Samsung.

## Història

La societat Wiko Mobile va ser fundada en 2011 a Marsella, França, per Laurent Dahan en conjunt amb la societat xinesa Tinno, la quin va incorporar a la marca com una filial i tenint el 95 % d'ella.
Els treballadors francesos tenen un plec de condicions amb Tinno, per la qual cosa, l'enviament dels seus prototips canvien per adaptar el telèfon per al mercat francès.
Els cent empleats del Grup 5 proporcionen el servei post-venda i les vendes internes de Marsella.
Durant el primer trimestre de 2013, la marca representa el 31,6% de les vendes a l'Internet i el 10,5% en les vendes físiques, que ocupa el tercer entre el mercat francès (excloent el que ofereix la tenda als operadors i pàgina web) com a empresa segons GfK - en general els telèfons de mitjana i alta gamma es compren amb els operadors de les ofertes (que no estan inclosos en aquest rànquing); per als telèfons amb preus més baixos, que sovint es venen directament sense operadors. Tots els telèfons tenen la capacitat d'albergar dues targetes SIM, excepte els models Wax, la Highway 4G, Klte, Rainbow 4G i Birdy 4G. De fet, utilitzen el xip NVIDIA Tegra 4i, que capta la xarxa 4G, però sense ser capaç d'utilitzar dues targetes SIM. La companyia anuncia a partir d'intervinguts de 2013, un milió de clients.

## Patrocini

És el patrocinador oficial de la SD Eibar i del Reial Betis, equips de futbol de la Primera Divisió d'Espanya.

## Referències

* ↑ Press, Europa «La marca francesa de smartphones Wiko anuncia su fusión con la china Tinno, su mayor accionista» (en castellà). europapress.es, 09-02-2018.
* ↑ «Wiko to merge with Tinno; new smartphones to be released at MWC 2018! – Pokde» (en anglès). Pokde, 09-02-2018.
* ↑ «Wiko, nuevo patrocinador del Eibar». Mundo Deportivo.
* ↑ «El Betis renueva su patrocinio con «Wiko» por una temporada más - Al final de la Palmera» (en castellà). Al final de la Palmera. Arxivat de l'original el 2018-11-20 [Consulta: 22 novembre 2018].
# Weberita

La weberita és un mineral de la classe dels halurs. Rep el seu nom de Theobald Weber (1823-1886), fundador de la indústria danesa de la criolita l'any 1857.

## Característiques

La weberita és un halur de fórmula química Na₂Mg[AlF₆]F. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. Foema cristalls octaedrals, o pseudocubs. També es troba en forma de grans irregulars o massiva, així com en forma d'inclusions en criolita o fent intercreixements amb fluorita. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la weberita pertany a «03.CB - Halurs complexos, nesoaluminofluorurs» juntament amb els següents minerals: criolitionita, criolita, elpasolita, simmonsita, colquiriïta, karasugita, usovita, pachnolita, thomsenolita, carlhintzeïta i yaroslavita.

## Formació i jaciments

Es troba en dipòsit de criolita i en pegmatites. Sol trobar-se associada a altres minerals com: criolita, quiolita, jarlita, stenonita, thomsenolita, prosopita, pachnolita, ralstonita, fluorita, topazi, mica potàssica, pirita o galena. Va ser descoberta l'any 1938 al dipòsit de criolita d'Ivittuut, al fiord Arsuk (Sermersooq, Groenlàndia).

## Referències

* ↑ «Weberite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 28 març 2016].
* 1 2 «Weberite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 28 març 2016].
# Monarca del paradís de Bates

El monarca del paradís de Bates (Terpsiphone batesi) és una espècie d'ocell de la família dels monàrquids (Monarchidae) que habita els boscos d'Àfrica central, a Camerun, el Gabon, est de la República Democràtica del Congo, sud-oest de la República del Congo i nord d'Angola.

## Referències

* ↑ «Monarca del paradís de Bates». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/10/2021 (català)
# Thalia Theater (Hamburg)

El Thalia Theater és un dels tres teatres de propietat estatal d'Hamburg, a Alemanya. Va ser fundat el 1843 per Charles Maurice Schwartzenberger que va donar-li el nom de la musa Talia. L'edifici és situat al carrer Raboisen del barri Alstad, prop de Binnenalster.

## Enllaços externs

* Pàgina web del teatre
# Le rose del deserto

Le rose del deserto és una pel·lícula del 2006, l'última dirigida per Mario Monicelli, basada en la novel·la Il deserto della Libia di Mario Tobino i el passatge Il soldato Sanna extret de l'òpera La guerra d'Albania de Giancarlo Fusco.
El títol de la pel·lícula prové de la forma mineral del guix anomenada "rosa del desert".

