OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Francesco Cilea

Francesco Cilea (Palmi, prop de Reggio Calabria, 23 de juliol de 1866 - Varazze, prop de Savona 20 de novembre de 1950) fou un compositor d'òpera italià, i autor també de nombroses peces per a piano, orquestra, corda. Avui és sobretot conegut per les seves òperes L'arlesiana i Adriana Lecouvreur.

## Biografia

Va estudiar al Conservatori de Nàpols entre 1881 i 1889. Abans de la seva graduació va estrenar la seva primera òpera, Gina (1888) i més tard La Tilda (1892), que explotava els personatges veristes de moda. Va ser professor de piano al Conservatori de Nàpols on tingué entre altres alumnes a Alfonso Castaldi o Pietro Argento i professor de teoria i contrapunt en el Reale Istituto Musicale de Florència. La seva primera òpera va ser Gina, que va atreure a l'editor Sonzogno, rival de Ricordi, que li va finançar l'estrena del seu següent títol, Tilda. L'èxit li va arribar el 1897 amb l'estrena de la seva obra L'arlesiana, basada en l'obra de Daudet, amb Enrico Caruso al paper principal, causant un gran impacte com a compositor. La seva òpera més famosa Adriana Lecouvreur, va ser estrenada a Milà el 1902 (Barcelona 1903), amb Angelica Pandolfini i de nou amb Enrico Caruso.
El 1907 va estrenar Gloria al Teatre alla Scala de Milà. L'estrena va comptar amb la direcció musical de Toscanini, però va ser un fracàs i va haver de retirar-se després de dues representacions. Cilea va preparar una segona versió, estrenada el 1932 que no va tenir més fortuna. El 1913 fou nomenat director del Conservatori de Palerm, càrrec en el qual succeí a Guglielmo Zuelli (1859-1941), i en què entre altres alumnes tingué al palermità Salvatore Allegra i al napolità Ugo Rapalo.

## Obres

Òperes
* Gina (Febrer de 1889 Teatro Conservatorio S. Pietro alla Majella, Nàpols).
* Tilda (7 d'abril 1892 Teatro Pagliano/Verdi, Florència).
* L'arlesiana (27 de novembre de 1897 Teatro Lirico, Milà),
** primera revisió (22 d'octubre de 1898 Milà),
** segona revisió (1910),
** tercera revisió (1937).
* Adriana Lecouvreur (6 de novembre de 1902 Teatro Lirico, Milà).
* Gloria (15 d'abril de 1907 Teatro alla Scala, Milà),
** revisió (1932, Teatro San Carlo de Nàpols).
Altres
* Foglio d'album, Op. 41
* Gocce di rugiada
* L'arcolaio
* Melodia (Fa major)
* Symphonic Poem in honour of Giuseppe Verdi
* Romanza (La major)
* Sonata per a violoncel i piano en re major, Op. 38 (1888)
* Vals en re bemoll major

## Referències

* ↑ Edita SARPE Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. I, pàg. 55 (ISBN 84-7291-226-4)
* ↑ Alier Aixalà, Roger, 1941-. Guía universal de la ópera. Barcelona: Robinbook, 2007. ISBN 978-84-96924-03-1.
* ↑ Edita SARPE Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. I, pàg. 40 (ISBN 84-7291-226-4)
* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. III, pàg. 1165. (ISBN|84-7291-226-4)
# Jürgen Oelke

Jürgen Oelke (Berlín, 25 de novembre de 1940) és un remer alemany, ja retirat que va competir com a timoner durant la dècada de 1960.
El 1964 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu als Jocs de Tòquio, on guanyà la medalla d'or en la prova del quatre amb timoner del programa de rem. Formà equip amb Peter Neusel, Bernhard Britting, Joachim Werner i Egbert Hirschfelder.
En el seu palmarès també destaca una medalla d'or al Campionat del Món de rem de 1962, una d'or i dues de plata al Campionat d'Europa de rem, entre el 1961 i el 1964, i quatre campionats nacionals.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Jürgen Oelke». [Consulta: 6 juny 2022].
* ↑ Rudern – Europameisterschaften (Herren – Vierer m.Stm.), Rudern – Weltmeisterschaften – Vierer mit Steuermann – Herren, Rudern – Europameisterschaften (Herren – Achter). sport-komplett.de
# Escuadrilla

