OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# PR-C 33

El sender de la Garriga, també conegut com a PR-C 33, és un sender de petit recorregut de 30 km de longitud. Es tracta d'una volta circular que va des de la Garriga fins a Figaró pels Cingles de Bertí i torna cap a la Garriga pel Montseny. Enllaça amb el GR-5 . El PR-C33 el va realitzar el Centre Excursionista Garriguenc a finals dels anys 70.

## Característiques

* Durada: 6:25 hores
* Distància: 30,10 km
* Desnivell acumulat: 2841 m (1421 m de desnivell positiu, 1421 m de desnivell negatiu)
* Punt més alt: 915 m (Pla de Bellavista)
* Punt més baix: 250 m (La Garriga)
* Comarques: Vallès Oriental

## Recorregut

L'itinerari comença al pont de ferro de la Carretera Nova (la Garriga) fins a arribar a l'església romànica de la Doma. Continua pujant per vinyes i olivars, enfilant cap al Serrat d'Ocata per un corriol, fins a arribar al Santuari de Puiggraciós (Figaró). El camí passa vora una font i arriba al coll de can Tripeta, on hi ha una referència a la novel·la Els sots feréstecs, de Raimon Casellas. Voreja els cingles fins a arribar a un camí empedrat que condueix al castell del Clascar. El PR prossegueix en direcció nord i conflueix amb el GR 5, que porta fins a l'església de Sant Pere de Bertí. Un cop aquí, s'endinsa al bosc superant un petita cinglera i puja per una zona obaga fins al coll dels Homs, on inicia la baixada fins a la Trona (Sant Martí de Centelles). La baixada continua fins al Sot del Bac i finalment arriba al centre urbà de Figaró. Un cop al poble, l'itinerari transcorre per la pista de Vallcàrquera, on s'hi troba l'ermita de Sant Pere de Vallcàrquera. Després d'una forta pujada, el camí segueix una drecera que duu al coll de la Creu de can Plans. El camí segueix pujant moderadament, en direcció est fins a arribar a Sant Cristòfol de Monteugues. Un cop allà, l'itinerari pren dreceres paral·leles a la pista principal, que baixen fins a arribar de nou a la Garriga. El fet que tant la Garriga com el Figaró tinguin servei de tren (línia R3 de Rodalies de Catalunya) facilita que es pugui fer només la meitat del sender.
* La Doma
* Santuari de Puiggraciós
* El Clascar
* La Trona, als Cingles de Bertí
* El Sot del Bac, al Figaró
* Vallcàrquera
* Sant Cristòfol de Monteugues

## Referències

* 1 2 «PRC 33». FEEC.
* 1 2 «Petit Recorregut Garriguenc PR 33». Ajuntament de la Garriga. Arxivat de l'original el 2014-11-23. [Consulta: 25 abril 2015].
* ↑ «Centre Excursionista Garriguenc: Més de 35 anys d'història». Centre Excursionista Garriguenc. Arxivat de l'original el 2015-03-09. [Consulta: 26 abril 2015].
* ↑ «Descripció Sender de la Garriga».
* ↑ «PR C 33 Sender de la Garriga». Ajuntament de Figaró. [Consulta: 20 gener 2024].
# Rocabruna (Camprodon)

Rocabruna és una entitat de població del municipi de Camprodon (Ripollès).
Rocabruna era un ens local resultant de l'Antic Règim Senyorial a principis del Segle XIX. Llavors va ser agregat al municipi constitucional de Beget el 1846. El 1967 però Beget va ser incorporat al seu torn a Camprodon, de tal forma que Rocabruna va canviar la seva adscripció comarcal de la Garrotxa al Ripollès.
El 2005 aquest poble tenia 70 habitants.
Cal destacar l'existència de les restes del Castell de Rocabruna. El castell domina un turó envoltat de cingles, el Tossal del Castell, i la seva altitud (995 m) ofereix al visitant unes vistes molt interessants sobre el Pirineu i l'Alta Garrotxa. Els seus orígens es remunten al segle x (hi ha documentació del 1070), i actualment està abandonat. Sembla que el nom del castell prové del color del sòl i de les pedres de l'entorn (i de les que formen part dels murs), que és molt ennegrit o bru.
Un altre element destacable és l'església romànica de Sant Feliu de Rocabruna, del segle xi.