## Argument

A la Segona Guerra Mundial un grup de soldats italians és enviat a Egipte per donar ajuda a la població local. Els militars, però, haurien d'esperar altres directives del Duce Benito Mussolini però perden completament el contacte amb Itàlia. Aviat els membres de la brigada, que inclou personatges molt curiosos i pintorescos com el Capità que estima la poesia, es familiaritzen amb els costums locals i obliden el seu deure de soldats. De nou, però, la guerra imposa la seva presència, després d'una trobada amb una missioner renegat (Michele Placido) que camina pel desert amb una tropa d'alemanys. Quan les hostilitats tornen a començar, els soldats prenen les armes, però alguna cosa ha canviat amb la seva experiència i comencen a considerar la guerra com a inútil, mentre podrien viure en un oblit feliç en una terra tan bella i rica en cultura. Aquests pensaments s'interrompen quan el capità, que només havia estat una figura de referència per a les tropes, descobreix que la seva dona recentment morta no li era fidel. Se suïcida saltant contra les armes d'algun beduí.

## Repartiment

* Michele Placido: germà Simeó
* Giorgio Pasotti: Tinent Marcello Salvi
* Alessandro Haber: Major Stefano Strucchi
* Moran Atias: Aisha
* Stefano Scandaletti: Tinent Olmi
* Enzo Marcelli: soldat Pilotto
* Tatti Sanguineti: general del "Minotaure"
* Fulvio Falzarano: sergent Barzottin
* Gianmarco Trevisanello: General Maglio
* Giuseppe Oppedisano: caporal calabrès
* Nicola Acunzo: caporal napolità
* Francesco Guzzo: soldat llombard
* Claudio Bigagli: soldat de la Maremma
* Danilo De Summa: soldat
* Tiziano Scarpa: Capità Dante Campiotti

## Curiositats

Els membres del grup Elio e le Storie Tese també haurien d'haver participat a la pel·lícula, com a figurants, en el paper d'uns soldats morts. Aleshores, la col·laboració no es va dur a terme a causa dels compromisos de la banda.

## Reconeixement

* 2007 - Nastro d'argento
** Millor actor secundari (Alessandro Haber)
* 2007 – Premi Cinearti La chioma di Berenice
** Millor escenografia de pel·lícula (Lorenzo Baraldi)

## Notes

* ↑ El mateix queDino Risi uns vint anys abans havia fet la pel·lícula Scemo di guerra.
* ↑ Videochat del 17/12/2010 per la Gazzetta dello Sport (a 08:01 minuti).

## Bibliografia

* Domenico Guzzo,"Le rose del deserto". La quarta sponda fra arditismo e colonialismo straccione, in M. Bovo Romoeuf e Franco Manai (a cura di), "Memoria storica e postcolonialismo. Il caso italiano", 2015, pp. 263–282.

## Enllaços externs

* Fragment de la pel·lícula a YouTube
# Orbisonia

Orbisonia és una població dels Estats Units a l'estat de Pennsilvània. Segons el cens del 2000 tenia 425 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Orbisonia tenia 425 habitants, 198 habitatges, i 109 famílies. La densitat de població era de 1.823,3 habitants/km².
Dels 198 habitatges en un 24,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 42,4% hi vivien parelles casades, en un 8,6% dones solteres, i en un 44,9% no eren unitats familiars. En el 44,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 29,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,15 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 22,8% tenia menys de 18 anys, un 4,7% entre 18 i 24, un 24% entre 25 i 44, un 21,4% de 45 a 60 i un 27,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 44 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 82,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 25.000 $ i la renda mediana per família de 38.333 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.250 $ mentre que les dones 20.625 $. La renda per capita de la població era de 16.911 $. Entorn del 5,8% de les famílies i l'11% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Orbisonia». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Orbisonia». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Can Pallerols

Can Pallerols és una masia de Veciana (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Conjunt format per diverses edificacions. La casa original queda amagada darrere de la nova (1948) i té la façana primitiva a la part sud d'aquesta. És de teulada a dues vessants amb la porta d'entrada d'arc de mig punt adovellat. Al costat de la porta i amagada sota un cobert hi ha una finestra amb una llinda de pedra que té la data inscrita de 1607. A la façana lateral una altra llinda de finestra amb la data de 1648. Antigament hi havia un molí fariner, les restes del qual han quedat en el soterrani formant part de l'habitacle. Prop de la casa hi ha les restes de la séquia i de la bassa del molí. (riera de Sant Pere).

## Referències

* ↑ «Can Pallerols». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 octubre 2018].
# Wiklundita

La wiklundita és un mineral de la classe dels silicats. Rep el seu nom de Markus Wiklund (1969-) i Stefan Wiklund (1972-), uns col·leccionistes de minerals suecs ben coneguts, els quals van trobar el mineral de forma conjunta.

