OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Suite sobre temes finlandesos

La Suite sobre temes finlandesos (en rus: Сюита на финские темы Сюита на финские темы) o Set arranjaments de cançons populars finlandeses (Семь обработок финских народных песен) és una suite composta l'any 1939 per a solistes (soprano i tenor) i conjunt de cambra en set moviments pel compositor rus Dmitri Xostakóvitx. El compositor més tard va renegar de l'obra, i la suite no té un número d'opus. Té una durada aproximada de 12 minuts.

## Història

El 1939, abans que les forces soviètiques envaïssin Finlàndia, el secretari del Partit de Leningrad Andrei Jdànov va encarregar una peça de celebració a Xostakóvitx, un tema que s'interpretaria mentre les bandes de música de l'⁣Exèrcit Roig desfilarien per la capital finlandesa Hèlsinki. Xostakóvitx la va acabar de compondre el 3 de desembre de 1939, quan l'Exèrcit Roig avançava al front finlandès i el règim titella de la República Democràtica Finlandesa que s'havia fundat tres dies abans.
L'única font històrica primerenca de la suite és una carta que Xostakóvitx va enviar al seu amic Levon Atovmian el 5 de desembre de 1939. A la carta, Xostakóvitx explica que no va poder anar a Moscou perquè el districte militar de Leningrad havia encarregat una sèrie de cançons populars finlandeses. La data límit era el 2 de desembre, però la va acabar el 3 de desembre.
La data exacta de la comissió és incerta, però segons l'historiador finlandès Ohto Manninen, probablement va ser encarregada el 25 de novembre, encara que no abans del 23 de novembre. No és probable una data anterior, ja que Xostakóvitx va enviar un telegrama el 22 de novembre a Atovmian, on Xostakóvitx estava segur que arribaria a Moscou. La guerra va començar el 30 de novembre de 1939.
Tanmateix, la Guerra d'Hivern va ser una experiència amarga per a l'Exèrcit Roig. L'Exèrcit Roig mai va entrar a Hèlsinki i Xostakóvitx mai reclamaria l'autoria d'aquesta obra. No es va representar fins al 2001.
L'Orquestra de Cambra d'Ostrobòtnia va gravar la suite per a BIS l'any 2002.

## Moviments

* Energico (orquestral)
* Taivas on sininen ja valkoinen (El cel és blau i blanc)
* Lento non troppo (orquestral)
* Tämän kylän tytöt ovat tilulilulei (Les noies d'aquest poble)
* Mansikka on punainen marja (La maduixa és una baia vermella)
* Jos mie saisin jouten olla (Si pogués estar lliure)
* Minun kultani kaunis on (El meu estimat és bonic)

## Referències

* ↑ «Catàleg d'obres de Dmitri Xostakóvitx» (en anglès). Sikorski Musikverlage Hamburg. [Consulta: 4 juliol 2024].
* 1 2 Edwards 2006, p. 98
* 1 2 Manninen 2002, p. 33
* ↑ Manninen 2002, p. 34
* ↑ MTV3: Shostakovitshin kiistelty teos kantaesitettiin (in Finnish)
* ↑ «BIS Records». [Consulta: 31 març 2016].

## Bibliografia

* Edwards, Robert. White Death: Russia's War on Finland 1939–40. Londres: Weidenfeld & Nicolson, 2006. ISBN 978-0-297-84630-7.
* Manninen, Ohto. Stalinin kiusa – Himmlerin täi (en finès). Helsinki: Edita, 2002. ISBN 951-37-3694-6.
# Federació Catalana d'Escoltisme i Guiatge

La Federació Catalana d'Escoltisme i Guiatge (FCEG) és l'organització territorial que aplega la major part de l'escoltisme i el guiatge que es fa a Catalunya, i està reconeguda per Organització Mundial del Moviment Escolta i Associació Mundial de Noies Guies i Noies Escoltes. Aplega les associacions Acció Escolta de Catalunya, Escoltes Catalans, i Minyons Escoltes i Guies de Catalunya, sumant entre les tres més de 20.000 infants i joves (incloent 4.000 monitors i responsables). L'activitat principal de la federació és la promoció de l'escoltisme i el guiatge a la societat, i és també la via de representació internacional de l'escoltisme i el guiatge catalans a Europa i al món, com a entitat associada a la Federació d'Escoltisme a Espanya.