Escuadrilla és una pel·lícula bèl·lica espanyola del 1941 dirigida per Antonio Fernández-Román, coautor del guió juntament amb José González de Ubieta i José Luis Sáenz de Heredia. Fou feta a partir d'un guió original que aplica el gènere d'aventures patriòtic directament importat del cinema estatunidenc a la causa del règim franquista sorgit en acabar la guerra civil espanyola.

## Sinopsi

Durant la guerra civil espanyola dos pilots del bàndol franquista donen mostres del seu alt grau de companyonia. Aquesta relació de companyonia es veu enterbolida per l'amor cap a una mateixa dona. Al mateix temps, Ana María, una noia espanyola, que ha estat educada a l'estranger i es mostra indiferent davant els ideals dels militars que s'han alçat en armes contra la República, acaba per unir-se a la seva causa.

## Repartiment

* Alfredo Mayo... Tinent Miguel
* Luchy Soto... Ana María
* José Nieto... Capità Pablo Campos
* Luis Arroyo ... Alferes Lázaro
* Raúl Cancio... Tinent Guillermo
* Carlos Muñoz ... Alferes Solín
* Rafael Pando ... Tinent Santiago
* Gracia de Triana ... Gitana
* Conchita Tapia ... Merche
* Pablo Álvarez Rubio ... Matías
* Manolo Morán ... Director de la presó
* Julio Rey de las Heras ... Tinent Coronel

## Premis

Va rebre el cinquè premi als Premis del Sindicat Nacional de l'Espectacle de 1942.

## Referències

* ↑ Antonio Fernández Román al web de la RAH
* ↑ Santiago Pozo Arenas La industria del cine en España: legislación y aspectos económicos, 1896-1970, p. 56-57, Universitat de Barcelona, 1984
# Esther Moya Salvador

Esther Moya Salvador (Vilafranca del Penedès, 31 de juliol de 1984) és una gimnasta catalana, ja retirada, especialista en gimnàstica artística, que va competir entre 1995 i el 2002.
Començà de ben petita al Club Gimnàstica Vilanova de la mà de Blanca Ferret. En el seu palmarès destaquen els campionats d'Espanya de 1995 (aleví), 1997 (infantil) i 1999 (sènior). El 1999 participà en el Campionat del Món de gimnàstica artística de Tianjin. El 2000 guanyà el bronze en salt sobre cavall del Campionat d'Europa, i aquell mateix any disputà els Jocs Olímpic de Sydney, on disputà sis proves del programa de gimnàstica. Fou quarta en el concurs general, terra i salt sobre cavall.
El 2001 va fer la seva darrera participació internacional als Campionats del Món que es van disputar a Gant.

## Referències

* ↑ Altadill, Miquel. Dones de Vilanova, 2011, p. 101 [Consulta: 24 març 2018].
* ↑ «Esther Moya Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2020-04-18. [Consulta: 24 març 2018].
* 1 2 Puig Rovira, Francesc X. Diccionari biogràfic de Vilanova i la Geltrú. Dones i homes que han fet història. Vilanova i la Geltrú: El Cep i la Nansa editors., 2003, p. 224 [Consulta: 24 març 2018].
# Václav Veselý

Václav Veselý (Praga, 13 d'agost de 1900 - Praga, 10 de desembre de 1941) va ser un gimnasta artístic txecoslovac que va competir durant la dècada de 1920.
El 1928 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Amsterdam, on disputà les set proves del programa de gimnàstica. Guanyà la medalla de plata en la competició del concurs complet per equips, mentre en les altres sis proves finalitzà més enllà de la desena posició.