## Característiques

La wiklundita és un silicat de fórmula química Pb₂(Mn$^{2+}$,Zn)₃(Fe$^{3+}$,Mn$^{2+}$)₂(Mn$^{2+}$,Mg)$_{19}$(As$^{3+}$O₃)₂ (Si,As$^{5+}$O₄)₆(OH)$_{18}$Cl₆. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2105. Cristal·litza en el sistema trigonal. Es troba en forma d'agregats semblants a garbes, de fins a 1 mil·límetre de llarg, que comprenen cristalls fins i lleugerament doblegats en forma de llistons. Químicament és similar a l'hereroïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a Långban, al municipi de Filipstad (Värmland, Suècia), l'únic indret on ha estat descrita aquesta espècie mineral. Es troba en skarns rics en dolomita, on sol trobar-se associada a altres minerals com: tefroïta, parwelita, mimetita, plom, johnbaumita, jacobsita, filipstadita i barita.

## Referències

* ↑ «Wiklundite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 11 novembre 2016].
# Monarca del paradís canyella

El monarca del paradís canyella (Terpsiphone cinnamomea) és un ocell de la família dels monàrquids (Monarchidae).

## Hàbitat i distribució

Habita boscos i vegetació secundària de les Illes Filipines, a Luzon, les illes Polillo, Catanduanes, Lubang, Mindoro, Marinduque, Romblon, Tablas, Sibuyan, Panay, Samar, Negros, Dinagat, Siargao, Camiguin Sur, Mindanao, Basilan, l'Arxipèlag de Sulu. també a les illes Talaud (properes a Sulawesi.

## Taxonomia

Segons alguns autors, les poblacions de les Filipines septenrionals i occidentals, pertanyen en realitat a una espècie diferent:
* Terpsiphone unirufa - monarca del paradís rogenc.

## Referències

* ↑ monarca del paradís canyella«Monarca del paradís canyella». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2023(català)
* ↑ J del Hoyo, NJ Collar, DA Christie, A Elliott, LDC Fishpool, P Boesman i GM Kirwan.2016. HBW and BirdLife International Illustrated Checklist of the Birds of the World. Volum 2: Passerines. Lynx Edicions and BirdLife International, Barcelona i Cambridge.
* ↑ monarca del paradís rogenc«Monarca del paradís canyella». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2023(català)
# Le salaire de la peur (pel·lícula de 2024)

Le salaire de la peur és una pel·lícula francesa dirigida per Julien Leclercq i estrenada el 2024 a Netflix. És una adaptació de la novel·la homònima de Georges Arnaud (1949).
La novel·la ja havia estat adaptada per Henri-Georges Clouzot a una pel·lícula del mateix nom estrenada el 1953. Ha estat subtitulada al català.

## Producció

El projecte es va anunciar l'abril de 2023. En el comunicat de premsa oficial, el director i guionista declara: "Reunir aquests talents al voltant del reinicii d'una pel·lícula d'aquest tipus, per a la distribució mundial amb Netflix, requereix que hi posi tot el meu cor i totes les meves entranyes. L'ambició és immensa.»
El rodatge va tenir lloc al Marroc durant 60 dies a principis de 2023.

## Referències

* ↑ «Le salaire de la peur». Goita què fan, ara!. [Consulta: 31 març 2024].
* ↑ «The Wages of Fear : le reboot du Salaire de la peur de Clouzot par Netflix et le Français Julien Leclercq», 12 avril 2023. [Consulta: 16 avril 2023].
* ↑ «Un remake du Salaire de la peur sera visible sur Netflix en 2024», 15 avril 2023. [Consulta: 16 avril 2023].
* ↑ «Le réalisateur de Braqueurs va refaire Le Salaire de la Peur pour Netflix», 11 avril 2023. [Consulta: 16 avril 2023].
* ↑ «Alban Lenoir dévoile un physique impressionnant pour son prochain film d'action», 12 avril 2023. [Consulta: 16 avril 2023].
# Kays

* Aquest article tracta sobre l'illa iraniana de Kish, en àrab Kays. Si cerqueu el grup tribal àrab, vegeu «Kays Aylan».
L'illa de Kish (persa: کیش) és un territori insular de l'Iran, dependent de la província d'Hormozgan, declarada zona de lliure comerç (free trade zone) el que l'ha convertit en un paradís del consumidor amb gran nombre de malls, centres comercials, atraccions turístiques i hotels. L'illa té com a capital la ciutat de Kish, i la població total de l'illa era el 2006 de 20.922 habitants. Rep més d'un milió de visitants a l'any. La superfície de l'illa és de 91,5 km².