## Història

La FCEG es constitueix el 30 de juny de 1977 a partir de la fusió de d'Associació Catalana d'Escoltisme i Guiatge Català, tot i que no serà fins a l'any 1983. Inicialment aplegava Escoltes Catalans, Minyons Escoltes Guies Sant Jordi de Catalunya i Noies i Nois Escoltes.
L'octubre de l'any 2000 es pacta un acord d'associació entre la Federació d'Escoltisme a Espanya i la Federació Catalana d'Escoltisme i Guiatge, per qual la FCEG deixa de ser membre de ple dret de la FEE i passa a ser "entitat associada" a la FEE, amb dret a una tercera part de delegats i vots en l'OMMS. Com a part del pacte, Acció Escolta passa a formar part de FCEG, de manera que aquesta passa a agrupar la majoria dels agrupaments del territori català. L'any 1984 la Generalitat de Catalunya va atorgar a la Federació la Creu de Sant Jordi. L'any 1989 va rebre el Premi d'Honor Lluís Carulla.

## Referències

* ↑ «FCEG. Qui som?». [Consulta: 21 juliol 2020].
* 1 2 3 «Federació Catalana d’Escoltisme i Guiatge | enciclopèdia.cat». [Consulta: 7 novembre 2021].
* ↑ «Guiatge i escoltisme femení: 100 anys transformant vides de noies i dones», 23-11-2012. [Consulta: 7 novembre 2021].

## Enllaços externs

* Federació Catalana d'Escoltisme i Guiatge - Lloc web oficial
# Batalla de Nagara-gawa

La Batalla de Nagara-gawa (長良川の戦い, Nagara-gawa no tatakai) va ser una batalla que va tenir lloc a la vora del riu Nagara a la província de Mino l'abril de 1556. El lloc de la batalla es troba a l'actual ciutat de Gifu, a la prefectura de Gifu, Japó. Va ser una batalla entre Saitō Dōsan i el seu fill, Saitō Yoshitatsu, que havia instigat un cop d'estat .

## Antecedents

El 1542, Dōsan es va convertir en el representant del clan Toki i va governar la província de Mino com a tal. Originalment havia planejat passar el seu poder a Yoshitatsu, però el 1555 va començar a pensar a transmetre-ho a un dels seus altres fills, Kiheiji (喜 平 次) o potser al seu gendre Nobunaga, que era molt més dotat que els seus fills biològics.

## Batalla

Yoshitatsu, que aleshores vivia al castell de Sagiyama, va saber dels plans del seu pare i, el 1556, va matar els seus dos germans a la residència familiar del mont Inaba, iniciant l'escaramuza intra-familiar. Yoshitatsu va aconseguir el suport d'una gran part dels soldats de la família, reunint aproximadament 17.500 homes. Dōsan, en canvi, només va poder acumular uns 2.700 soldats.
Yoshitatsu va guanyar fàcilment la batalla, que va acabar amb la mort de Dōsan. El gendre de Dōsan, Oda Nobunaga, va enviar tropes per donar-li suport, però no van arribar a la batalla a temps per oferir cap ajuda. Es creu que Akechi Mitsuhide va participar en aquesta batalla, va fer costat a Dōsan.