## Edificis singulars

* Castell de Rocabruna
* La Masó
* Molí d'en Sorolla
* El relliquer o comunidor
* Església de St. Feliu de Rocabruna

## Cases rurals

A Rocabruna hi ha diverses cases rurals:
* Casa rural Can Soler de Rocabruna
* Casa Etxalde
* Casa Rural Can Castell de Rocabruna

## Mines de Rocabruna

A prop del castell s'hi troben la mina de Les Ferreres, la qual va començar a ser explotada pels romans per extreure'n or i plata. Van estar actives fins a l'any 1966, tot i que darrerament només se n'extreia coure i ferro. En l'actualitat, la intenció dels veïns és que puguin ser visitables pels escolars i, puguin tenir efecte en l'economia de la vall.

## Referències

* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
* ↑ «Reclamen tancar les entrades a les mines de Rocabruna a Camprodon». Diari de Girona [Consulta: 21 abril 2013].
# Sant Martí Sesserres

Sant Martí Sesserres és una entitat de població del municipi altempordanès de Cabanelles. El 2011 tenia 28 habitants. Està situat al peu de la serra del Mont, al marge dret del riu Manol, afluent de la Muga. Es troba al camí de Sant Jaume. El nom significa Sant Martí de les serres o de les muntanyes. El primer esment escrit data del 872. Va cedir-se a la seu de Girona el 1116.
Al poble, destaca l'Església romànica de Sant Martí Sesserres, amb una sola nau i campanar de planta quadrangular. L'església original data del segle ix. El campanar és posterior.
Aquest poble va ser incorporat al municipi de Cabanelles el 1846, de resultes de la política de reducció de municipis poc poblats.

## Bibliografia

* Salvadó i Montoriol, Joan. Història Medieval d'un Territori: Sant Fruitós de Bages (Segles X-XVI). Barcelona: Editorial de L'Abadia de Montserrat, 2003, p. 161-162. ISBN 9788484155270.

## Referències

* ↑ «Sant Martí Sesserres». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Bofarull i Terrades, Manuel. Origen dels noms geogràfics de Catalunya: pobles, rius, muntanyes…. Valls: Cossetània Edicions, 2002, p. 157. ISBN 9788495684974.
* ↑ «Església de Sant Martí Sesserres». Salines Bassegoda: l'Empordà per descobrir. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 15 octubre 2012].
* ↑ Tremoleda, Joaquim; Minobis, Pep; Minobis, Berto. La Garrotxa d'Empordà. Lladó-Cabanelles. Girona: Diputació de Girona, 2003. ISBN 84-95187-53-1.
* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
# Sant Ponç (Girona)

Sant Ponç és una entitat de població i sector de la ciutat de Girona. Se situa a la riba esquerra del riu Ter, de camí al municipi de Sarrià de Ter. El 2005 l'entitat de població tenia 18 habitants. En aquesta zona s'hi troba el club esportiu Atlètic Sant Ponç, fundat l'any 1969, que rep el nom del barri.
Té l'origen en l'església de Sant Ponç de Fontajau, temple parroquial actualment desparegut, que estava situat en l'aiguabarreig del Ter i del torrent de Fontajau. Les relíquies de Sant Ponç van ser portades a l'església parroquial de Sant Feliu de Girona. Al Puig d'en Roca i al proper Puig de la Bateria s'hi va instal·lar l'exèrcit francès durant els setges de Girona, igual que el General Prim.
Aquest poble, un ens local independent el 1800, va ser incorporat al municipi de Sant Gregori el 1846. El 1968 el sector a l'est de l'autopista AP-7 va ser transferit al municipi de Girona, incloguent-hi Sant Ponç i parcialment Taialà i Domeny.

## Referències

* ↑ Botet i Sisó, Joaquim. Geografia General de Catalunya. Província de Gerona., 1915-1918, p. 384.
* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
# Shoah (documental)

