OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# El cordó de la vila

El cordó de la vila és la primera obra dramàtica del dramaturg mallorquí Pere d'Alcàntara Penya. Va ser escrita durant l'estiu de 1865, a l'època en què Palma va ser assolada per una terrible epidèmia de còlera.
Va ser publicada el febrer de 1866 i estrenada al Teatre Principal de la ciutat el 21 d'abril del mateix any. Les representacions es repetiren durant tota la temporada de primavera. L'autor, molt polifacètic, ja tenia una bona reputació com a poeta, litògraf, mestre d'obres i topògraf. Durant el contagi, a diferència d'altres ciutadans benestants, va restar a la ciutat i va activar les obres que dirigia com a arquitecte a fi de donar feina als jornalers desvalguts. Tractà el mateix tema al poema La gent del còlera.
Aquesta farsa té una importància especial en la història del teatre a Mallorca, atès que és la primera obra que, durant les dècades centrals del segle xix, escriu en català el més popular dels escriptors que podem considerar renaixentistes, un autor relacionat amb la literatura culta. També es pot considerar la primera obra del que després va ser conegut com a teatre regional, important durant bona part del segle xx.
És una peça grotesca de caràcter paròdic que integra elements procedents de l'entremès tradicional, la literatura costumista i el teatre polític. El motiu central descriu l'establiment d'un cordó sanitari en un dels pobles pròxims a la capital de l'illa. Entorn dels sectors conservadors basteix les principals caricatures: la de don Cosme, el cacic terratinent, que prové de la ciutat; la del batle i els regidors, que segueixen els seus dictats, i les del fosser, l'escolà, el mestre i el metge o cirurgià, que executen les seves ordres. Penya creia que la por havia impedit de combatre amb eficàcia la plaga. Sobre l'escenari es converteix en un dels recursos còmics més desenvolupat, aprofitant la tradició burlesca precedent. Permet la presència d'elements recurrents, alguns procedents de l'entremès, com l'ebrietat, la confusió creada per un personatge a qui tothom creu mort, mig enterrat en calç, i que finalment s'incorpora, etc. També s'estrafan escenes de la realitat immediata, com el mateix cordó o la fumigació de les cartes que porta el correu. En contraposició amb els personatges més grotescos, d'altres hi són lleument idealitzats, sobretot el Coix, que representa l'oposició municipal i que és qui aporta més sentit humanitari.
L'obra exigeix força attrezzo i aparell escenogràfic, ja que s'ha de simular un camp de figueres, amb el poble al fons. També hi han d'aparèixer diversos carruatges i un bon nombre de figurants.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Mas i Vives, Joan. «El cordó de la vila». Enciclopèdia de les Arts Escèniques Catalanes. Institut del Teatre (reconeixement). [Consulta: maig 2023].
# El Tancat dels Frares

El Tancat dels Frares és un paratge de bosc i coster de muntanya del terme municipal de l'Estany, a la comarca del Moianès.
Està situat a la part septentrional del terme municipal, a llevant del Polígon industrial de l'Estany i a ponent del Collet de Malloles, a la dreta de la Riera de l'Estany i en el vessant suc-oest del Serrat de la Solana del Castell.

## Enllaços externs

* El Tancat dels Frares en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Djurak

Djurak és el nom dels següents llocs:
* Djurak (Astracan), localitat de l'óblast d'Astracan, a Rússia
* Djurak (Calmúquia), localitat de la república de Calmúquia, a Rússia
# Eleccions generals de Guinea Equatorial de 2004

Les eleccions generals de Guinea Equatorial de 2004 van tenir lloc el 25 d'abril de 2004. Foren guanyades pel Partit Democràtic de Guinea Equatorial del President Teodoro Obiang Nguema Mbasogo, qui va obtenir 68 dels 100 escons de la Cambra dels Representants del Poble.