## Referències

* ↑ «Václav Veselý Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2020. [Consulta: 27 maig 2018].
# Vladimír Haber

Vladimír Haber (Třemošná, 26 d'agost de 1949) fou un jugador d'handbol txecoslovac que va competir durant la dècada de 1970.
El 1972 va prendre part en els Jocs Olímpics de Múnic, on guanyà la medalla de plata en la competició d'handbol. Quatre anys més tard, als Jocs de Mont-real, fou setè en la mateixa competició.

## Referències

* 1 2 «Vladimír Haber Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 26 de gener 2012. [Consulta: 4 juny 2019].
* ↑ Vladimír Haber a olympic.cz
# Pic Barbeau

El Pic Barbeau (en anglès Barbeau Peak) és una muntanya que es troba a la regió de Qikiqtaaluk, Nunavut, Canadà. Situada a l'illa d'Ellesmere, dins el Parc Nacional de Quttinirpaaq, amb els seus 2.616 msnm és la muntanya més alta de Nunavut i de l'est d'Amèrica del Nord, excloent el Carib. La muntanya rebé el seu nom el 1969 en record del Dr. Marius Barbeau (1883-1969), un antropòleg canadenc que investigà les cultures índies i inuit, amb notable reconeixement internacional.
És un cim que es caracteritza per tenir llargues i profundes esquerdes, crestes molt primes i un clima molt variable i inestable. És la muntanya més alta de la Serralada British Empire i la Serralada Àrtica.

## Ascensions

La primera ascensió fou el 5 de juny de 1967 pel britànic Geoffrey Hattersley-Smith com a part d'un equip de treball format per la Defence Research Board i la Royal Air Force. L'ascensió serví per determinar la seva alçada i veure que era el cim més alt de l'illa, per sobre del fins llavors considerat cim més alt, el Mount Whisler.
La segona asceinsió tingué lloc el juny de 1982 per un equip de vuit homes estatonunidencs a través de l'aresta nord. Posteriorment la muntanya fou escalada el 1992, 1998, 2000 i 2002 i 2010.

## Referències

* ↑ "Yukon Northwest Territories and Ninavut Ultra-Prominences" Consulta el 12-12-2011 (anglès)
* ↑ The Summits of Canada

## Enllaços externs

* Barbeau Peak, Nunavut a peakbagger.com
* Barbeau Peak a SummitPost
# Francisco Fernández Golfín

Francisco Fernández Golfín (Almendralejo, 7 de novembre de 1767 - 11 de desembre de 1831) fou un aristòcrata, polític i militar extremeny d'ideologia liberal.
Era el segon fill de Francisco Lorenzo Fernández Ulloa, marquès de la Encomienda, i de Catalina Casimira Golfín. De ben jove entrà a l'Exèrcit i va lluitar a la Guerra Gran al costat del general Antonio Ricardos. també va lluitar en la Guerra de les Taronges contra Portugal (1801). Després de l'aixecament del 2 de maig de 1808 es va unir a la lluita contra els francesos i la Junta de Badajoz el va nomenar coronel. El 1810 fou escollit diputat a les Corts de Cadis en representació d'Extremadura. Va tenir un paper molt actiu, participant en la comissió de guerra i en l'encarregada de redactar el Reglament Interior de les Corts. També fou un dels que va signar la Constitució Espanyola de 1812. Va formar part de la francmaçoneria amb el nom Baleris.
Amb l'arribada de Ferran VII d'Espanya fou condemnat a 10 anys de presó. De 1814 a 1816 fou confinat al castell de Santa Bàrbara d'Alacant. Després del pronunciament de Rafael del Riego el 1820 fou alliberat i en juliol del mateix any fou escollit novament diputat a Corts. Conegut liberal exaltat, va proposar la independència de les colònies americanes. L'abril de 1822 fou nomenat governador civil i primer president de la Diputació d'Alacant. Durant el seu mandat va perseguir la partida reialista de Jaime Alfonso el Barbudo i els absolutistes de la Vega Baixa.
Durant la invasió dels Cent Mil Fills de Sant Lluís va formar part de l'exèrcit de Francisco López Ballesteros, i del 6 al 30 de setembre de 1823 fou ministre de Guerra interí del govern liberal assetjat a Cadis.
En 1823 es va refugiar a Tànger, i l'octubre de 1826 marxà a Gibraltar, on va continuar conspirant. El 1831 va formar part de la Junta Espanyola de Lisboa, des de la que va escriure una carta a l'emperador Pere I del Brasil oferint-li la corona d'Espanya. A finals de 1831 va donar suport al pronunciament de José María de Torrijos y Uriarte. Fracassat, fou capturat mig cec i afusellat a Màlaga amb Torrijos i altres companys.