Shoah (l'hebreu שואה, "catàstrofe") és un documental francès del realitzador francès Claude Lanzmann, estrenat el 1985, i amb una durada aproximada de deu hores. Els subtítols i testimonis filmats es van publicar en un llibre homònim, traduït al català el 2022.
El film de Claude Lanzmann és un documental d'història oral, filmat al llarg d'onze anys en diferents continents. Reuneix testimonis, en primera persona, de víctimes, testimonis i botxins de l'extermini de les comunitats jueves durant la Segona Guerra Mundial. Cadascun dels convidats a participar en el documental narra la seva vivència personal dels successos relacionats amb l'Holocaust.
El format de les intervencions va ser concebut per Lanzmann com una entrevista. El director intervé per evocar els records de cada convidat, a vegades preguntant per detalls tècnics (per exemple, sobre el nombre de vagons de cert tren, o la capacitat de cert forn crematori), o per emocions i sentiments, i fins i tot sobre detalls relativament anodins, semblant tenir el seu paper una simple funció fàtica (com, per exemple, quan pregunta si hi havia arbres al gueto de Varsòvia). No obstant això, no és difícil interpretar-ho com una falsa entrevista, en la qual el director només pregunta o observa quan l'entrevistat no pot, o no vol, seguir parlant. És freqüent que els testimonis s'aturin a causa d'un enfonsament psicològic. En aquestes ocasions, Lanzmann insisteix en el deure del convidat de continuar parlant.
La pel·lícula no conté imatges de fitxers o banda musical. Tota l'obra s'estructura en entrevistes individuals o col·lectives, en temps present i en els més variats escenaris, o en visites als llocs on van ocórrer els fets tal com es conserven en el moment de la gravació, estant presents o no els testimonis. El fet que no hi hagi veu en off, excepte brevíssimes intervencions per aclarir llocs o fets òbviament desconeguts per a l'espectador, recalca, d'altra banda, que el film es va concebre sota els plantejaments de la història oral.
Els testimonis es van recollir en els següents idiomes: anglès, francès, alemany, italià (empleats tots ells directament per Claude Lanzmann), yiddish, hebreu i polonès. La versió espanyola no es va editar doblada, sinó subtitulada

## Referències

* ↑ Stuart Liebman, "Introduction", in Stuart Liebman (ed.), Claude Lanzmann's Shoah: Key Essays, Oxford: Oxford University Press, 2007, 7.
* ↑ "Shoah" - The New Yorker on YouTube
* ↑ Lanzmann, Claude. Shoah. Barcelona: Flâneur, 01-10-2022. ISBN 9788409395811.
* ↑ J. Hoberman, "Shoah: The Being of Nothingness", Jonathan Kahana (ed.), The Documentary Film Reader: History, Theory, Criticism, Oxford: Oxford University Press, 2016, 776–783. "Site and Speech: An Interview with Claude Lanzmann about Shoah", Kahana (ed.) 2016, 784–793.
# Natalie Batalha

Natalie Marie Batalha (1966), coneguda també com a Natalie M. Stout-Batalha, és una astrofísica estatunidenca que treballa a la Missió Kepler de la NASA i que ha descobert 15 planetes extrasolars.

## Vida

Batalha es graduà en física i astronomia el 1989 a la Universitat de Califòrnia a Berkeley, el 1992 completà un màster a l'Observatorio Nacional, Rio de Janeiro, Brasil en astrofísica, i el 1997 es doctorà en astrofísica a la Universitat de Califòrnia a Santa Cruz sota la direcció de Steven Vogt.
Inspirada pel creixent nombre de descobriments d'exoplanetes, s'uní el 2000 a l'equip dirigit per William Borucki del Centre d'Investigació Ames de la NASA que treballa en fotometria de trànsit d'exoplanetes. S'involucrà amb la Missió Kepler ja des de la fase de proposta i contribuí a molts aspectes diferents de la ciència, des de l'estudi de les estrelles mateixes a detectar i comprendre els planetes que alberguen. Fou professora durant deu anys (2002-2012) de física i astronomia a la Universitat Estatal de San José.

## Obra

Dirigí l'anàlisi que possibilità el descobriment el 2011 dels exoplanetes Kepler-10 c i Kepler-10 b, essent aquest darrer el primer planeta rocós identificat fora del nostre sistema solar. El 2012 descobrí els exoplanetes Kepler-50 c i Kepler-54 c; i el 2013 els planetes extrasolars Kepler-68 c, Kepler-60 c, Kepler-37 b, Kepler-60 d, Kepler-69 c, Kepler-51 c, Kepler-37 c, Kepler-60 b, Kepler-58 c, Kepler-57 c i Kepler-55 c.
En l'actualitat, dirigeix l'esforç d'entendre les poblacions de planetes en la galàxia basat en els descobriments del telescopi Kepler.