## Vegeu també

* Oda Nobunaga

## Referències

* ↑ Teikoku's Complete Atlas of Japan, Teikoku-Shoin Co., LTD, Tokyo, ISBN 4-8071-0004-1
* ↑ Turnbull, Stephen. The Samurai Sourcebook. Cassell & Co., 1998, p. 215. ISBN 1854095234.
# El dormitori de Van Gogh a Arle

El dormitori de Van Gogh a Arle és una pintura a l'oli realitzada per Van Gogh el 1890, actualment al Museu van Gogh d'Amsterdam.
De fet, existeixen tres quadres similars amb el mateix títol, tres versions autèntiques, descrites a les seves cartes, que es distingeixen amb facilitat entre elles pels quadres que hi ha a la dreta de la pintura.

## Primera versió

El quadre representa el dormitori de Van Gogh al número 2 de la Plaça Lamartine, a Arle, Boques del Roine, França, coneguda com la Casa Groga. Era la primera habitació pròpia que tenia Van Gogh, i hi va viure de 1888 a 1889. El va pintar abans de l'arribada a Arle del seu amic Paul Gauguin, amb qui hi va formar un cercle artístic.
La porta de la dreta s'obria a la planta superior i a l'escala, i la porta de l'esquerra donava a l'habitació de convidats, que va preparar per a Gauguin. A la paret d'enfront s'hi obre una finestra, per sobre d'una tauleta de nit lleugerament descentrada, donant a la Plaça Lamartine i als seus jardins públics.
L'habitació no era rectangular sinó trapezoïdal, amb un angle obtús a la cantonada esquerra de la paret frontal i un angle agut a la dreta. Van Gogh evidentment no va dedicar gaire temps a aquest problema, simplement va indicar que allà, d'alguna manera, hi havia una cantonada. És un allotjament modest, amb poc mobiliari, fet de fusta de pi: un llit a la dreta, un penjador, dues cadires, una tauleta de nit de fusta, i quadres a les parets.
Una forta perspectiva, amb la típica lleu torsió, pròpia de l'autor, reflecteix les seves idees sobre pintura.

## Segona versió

L'abril de 1889, van Gogh va enviar la versió inicial al seu germà planyent-se d'haver-se-li danyat amb la inundació del Roine mentre estava ingressat a l'hospital d'Arles. Théodore van Gogh li va proposar de tornar-lo a fer, abans de restaurar-lo, la qual cosa expressava l'admiració de Théo per aquest quadre.
Aquesta repetició a l'escala original (el terme de Van Gogh és «répétition») es va executar el setembre de 1889. Ambdues pintures van ser enviades tot seguit a Théo.
Des de 1926 ha estat en poder de l'Art Institute de Chicago.

## Tercera versió

Quan Van Gogh, finalment, l'estiu de 1889, va decidir refer algunes de les seves «millors» composicions en una mida menor (va usar el terme de «réductions») per a la seva mare i la seva germana Wil, El dormitori era una de les escollides. Aquestes réductions, però, acabades a finals de setembre de 1889, no són còpies exactes.
El retrat en miniatura de l'esquerra recorda l'autoretrat de Van Gogh Camperol de Zundert. El de la dreta, en canvi, no pot ser associat de manera convincent a cap pintura existent de Van Gogh.
Aquesta tercera versió, prèviament en poder de la germana de Van Gogh, Willemien, i més tard adquirida pel príncep Matsukata, va entrar a les col·leccions nacionals franceses el 1959, després de l'acord de pau franco-japonès, i forma part de l'exposició permanent del Museu d'Orsay a París.
# Teatre d'Amfiarau

El Teatre d'Amfiarau era un antic teatre grec situat a l'Oracle d'Amfiarau, a prop d'Oropos, a l'Àtica Oriental, a Grècia. Les ruïnes se'n troben a la zona arqueològica de l'oracle, a l'actual municipi d'Oropos.

## Història

El teatre fou construït en el període hel·lenístic cap a l'any 200 abans de la nostra era. Es trobava al vessant nord d'un santuari construït al congost, al nord de l'extrem occidental de l'Estoa d'Amfiarau. El teatre s'utilitzava en el santuari per al festival dels jocs Amfiaraies, que se celebrava cada quatre anys. L'edifici estigué en actiu fins a l'època romana, quan s'hi reformà.