## Obres

* Conversaciones militares. Conversación primera sobre la moral militar (1813)

## Referències

* ↑ Francisco Fernández Golfín Índex Històric del Congrés dels Diputats
* ↑ Francisco Fernández Golfín, Reial Acadèmia de la Història
* ↑ Francisco Fernández Golfín a l'Índex Històric del Congrés dels Diputats
* ↑ Francisco Fernández Golfín al web de la Diputació d'Alacant
* ↑ José Ramón de Urquijo y Goitia Gobiernos y ministros españoles en la edad contemporánea, p. 222
* ↑ Fernández Golfín, Francisco, mcnbiografias
# Alfons Dorfner

Alfons Dorfner (Lembach im Mühlkreis, 27 de gener de 1911 - Linz, 22 de gener de 1982) fou un piragüista austríac que va competir durant la dècada de 1930.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics de Berlín on, fent parella amb Adolf Kainz, guanyà la medalla d'or en la competició del K-2, 1.000 metres del programa de piragüisme. Amb el mateix company fou quart en la prova dels K-2, 10.000 metres.

## Referències

* ↑ «Alfons Dorfner Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d'abril 2020. [Consulta: 11 maig 2019].
# Església de Tots els Sants de Vílnius

Església de Tots els Sants de Vílnius (lituà: Visų Šventųjų bažnyčia, adreça: Rūdninkų gatvė 20/1) és una església d'estil barroc a Vílnius, Lituània. L'església de Tots Sants va ser construïda entre 1620 i 1630 i va ser adoptada per a les necessitats dels carmelites. A la segona meitat del segle xvii, l'església es va relacionar amb un monestir i va formar un conjunt únic.

## Història

Un gran monestir antic carmelita contigua a l'església; es construeix adaptant edificis existents. El 1631–32 es va acabar l'edifici principal de dues plantes que seguia el carrer; també hi ha diversos edificis d'època posterior i una casa de noviciat de planta remolcada amb un petit pati a la muralla de la ciutat. Als segles XVI-XVIII van participar activament en la vida pública, van celebrar festes religioses i processons. El 1819 els carmelites van establir una escola parroquial al monestir. L'església de tots els sants es troba al final d'un carrer on hi havia la porta principal del gueto jueu. Durant la Segona Guerra Mundial, hi havia un túnel a través de les clavegueres que connectava l'església amb el gueto. El sacerdot de l'església proporcionaria pa per portar al gueto a través del túnel. També va amagar alguns jueus que van sortir clandestinament del gueto pel túnel. També hi va haver cristians lituans que van ajudar a introduir Litvaks menjar al gueto. A l'època soviètica, l'església va albergar un museu d'art popular després de la reconstrucció entre 1967 i 1975.