## Referències

* 1 2 3 4 «Natalie Batalha» (en anglès). NASA. [Consulta: 15 desembre 2016].
* ↑ «Exoplanets Data Explorer» (en anglès). exoplanets.org. [Consulta: 15 desembre 2016].
* ↑ «Graduate Program Alumni» (en anglès). Universitat de Califòrnia a Santa Cruz. Arxivat de l'original el 1 de setembre 2014. [Consulta: 15 desembre 2016].
* ↑ Batalha, E.M. «Kepler's First Rocky Planet: Kepler-10b». The Astrophysical Journal, 729, 1, 2011, pàg. 27.
* ↑ Batalha, E.M. «Planetary Candidates Observed by Kepler, III: Analysis of the First 16 Months of Data». The Astrophysical Journal Supplement Series,, 204, 2, 2012, pàg. 27.
# Carl Schuhmann

Carl Schuhmann o Karl Schuhmann (Münster, Imperi Alemany 1869 - Berlín Est, República Democràtica Alemanya 1946) fou un esportista alemany, que destacà en gimnàstica i lluita als Jocs Olímpics d'Estiu de 1896.

## Biografia

Va néixer el 12 de maig de 1869 a la ciutat de Münster, població situada a l'actual estat de Rin del Nord-Westfàlia, que en aquells moments estava situada a l'Imperi Alemany i que avui en dia es troba a Alemanya.
Va morir el 24 de març de 1946 al districte de Charlottenburg, situat en aquells moments a la ciutat de Berlín Est (República Democràtica Alemanya), que avui en dia es troba integrat dins la ciutat de Berlín.

## Carrera esportiva

Va participar, als 26 anys, en quatre esports diferents en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1896 realitzats a Atenes (Grècia): gimnàstica, lluita, halterofília i atletisme.
En la competició de gimnàstica aconseguí guanyar la medalla d'or en les proves de barra fixa per equips i barres paral·leles per equip, així com la prova de salt a cavall individual. A més de les medalles obtingudes en aquestes proves participà en el concurs de barres paral·leles, barra fixa, cavall amb arcs i anelles sense obtenir cap medalla.
En la competició de lluita participà en la categoria open de la lluita grecoromana, aconseguint guanyar la medalla d'or per davant de dos lluitadors grecs.
En la competició d'halterofília aconseguí aixecar 90 quilos en la prova d'aixecament amb dos braços, finalitzant en quarta posició.
En la competició d'atletisme participà en les proves de salt de longitud, en la qual arribà a la final; triple salt, on finalitzà cinquè i llançament de pes, on també aconseguí arribà a la final, però quedà en les últimes posicions.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Carl Schuhmann» (en anglès). sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2011-11-14. [Consulta: 10 agost 2014].
# Gunnlod (satèl·lit)

Gunnlod (Saturn LXII), provisionalment conegut com a S/2004 S 32, és un satèl·lit natural de Saturn. El seu descobriment va ser anunciat per Scott S. Sheppard, David C. Jewitt i Jan Kleyna el 8 d'octubre de 2019 a partir d'observacions realitzades entre el 12 de desembre de 2004 i el 19 de gener de 2007. Va rebre la seva designació permanent l'agost de 2021. El 24 d'agost de 2022, va rebre el nom oficial de Gunnlǫð, un jötunn de la mitologia nòrdica. És filla de Suttungr i va custodiar l'hidromel de la poesia per a ell. Però Odin en forma de serp va accedir a la cambra de Hnitbjorg on es guardava l'hidromel, va seduir Gunnlǫð i va dormir amb ella durant tres nits. A canvi Gunnlǫð va permetre a Odin tres copes d'hidromel, i de seguida va sortir volant de la caverna en forma d'àguila.
Gunnlod té uns 4 quilòmetres de diàmetre i orbita Saturn a una distància mitjana de 21,214 Gm en 1153,96 dies, amb una inclinació de 159° respecte a l'eclíptica, en direcció retrògrada i amb una excentricitat de 0,251.