## Descripció

El teatre era un típic edifici teatral grec semicircular amb un escenari circular (orchestra) al bell mig. En la primera filera de l'auditori hi havia cinc seients d'honor amb respatller de marbre. D'altra banda, els seients de l'auditori devien ser de fusta. La skené era un edifici de dues plantes. Tenia un prosceni, amb vuit columnes dòriques, que s'han restaurat. En el plànol arquitectònic tenia inscrita una dedicatòria a Amfiarau. Durant l'època romana, les entrades parodoi del teatre tenien columnes jòniques.

## Referències

* 1 2 3 «Amphiaraion, Theater» (en anglés). Projecte Perseus. Arxivat de l'original el 2010-07-29. [Consulta: 14 juliol 2024].
* ↑ «Amphiaraion» (en anglès). Perseus. Arxivat de l'original el 2016-12-20. [Consulta: 14 juliol 2024].
# La méridienne

La méridienne o La sieste és un oli sobre tela de Vincent van Gogh pintat entre desembre de 1889 i gener de 1890 mentre estava internat en un sanatori mental de la ciutat provençal de Sant Romeig. Forma part de la col·lecció permanent del Museu d'Orsay, a París.
Van Gogh escull com a tema la migdiada, alhora que es refereix directament al quadre del mateix nom del pintor francès Jean-François Millet. Tot i la naturalesa pacífica del tema, la pintura irradia la coneguda intensitat artística de Van Gogh. Ha estat considerada una de les seves obres mestres.

## Referències

* ↑ «Musée d'Orsay: Vincent van Gogh The siesta». www.musee-orsay.fr. Arxivat de l'original el 2018-01-16. [Consulta: 8 novembre 2020].
* ↑ «Musée d'Orsay: Vincent van Gogh La méridienne». www.musee-orsay.fr. Arxivat de l'original el 2020-11-16. [Consulta: 8 novembre 2020].
* ↑ Field, Hamilton Easter. The Arts (en anglès). Hamilton Easter Field, 1928, p. 14.
* ↑ «Chefs d'Oeuvre». chefsdoeuvre.fr. Arxivat de l'original el 2019-05-06. [Consulta: 8 novembre 2020].
# Tractat de Reciprocitat entre el Canadà i els Estats Units de 1854

El Tractat de Reciprocitat entre Canadà i els Estats Units de 1854, també conegut com el Tractat Elgin-Marcy, fou un tractat de comerç entre el Regne Unit i els Estats Units que s'aplicà sobre les possessions britàniques a l'Amèrica del Nord, incloent-hi la Província del Canadà, Nova Brunswick, Nova Escòcia, l'Illa del Príncep Eduard i la Colònia de Terranova. Tingué efecte entre el 1854 i el 1866. Representà un moviment cap al lliure comerç, per la qual cosa s'hi oposaren els proteccionistes dels Estats Units. Una vegada conclosa la Guerra Civil Americana, als proteccionistes se'ls afegiren americans enfadats amb el suport tàcit dels britànics als Estats Confederats d'Amèrica durant la guerra, i l'aliança tingué èxit en acabar amb el tractat el 1866. La resposta en la majoria de l'Amèrica del Nord britànica fou formar el Domini del Canadà (1867), que s'esperava que obrís moltes noves oportunitats econòmiques dins del Canadà i que al mateix temps unifiqués les colònies davant de sentiments creixents d'expansionisme als Estats Units, associats amb la compra d'Alaska. Els intents del Partit Liberal del Canadà de reviure el lliure comerç el 1911 van menar a una victòria política del Partit Conservador, que avisà que el Canadà seria annexat pels americans. Les converses de reciprocitat quedaren tallades per dècades.
# Eberhard Schwickerath

Eberhard Schwickerath (Solingen (Rin del Nord-Westfàlia), 4 de juliol, 1856 - Bonn (Rin del Nord-Westfàlia), 29 de maig, 1940) va ser un director de cor alemany, advocat i professor universitari.