## Arquitectura

El campanar és alt i massís amb decoracions elaborades. Després d'un incendi al segle xviii, es va restaurar i es va acabar amb una coberta d'estil rococó. Marcin Knackfus va preparar el projecte per a l'altar de l'església. Damunt l'altar major s'aixeca un altre altar que recorda un tron reial amb un dosser. Es va erigir un campanar d'espadanya i les escultures de l'interior es van crear al segle xviii. El 1859 es va enriquir la decoració interior policromada. A l'est de l'església es troba una plaça, en la qual el Convent dels Carmelites Descalços es trobava al costat d'una església barroca de Sant Josep establert el 1638 pel vicerector del Gran Ducat de Lituània Stephen Pac. El seu exterior recordava a l 'Església de Santa Teresa, Vílnius. El 1877 l'església de Sant Josep, el promès, fou enderrocada per ordre del tsar, per ser substituïda per un mercat (actualment és una plaça).

## Referències

* ↑ Prof. Tomas Venclova. VILNIUS; Edició R. Paknys, ISBN 9986-830-48-6
# Euphrasia Donnelly

Euphrasia Donnelly (Indianàpolis, 6 de juny de 1905 - Warsaw, 20 de maig de 1963) va ser una nedadora estatunidenca que va competir durant la dècada de 1920.
El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on va guanyar la medalla d'or en els relleus 4x100 metres lliures del programa de natació. Formà equip amb Gertrude Ederle, Ethel Lackie, Mariechen Wehselau i Martha Norelius.

## Referències

* ↑ «Fraze Donnelly Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2020. [Consulta: 20 juny 2018].
# Víctor Avendaño

Víctor Avendaño (Buenos Aires, 5 de juny de 1907 - Buenos Aires, 1 de juliol de 1984) va ser un boxejador argentí que va competir durant les dècades de 1920 i 1930.
El 1928 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Amsterdam, on guanyà la medalla d'or de la categoria del pes semipesant del programa de boxa, en guanyar la final contra Ernst Pistulla.
Com a professional, entre 1930 i 1931, va disputar 5 combats, amb un balanç de 2 victòries, 2 derrotes i 1 combat nul.

## Referències

* ↑ «Víctor Avendaño Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 14 de gener 2020. [Consulta: 20 setembre 2018].
* ↑ Víctor Avendaño a BoxRec
# Vlasta Děkanová

Vlasta Děkanová (Praga, 5 de setembre de 1909 - Praga, 16 d'octubre de 1974) va ser una gimnasta artística txecoslovaca que va competir durant la dècada de 1930.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics de Berlín, on guanyà la medalla de plata en la competició del concurs complet per equips del programa de gimnàstica.
En el seu palmarès també destaquen quatre medalles d'or al Campionat del món de gimnàstica artística, dues el 1934 i dues més el 1938. Un cop finalitzada la Segona Guerra Mundial va fer d'entrenadora i ajudà la seva selecció a guanyar l'or als Jocs de Londres de 1948.

## Referències

* ↑ «Vlasta Děkanová Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 4 de setembre 2011. [Consulta: 8 gener 2019].
* ↑ Vlasta Děkanová a olympic.cz
# Tíasos

El tíasos (en grec antic θίασος thíasos), era una comitiva extàtica de Dionís, sovint descrita com a borratxos fent gresca, que està present en les reproduccions artístiques de la mitologia grega. En els vasos ceràmics o en els baixos relleus, solitàries dones brandant el tirs es poden reconèixer com a membres d'un tíasos. Moltes escenes relacionades amb el mite de Dionís i l'arribada d'aquest déu retornant triomfalment de l'Índia, estan representades en molts baixos relleus romans i panells de sarcòfags. En aquestes imatges es descriuen detalladament tíasos celebrant amb entusiasme les Dionisíaques narrades per Nonnos de Panòpolis.
Els membres més importants del tíasos eren dones devotes, les Mènades, que progressivament van ser substituïdes per les immortals nimfes. També hi havia a la comitiva del déu diversos esperits de la naturalesa, com els silens dansaires (o de vegades humans disfressats de silens) amb el fal·lus en evidència, pans i centaures. A la decoració de ceràmica apareixen silens amb fal·lus erectes dansant. De vegades es mostra una comitiva desfilant davant d'un observador assegut: un humà (Icari d'Atenes) qui dona la benvinguda al déu oferint-li vi davant la presència de la seva filla Erígone. Al Vas François del segle VI aC, Dionís és acompanyat en processó per les tres Hores.
Hèracles va formar part d'un tíasos durant un curt temps després de perdre en una competició de beguda en honor de Dionís.
Més generalment, els tíasos constituïen alguns dels nombrosos cultes de l'antiga Grècia i la seva existència estava protegida per llei.
Hi havia un tipus de tíasos marí que representava a Posidó i el seu seguici. Un relleu sobre aquest tema, obra de l'escultor Escopas de Paros, va ser portat a Roma i es va destruir, però se'n van fer reproduccions i el tema apareix dins l'entorn de l'art romà, des dels petits relleus decoratius i grans panells de sarcòfags fins als extensos mosaics.