## Results

Eleccions generals de Guinea Equatorial. 2004 :
| Partits | Vots | % | Escons |
| Partit Democràtic de Guinea Equatorial | 99.892 | 49,4 | 68 |
| Oposició Democràtica en aliança amb PGDE | 85.822 | 42,4 | 30 |
| Convergència per a la Democràcia Social | 12.202 | 6,0 | 2 |
| Altres | 4.353 | 2,1 | 0 |
| Total (participació 96%) (boicotejada per la major part de l'oposició) | 202.269 | | 100 |
| Font: Eleccions africanes ||||
# Eleccions regionals de Sardenya de 1949

Les primeres eleccions regionals per a escollir el Consell Regional de Sardenya se celebraren el 8 de maig de 1949. La participació fou del 85,1%.
← Eleccions regionals de Sardenya, 1949 → :
| Partits | vots | % | escons |
| Democràcia Cristiana Italiana (DC) | 196.918 | 34,0% | 22 |
| Partit Comunista Italià (PCI) | 112.311 | 19,4% | 13 |
| Partit Nacional Monàrquic (PNM) | 67.141 | 11,6% | 7 |
| Partit Sard d'Acció (PSd'Az) | 60.525 | 10,4% | 7 |
| Partit Sard d'Acció Socialista (PSd'AzS) | 38.081 | 6,6% | 3 |
| Moviment Social Italià (MSI) | 35.402 | 6,1% | 3 |
| Partit Socialista Italià (PSI) | 34.858 | 6,0% | 3 |
| Partit Socialista dels Treballadors Italians (PSDI) | 16.829 | 2,9% | 1 |
| Partit Liberal Italià (PLI) | 11.775 | 2,0% | 1 |
| Fronte dell'Uomo Qualunque (UQ) | 4.838 | 0,9% | - |
| altres | 707 | 0,1% | - |
| Total | 579.385 | 100,00 | 60 |
Font Web del consell regional de Sardenya
# Eleccions regionals de Friül-Venècia Júlia de 2008

Les eleccions per a renova el consell regional del Friül – Venècia Júlia se celebraren el 13 i 14 d'abril de 2003. El cens era d'1.092.901; i votats 790.492 (no vàlids 29.917), amb una afluència del 75,07%.
| Regió | Candidats | Candidats | President sortint |
| Regió | Intesa Democratica | Centro destra | President sortint |
| Friül – Venècia Júlia | Riccardo Illy (46,18%) | Renzo Tondo (53,82%) | Riccardo Illy |
← Eleccions regionals de Friül-Venècia Júlia, 2008 → :
| Partits | vots | vots (%) | escons |
| la Sinistra-l'Arcobaleno | 32.035 | 5,65% | 3 |
| Partit Democràtic (PD) | 169.584 | 29,91% | 15 |
| Ciutadans pel President – Una regió en comú (CpP) | 28.867 | 5,09% | 2 |
| Slovenska Skupnost (SSk) | 7.003 | 1,24% | 1 |
| Itàlia dels Valors (IDV) | 25.432 | 4,49% | 2 |
| Totale Intesa Democratica | 262.921 | 46,38% | 23 |
| Poble de la Llibertat (PdL) | 187.052 | 32,99% | 21 |
| Partit dels Pensionistes | 8.868 | 1,56% | 1 |
| Lliga Nord (LN) | 73.240 | 12,92% | 8 |
| Unió dels Demòcrates Cristians i de Centre (UDC) | 34.848 | 6,15% | 4 |
| Total Centro destra | 304.008 | 53,62% | 34 |
| Total | 566929 | 100% | 57 |

## Enllaços externs

* Resultats oficials Arxivat 2008-05-15 a Wayback Machine.
# El caprici

El caprici (títol original: Le Bon Plaisir) és una pel·lícula Francesa dirigida per Francis Girod, estrenada l'any 1984.
Es tracta d'una adaptació de la novel·la homònim de Françoise Giroud apareguda l'any precedent. Ha estat doblada al català.

## Argument

A Clara Després, que va tenir una connexió amb un home ambiciós esdevingut president de la República, li roben la seva bossa. A dins es troba una carta que deixa entendre que d'aquella relació podria haver nascut un nen. Clara Després informa el President de l'incident.
Aquest, per intermediació del ministre de l'Interior, es posa en marxa per trobar la carta i impedir que l'existència d'aquest fill il·legítim no sigui revelada. I posa escolta a Clara.
Pierre, el lladre, treballa igualment com traductor per un periodista i editor d'una carta d'informació confidencial. Aquest, intrigat pel seu contingut, fa investigacions i identifica l'escriptura del president.