## Biografia

Schwickerath va estudiar dret a les universitats de Bonn i Leipzig. L'hivern de 1874/75 esdevingué membre de l'Associació de Cantors de la Universitat de Leipzig a St. Pauli (avui Associació de Cantors Alemanys). Durant la seva etapa com a professor en pràctiques a Colònia, també va estudiar a l'escola de música local amb Isidor Seiss (composició) i Gustav Jensen (contrapunt). Va completar la seva formació musical amb Anton Bruckner a Viena.
Schwickerath va treballar després a Colònia fins al 1887 i com a director musical de l'Orquestra Simfònica d'Aquisgrà fins al 1912. El 1912 va ser nomenat membre de l'Acadèmia de Música de Munic. A més, va formar part de la direcció general del Festival de Música del Baix Rin deu vegades entre 1888 i 1920.
El 1900 Schwickerath va ser nomenat professor i el 1926 va ser nomenat Conseller Privat.

## Referències

* ↑ Gesamtverzeichnis der Pauliner vom Sommer 1822 bis Sommer 1938, Leipzig 1938, Seite 61

## Fonts

* Die Kunst der Chorschulung (1937)
* Liederbuch für höhere Mädchenschulen (1920)
* Liederbuch für Knabenschulen

## Bibliografia

* Literatur von und über Eberhard Schwickerath al Catàleg de Deutschen Nationalbibliothek
# Netiv HaAsara

Netiv HaAsara és un poble del districte del sud d'Israel. Netiv HaAsara (en hebreu: נְתִיב הָעֲשָׂרָה) és un moixav del sud d'Israel. Està situat al nord-oest del Nègueb, al costat de la frontera amb la Franja de Gaza. El moixav està sota la jurisdicció del Consell Regional de Hof Ashkelon. El 2021 tenia 900 habitants.

## Història

El poble va ser creat el 1982 per 70 famílies desplaçades de la Península del Sinaí després de la Pau de Camp David. El poble és a 400 metres de la frontera amb la Franja de Gaza. El territori del moixav es troba al costat del control d'Erez. Durant l'atac sorpresa a Israel l'octubre de 2023, els terroristes infiltrats a Israel des de la Franja de Gaza van prendre el control del municipi durant unes hores i van assassinar almenys 15 dels seus residents.

## Referències

* 1 2 Raffi Berg. «Israelis on the frontline with Gaza» (en anglès). BBC, 18-11-2005. [Consulta: 18 avril 2019].
* ↑ https://www.middleeastmonitor.com/20160107-rights-group-erez-crossing-a-trap-for-palestinians/
# Henok Mulubrhan

Henok Mulubrhan (Asmara, 11 de novembre de 1999) és un ciclista eritreu, professional des del 2020. Actualment corre a l'equip Astana Qazaqstan Team.
Nascut a Asmara començà practicant amb bicicleta de muntanya, disputant les primers curses el 2014. El 2016 va representar el seu país al Campionat del Món júnior de Doha. El 2018 es proclamà campió d'Eritrea i subcampió d'Àfrica en la categoria sub-23. Aquell juliol es va incorporar a l'equip del Centre mundial del ciclisme que ajuda ciclistes de països amb poques infraestructures.
El 2020 i el 2021 va córrer al segon equip de la formació World Tour NTT Pro Cycling. De cara al 2022 va firmar un contracte amb l'equip del World Tour Qhubeka, però l'equip sud-africà es va dissoldre a finals del 2021, per la qual cosa el contracte va quedar en no-res. Finalment es va incorporar a l'equip continental alemany Bike Aid. Al març es va proclamar campió africà en carretera i per equips i fou segon en la contrarellotge. L'abril de 2002 fitxà pel Bardiani CSF Faizanè.
El 2023 guanyà la general del Tour de Ruanda.