## Referències

* 1 2 «MPEC 2019-T154 : S/2004 S 32» (en anglès). minorplanetcenter.net. [Consulta: 25 juny 2023].
* ↑ «M.P.C. 133821» (en anglès). Minor Planet Center. International Astronomical Union, 10-08-2021. [Consulta: 25 juny 2023].
* ↑ «Names Approved for 10 Small Satellites of Saturn» (en anglès). usgs.gov. USGS, 24-08-2022. [Consulta: 25 juny 2023].
* ↑ «Planet and Satellite Names and Discoverers» (en anglès). usgs.gov. IAU WGPSN. [Consulta: 25 juny 2023].
* ↑ Orchard, Andy. Cassell. Dictionary of Norse Myth and Legend (en anglès), 1997, p. 69. ISBN 978-0-304-34520-5.
* ↑ Lindow, John. Oxford University Press. Norse Mythology: A Guide to Gods, Heroes, Rituals, and Beliefs (en anglès), 2002, p. 156. ISBN 978-0-19-983969-8.
# Gustavs Butelis

Gustavs Butelis, més conegut pel seu nom artístic Arstarulsmirus i antigament Gustavo, (Riga, 19 de juny de 1978) és un raper i productor musical letó.

## Discografia

* Beidzot! (2004)
* Pa pāris pantiem/Viesības viesnīcā (2006)
* 3. elpa (2010)

## Referències

* ↑ Rudaks, Uldis. «Arstarulsmirus atvadās no Gustavo ("Arstarulsmirus acomiada Gustavo")» (en letó). Diena.lv, 05-02-2014. [Consulta: 9 juny 2015].
* ↑ Zaviļeiskis, Kaspars. «No palaidņa līdz reperim ("De descarat a raper")» (en letó). Latvijas Mūzikas Informācijas Centrs, 30-09-2005. Arxivat de l'original el 2011-07-22. [Consulta: 3 novembre 2010].

## Enllaços externs

* Gustavs Butelis - Lloc web oficial
# Gymnogeophagus labiatus

Gymnogeophagus labiatus és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 12 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Brasil.

## Referències

* ↑ Miranda Ribeiro, A. de 1918. Dous generos e tres especies novas de peixes Brasileiros determinados nas collecções do Museu Paulista. Rev. Mus. Paulista v. 10: 787-791, 1 pl.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). 2a edició. TFH Publications, 1993. ISBN 9780793800261.
* Goldstein, R.J.: Cichlids of the world.T.F.H. Publications Inc. Neptune City, Nova Jersey, Estats Units. Any 1988.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kullander, S.O., 2003. Cichlidae (Cichlids). p. 605-654. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Gymnogeophagus meridionalis

Gymnogeophagus meridionalis és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 8,8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Uruguai (Uruguai i Brasil) i petits rius de la veïna Argentina.

## Referències

* ↑ Miranda Ribeiro, A. de 1918. Dous generos e tres especies novas de peixes Brasileiros determinados nas collecções do Museu Paulista. Rev. Mus. Paulista v. 10: 787-791, 1 pl.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). 2a edició. TFH Publications, 1993. ISBN 9780793800261.
* Goldstein, R.J.: Cichlids of the world.T.F.H. Publications Inc. Neptune City, Nova Jersey, Estats Units. Any 1988.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kullander, S.O., 2003. Cichlidae (Cichlids). p. 605-654. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# El corc

El corc (en llatí, Curculius) és una comèdia escrita pel dramaturg romà Plaute. Es tracta d'una fabulla palliata, en què els personatges i l'ambientació són grecs. Els personatges arquetípics són una prostituta de bon cor (meretrix), que es troba en poder d'un senyor, un adolescent no gaire llest (adulescens amans), un esclau (servus) i un soldat (miles).
L'acció té lloc a Epidaure. Fedrom i Planèsia estan enamorats, però la noia es troba en poder de l'alcavot Capadoci. Fedrom envia el seu paràsit Curculi a Caria perquè aconsegueixi diners per a comprar la noia. Però, un soldat anomenat Terapontígan també vol comprar-la i encarrega a un dels seus representants que realitzi l'operació quan ell l'avisi mitjançant una carta segellada. Curculi no aconsegueix els diners, però aconsegueix apoderar-se d'un anell del militar i segella una carta falsa amb la qual rescata la jove. Quan arriba Terapontígan, tot acaba bé perquè mitjançant l'anell reconeix que Planesia és la seva germana.
# Latino Galasso

Latino Galasso (Zadar, 25 d'agost de 1898 - Rovereto, 29 de juliol de 1949) fou un remer italià que va competir durant la dècada de 1920. Era nascut a Zara, província del Regne d'Itàlia en el període d'entreguerres.
El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on disputà la prova del vuit amb timoner del programa de rem, en què guanyà la medalla de bronze.

## Referències

* ↑ «Latino Galasso Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 13 de desembre 2012. [Consulta: 4 abril 2018].