## Referències

* ↑ Alberich i Mariné, Joan (dir.); Cuartero i Iborra, Francesc J. (dir.). Diccionari Grec-Català. D'Homer al segle ii dC. Enciclopèdia Catalana - Fundació Institut Cambó, 2015, p. 899. ISBN 9788441224223.
* ↑ Karl Kerenyi, "Dionysos: Archetypal image of indestructible life", 1976, p.123; aquest autor observa que: «la colla de mènades en èxtasi i déus masculins de la natura excitats enaltint a Zoë (...) no està reflectit en l'art minoic»
* ↑ Karl Kerenyi, "Dionysos: Archetypal image of indestructible life", 1976, cita com a exemple un got del segle VI aC, catalogat en: 39/A i B.
* ↑ Mite narrat per Gai Juli Higí, "Fabulae", 130
* ↑ Cf Kerenyi 1976, capítol IV: "The Myths of Arrival".
* ↑ Detall il·lustrat en: Kerenyi, 1976, fig. 37.
* ↑ Per exemple el thíasos d'Atenes examinat per Marcus N. Tod, "A Statute of an Attic Thiasos", The Annual of the British School at Athens , nº 13 (1906/07), p. 328-338
* ↑ Stephen Lattimore, The Marine Thiasos in Greek Sculpture , Universitat de Califòrnia, 1976; revisió ampliada per A. F. Stewart en American Journal of Archaeology , nº 82.2, primavera del 1978, p. 261-262
# Batu (muntanya)

El Batu és un dels pics més alts de les muntanyes Bale, amb una elevació de 4.307 metres, a Etiòpia. Es troba a la regió d'Oròmia, dins del parc nacional de Bale (Bale National Park). Està compost per dos pics, el Tinnish Batu ("Batu petit"), al nord, i el Tilliq Batu ("Batu gran"), al sud. En realitat el Tinnish Batu és més alt. Està separada només per pocs quilòmetres del Tullu Dimtu. El primer europeu a conquerir el Batu fou el professor finès Helmer Smeds, el 1958.

## Referències

* ↑ Helmer Smeds. «The Batu Mountains of the Bale Plateau, Ethiopia» (PDF). The Alpine Journal.
# François Crépin

François Crépin (30 d'octubre 1830, Rochefort, Bèlgica - 30 d'abril 1903, Brussel·les) fou un important botànic i especialista en fòssils del s. xix.
Va fundar un viver a Gant, Bèlgica; i va ser director del Jardí Botànic Nacional de Bèlgica.

## Obra

* Manuel de la Flore de Belgique. 1860 (reeditat 1916)
* Les Characées de Belgique, 21 pàg. 1863
* Primitiae monographiae Rosarum: matériaux pour servir à l'histoire des roses. 1869–1882
* La nomenclature botanique au congrès international de botanique de Paris, 1867
* Description de deux roses et observations sur la classification du genre Rosa, 1868
* Manuel de la flore de Belgique, 5ª ed. 1884

## Honors
### Epònims
#### Gèneres

** (Araliaceae) Crepinella (Marchal) ex Oliver
* (Asteraceae) Crepinia Rchb.

#### Espècies

* (Polygalaceae) Monnina crepinii Chodat ex T.Durand & Pittier
* (Rosaceae) Rosa crepinii Miégev. ex Crép.