## Palmarès

* 2018
** Campió d'Eritrea en ruta sub-23
** Vencedor d'una etapa al Tour de l'Espoir
* 2019
** Campió d'Africa en carretera sub-23
* 2022
** Campió d'Africa en carretera
** Campió d'Africa en contrarellotge per equips, amb Aklilu Gebrehiwet, Mikiel Habtom i Dawit Yemane
* 2023
** Campió d'Africa en carretera
** 1r al Tour de Ruanda i vencedor de 2 etapes
** 1r a la Volta al llac Qinghai i vencedor d'una etapa
* 2024
** Campió d'Africa en carretera

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2023. 87è de la classificació general

## Referències

* ↑ «Bardiani CSF Faizane'». UCI.org. Union Cycliste Internationale. [Consulta: 10 febrer 2022].
* ↑ «Interview with Henok Mulubrhan» (en anglès), décembre 2020. Arxivat de l'original el 2021-06-14. [Consulta: 28 febrer 2023].
* ↑ «Henok Mulubrhan : "J'espère terminer dans le top 5 du Baby Giro"», 03-06-2021. Arxivat de l'original el 8 de gener 2023. [Consulta: 28 febrer 2023].
* ↑ «NTT Continental Cycling Team». UCI.org. Union Cycliste Internationale. Arxivat de l'original el 20 abril 2020. [Consulta: 20 abril 2020].
* ↑ «Team Qhubeka». UCI.org. Union Cycliste Internationale. Arxivat de l'original el 27 febrer 2021. [Consulta: 27 febrer 2021].
* ↑ «Bike Aid». UCI.org. Union Cycliste Internationale. [Consulta: 10 febrer 2022].
* ↑ Bardiani CSF Faizanè, ingaggiato il campione africano Henok Mulubrhan
* ↑ «De amarillo y ganando. El Tour de Ruanda, para Mulubrhan» (en castellà). [Consulta: 28 febrer 2023].
# Jon Watts

Jon Watts (Fountain, 28 de juny de 1981) és un director, productor i guionista nord-americà. Watts va dirigir i coescriure la pel·lícula de superherois del Marvel Cinematic Universe Spider-Man: Homecoming i la seva seqüela Spider-Man: Far From Home. També va dirigir i coescriure la pel·lícula de terror Clown, i el thriller Cotxe policial.

## Referències

* ↑ Kit, Borys. «Robert Downey Jr. and Secret Screen-Tests: How the New 'Spider-Man' Team Was Chosen». The Hollywood Reporter, 23-06-2015. [Consulta: 12 juliol 2015].
* ↑ Breznican, Anthony. «Meet Jon Watts, the new director of Spider-Man». Entertainment Weekly, 23-06-2015. [Consulta: 24 juny 2015].
# Isca Augusta

Isca Augusta (o Isca Silurum) era una fortalesa romana en l'actual Gal·les meridional; la ciutat era a l'indret ara ocupat per Caerleon, no lluny de Newport.

## Nom

El nom Isca en britànic significava 'aigua', i es referiria a l'aigua de l'actual riu Usk. El nom Augusta apareix en l'Anònim de Ràvenna, i el deriva de la presència de la Legio II Augusta. Era també popularment coneguda com a Isca Silurum perquè es trobava sobre l'antic territori dels silurs i per distingir-la de l'homònima Isca Dumnoniorum (actual Exeter). L'actual nom de Caerleon procedeix del gal·lés, llengua en què significa 'fort de les legions'.