## Història

Kish fou esmentada antigament com a Kamtina, Arakia, Arakata i Ghiss. El 325 aC Alexandre el Gran va enviar l'almirall Nearc en navegació pels golf Pèrsic i va arribar a l'illa, la qual va anomenar Arakata.
Els àrabs la van anomenar Qays (àrab: قيس, Qays), nom pel que fou generalment coneguda fins al segle xx. El sobirà d'Oman hi va tenir una residència. Al segle xii i XIII fou un centre comercial que va exercir l'hegemonia al golf Pèrsic. L'illa tenia jardins i grans construccions i tenia prou aigua mercès a pous i cisternes. Les perles eren també una gran riquesa i Marco Polo va veure perles a la Xina que se li va indicar que eren de l'illa de Kish.
Vers 1975 els xa Muhammad Reza Pahlevi va fundar el ressort de luxe de l'illa per les elits de negocis, incloent un gran casino (avui hotel) i un aeroport que podia rebre el concorde. Després de la revolució islàmica va esdevenir un centre comercial duty-free.

## Fotos

* Un Abanbar a Kish
* Aquari de dofins
* Mercat Pardis
* Hotel Dariush
* Platja a Kish
* Posta de sol a Kish

## Referències

* ↑ Economist Intelligence Unit, 18 agost 2008. «Iran Travel And Tourism Forecast»
* ↑ «Press TV - Iran builds 1st solar hotel on Kish». Arxivat de l'original el 2010-12-23. [Consulta: 21 agost 2009].

## Vegeu també

* Illa Lavan

## Enllaços externs

* Kish Free Zone Organization Arxivat 2012-02-09 a Wayback Machine.
* Informació i fotos de Kish (en farsi)
* Hamid-Reza Hosseini, Findings of Kish ("Yafteh-hāy-e Kish"), en farsi, «یافته هاى کیش | جدید آنلاین».. Slide show: (6 minuts 7 segons).
* اطلس گیتاشناسی استان‌های ایران [Atlas Gitashenasi Ostanhai Iran] (Gitashenasi Province Atlas of Iran Arxivat 2007-05-22 a Wayback Machine.)
Viccionari
# Orbigny-au-Val

Orbigny-au-Val és un municipi francès situat al departament de l'Alt Marne i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 96 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet d'Orbigny-au-Val era de 96 persones. Hi havia 40 famílies de les quals 12 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 8 dones vivint soles), 12 parelles sense fills i 16 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 57 habitatges, 41 eren l'habitatge principal de la família, 5 eren segones residències i 11 estaven desocupats. Tots els 57 habitatges eren cases. Dels 41 habitatges principals, 38 estaven ocupats pels seus propietaris i 3 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 3 tenien tres cambres, 5 en tenien quatre i 33 en tenien cinc o més. 34 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 18 habitatges hi havia un automòbil i a 20 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Orbigny-au-Val el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 4 |
| 4 | 80 a 84 | 0 |
| 4 | 75 a 79 | 4 |
| 4 | 70 a 74 | 4 |
| 0 | 65 a 69 | 4 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 4 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 8 |
| 4 | 45 a 49 | 8 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 0 | 35 a 39 | 4 |
| 4 | 30 a 34 | 0 |
| 4 | 25 a 29 | 8 |
| 4 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 4 | 0 a 4 | 4 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 64 persones, 46 eren actives i 18 eren inactives. Les 46 persones actives estaven ocupades(23 homes i 23 dones).. De les 18 persones inactives 8 estaven jubilades, 4 estaven estudiant i 6 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'any 2000 a Orbigny-au-Val hi havia 5 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques d'Orbigny-au-Val a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades d'Orbigny-au-Val a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Can Palmada (Salt)

Can Palmada és una obra de Salt (Gironès) protegida com a bé cultural d'interès local. L'any 1896 l'Ajuntament de Salt rehabilità can Palmada per instal·lar-hi a seva seu. Al primer pis hi va haver l'escola fins al 1929 i allotjà l'ajuntament fins al 1936.

## Descripció

Edifici de planta i dos pisos amb teulat a dues vessants. La façana principal presenta tres obertures a cada planta conformant una simetria que li dona un aspecte gairebé senyorial. A la planta baixa les obertures són d'arc rebaixat amb reixa de forja. El portal d'entrada presenta muntants de pedra ben tallada i la dovella central o clau de l'arc decorada. Al primer pis hi ha tres balcons individuals i a les golfes tres finestres quadrades. La façana, arrebossada i amb sòcol, està rematada amb un ràfec de ceràmica i teula.

## Referències

* 1 2 «Can Palmada». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2016].