## Font

Traducció dels articles en llengua anglesa i alemanya de Wikipedia.
* Zander, R; Fritz Encke, Günther Buchheim, Siegmund Seybold (eds.). 1984. Handwörterbuch der Pflanzennamen. 13. Auflage. Ulmer Verlag, Stuttgart, ISBN 3-8001-5042-5
* Breu biografia a home.scarlet.be

## Notes

* ↑ / François Crépin en el lloc de la Reial Acadèmia de Bèlgica
* ↑ «Idref.fr bibliografia». Arxivat de l'original el 2016-08-17. [Consulta: 24 octubre 2016].
* ↑ Timehri 5: 194. 1886 Trans. Linn. Soc. ser. 2, 2:275 1887 (GCI)
* ↑ in Moessl. Handb. Gewächsk., ed. 2. 2: 1415. 1829 (IK)
* ↑ Bull. Soc. Roy. Bot. Belgique xxx. 1891 302 (IK)
* ↑ Bull. Soc. Roy. Bot. Belgique viii 1869 274 (IK)
# Katherine Grainger

Katherine Grainger (nascuda el 12 de novembre de 1975 a Glasgow) és una remadora britànica i medallista d'or olímpica el 2012. Grainger és també tres vegades medallista de plata olímpica. Ella representa al Sant Edimburg Boat Club Andrew en competicions de rem. La van nomenar una membre de l'Ordre de l'Imperi Britànic (MBE), el 17 de juny de 2006.

## Biografia

Va guanyar per primera vegada la plata als Jocs Olímpics de Sydney 2000 en rem quàdruple femení. A Atenes 2004 va guanyar la plata en dues sense timoner. En Beijing 2008 va guanyar la seva tercera plata. Grainger ha guanyat vuit medalles en els Campionats del Món entre 1997 i 2012. També ha guanyat la Copa de Rem del Món en el parell de rems curts quàdruples l'any 2005, 2006, 2007 i 2010, i doble rem en 2010. En els Jocs Olímpics de Londres (2012), Anna Watkins i Grainger van trencar el rècord olímpic, ja que van classificar per a la final de dobles rems. Més tard, va passar a guanyar la medalla d'or.
El 3 d'agost de 2012 finalment va aconseguir la seva medalla d'or olímpica a Londres en els rems dobles amb Anna Watkins. Va ser nomenada Comandant de l'Ordre de l'Imperi Britànic (CBE) en el nou any 2013 amb honors pels seus serveis al rem. El març de 2013, ella es va convertir en patrona de la Institució Nacional de vigilància de costes.
Amb quatre medalles olímpiques, Grainger comparteix el rècord com la més condecorada olímpica femenina de Gran Bretanya, amb Rebecca Adlington.

## Referències

* ↑ «Order of the British Empire», 29-12-2012.
* ↑ «2013 New Year's Honours». [Consulta: 29 desembre 2012].

## Enllaços externs

* Katherine Grainger’s official website
* British Olympic Association profile Arxivat 2010-02-25 a Wayback Machine.
# Eva Paskuy

Eva Paskuy (Dresden, 14 de novembre de 1948) fou una jugadora d'handbol alemanya que va competir sota bandera de la República Democràtica Alemanya durant la dècada de 1970.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics de Mont-real, on guanyà la medalla de plata en la competició d'handbol.
En el seu palmarès també destaca el campionat del món d'handbol de 1975.
A nivells de clubs jugà al SC Empor Rostock.

## Referències

* 1 2 «Eva Paskuy Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2012-12-13. [Consulta: 10 març 2019].
* ↑ Weltmeisterinnen im Handball a sport-komplett.de