## Fortalesa

Isca esdevingué seu de la Legió II Augusta cap a 75, quan el governador romà Sext Juli Frontí emprengué la conquesta del sud de Gal·les. S'hi construí una primera fortalesa de fusta amb caserna general (principia), residència del legat, del tribú, hospital, termes, comerços, barracons, graners i un amfiteatre.
Cap al 120 se'n retiraren els vexillatio, i amb això el destacament perdé importància militar. El 190 Septimi Sever en reconstruí els edificis abandonats, i els dotà de personal militar. Sota Caracal·la, a la primeria del s. III, se'n reconstruí el port sud-occidental, l'amfiteatre i els allotjaments dels legionaris, mentre que en els anys posteriors la legió fou traslladada probablement per socórrer els emperadors durant les guerres civils de finals del s. III. Mentre la legió n'estava absent un equip de treballadors s'encarregà del manteniment de les estructures, però al s. III, els usurpadors Carausi i Al·lecto derrocaren la fortalesa. La ciutat d'Isca continuà creixent de manera independent, mentre que la basílica i els banys s'usaren com a refugis d'animals.
Les excavacions mostren que la presència de l'exèrcit romà s'hi mantingué fins a almenys l'any 380.

## Cristianisme

Segons Gildas i Beda, a Isca van morir dos dels primers màrtirs de Britànnia, Aaró i Juli, presumiblement en l'època de Dioclecià, cap al 304.

## Amfiteatre

Per la seua forma arredonida, algunes tradicions locals la vinculen a la Taula redona del rei Artús. El 1926 Victor Erle Nash-Williams començà les excavacions del monument, i aquestes demostraren que s'havia construït cap a 90 i reconstruït dues vegades en dos segles successius.

## Restes

En Caerleon són visibles molts edificis romans.
La Cadw (organisme de l'Assemblea Nacional de Gal·les encarregat de protegir, conservar i promoure el patrimoni arquitectònic de Gal·les) administra:
* L'amfiteatre militar, un dels més grans de Britànnia.
* Part dels banys militars, amb el Museu de les Termes Romanes.
* Els barracons de Prysg Field, l'únic allotjament de legionaris romans encara visible a Europa.
* El mur, l'alçada del qual en els seus punts millor conservats arriba a 4 metres.
* El National Roman Legion Museum, que exhibeix objectes trobats durant les excavacions.

## Bibliografia

* Jeremy K. Knight, Caerleon Roman Fortress, Cardiff, Cadw, 1988.

## Referències

* ↑ «Priory Field Caerleon Dig 2008 Cardiff University and UCL Dr Peter Guest and Dr Andrew Gardner», 08-09-2008.

## Enllaços externs

* Caerleon on the Roman Britain website
* Caerleon
# Ledi Màkbet Mtsènskogo Uiezda (pel·lícula)

Ledi Màkbet Mtsènskogo Uiezda (rus: Леди Макбет Мценского уезда Lady Macbeth del districte de Mtsensk) és una pel·lícula dramàtica soviètica del 1989 dirigida per Roman Balaian, basat en la novel·la epònima de Nikolai Leskov.

## Argument

Katerina Izmailova és una bella dona d'un ric comerciant que no es casa per amor. Katerina, que durant dies i dies pateix la ociositat, aconsegueix un jove amant, Serguei. Aviat la seva relació avança fins al fet que es veuen obligats a matar el seu marit Katerina, que descobreix la infidelitat, i aquest és només el primer pas cap a la seva unitat mortal.

## Repartiment

* Natalia Andreitxenko - Katerina Izmailova
* Aleksandr Abdulov - Sergey
* Nikolai Pastukhov - Zinovi Borisovitx
* Tatyana Kravchenko - Aksinia
* Oleg Ilyukhin - Fedia
* Elena Kolchugina - Sonnetka
* Natalia Potapova - Fiona

## Referències

* ↑ «Энциклопедия кино — ЛЕДИ МАКБЕТ МЦЕНСКОГО УЕЗДА». dic.academic.ru.

## Enllaços externs

* Ledi Màkbet Mtsènskogo Uiezda a Internet Movie Database (anglès)