## Repartiment

* Catherine Deneuve: Claire Després
* Jean-Louis Trintignant: The President
* Michel Serrault: Minister of the Interior
* Hippolyte Girardot: Pierre
* Michel Auclair: Herbert
* Claude Winter: The First Lady
* Alexandra Stewart: Julie Hoffman

## Al voltant de la pel·lícula

* La pel·lícula evoca, deu anys abans que el fet no sigui oficialment revelat, per un procediment de novel·la en clau, l'existència del nen amagat del president François Mitterrand. La novel·la de Françoise Giroud, del qual és l'adaptació, d'altra banda havia estat publicada… a edicions Mazarine, afiliades a les edicions Fayard. No obstant això, Françoise Giroud no ha confirmat mai aquesta « clau », i la biografia de Françoise Giroud per Laure Adler posa en qüestió aquesta versió: suggereix que ni la vida de François Mitterrand ni l'existència de Mazarine Pingeot no han inspirat aquesta història, que relataria més aviat una situació similar viscuda per un ministre del govern de l'època, desconegut al dia d'avui.
* Francis Girod subratlla (en el comentari de l'edició DVD) que el president de la República de llavors li va permetre d'utilitzar determinats llocs per girar algunes escenes.
* La casa de Clara és situada en una plaça fictícia Jacques Becker en el districte 14 de París, en homenatge al cineasta amb el qual Françoise Giroud va treballar com a guionista. En realitat, aquesta plaça no té nom, i la casa està situada al 14 del carrer Hallé.

## Referències

* ↑ http://www.jpbox-office.com/fichfilm.php?id=6636
* ↑ esadir.cat. El caprici. esadir.cat.
* ↑ «Le Bon Plaisir». Allociné.
* ↑ Françoise, Laure Adler, Grasset, p.426
# Erich Koschik

Erich Koschik (Hamburg, 3 de gener de 1913 - Hamburg, 21 de juliol de 1985) fou un piragüista alemany que va competir durant les dècades de 1930 i 1940.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics de Berlín, on guanyà la medalla de bronze en la competició del C-1 1000 metres del programa de piragüisme.
En el seu palmarès també destaquen quatre campionats nacionals, 3 de C-1 i un de C-2.

## Referències

* 1 2 «Erich Koschik Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 5 d’octubre 2012. [Consulta: 27 desembre 2018].
# Daybul

Daybul (també Dehal i Dewal) fou una antiga vila del Sind, que portava el seu nom perquè tenia un temple (dewal, sànscrite devalaya) d'idols (budd). Era a una badia (khwar) a l'oest de Mihran.
Al segle viii estava poblada per la tribu Med. Els àrabs la van atacar dues vegades per mar sense èxit, sota la direcció de Ubayd Allah ibn Nabhan i Budayi ibn Tahia al-Badjali. Però fou la primera ciutat del Sind a ser conquerida pels àrabs dirigits per Muhammad ibn al-Kasim al-Thakafi (gendre del califa, de menys de 20 anys) que el 710/711 dirigí per terra una expedició de càstig contra el radja Dahir, rei del Sind, al que feia responsable d'ajudar a uns pirates que s'havien apoderat a Daybul d'uns vaixells carregats de musulmans que anaven a la Meca. Ubayd Allah va utilitzar la mandjanik per primer cop a l'Índia; la ciutat estava dominada per una torre de 37 metres d'altura on hi havia hissada una gran bandera vermella considerada el símbol de la inexpugnabilitat de la ciutat, i una stupa budista, que probablement era el "dewal" que li donà nom. La mandjanik va llençar grans blocs de pedres una de les quals va abatre la torre i la bandera. El vencedor va oferir condicions generoses de pau als vençuts, als que va assegurar protecció com a dhimmis. Va construir allí la primera mesquita de l'Índia i hi va establir 4000 famílies àrabs a un barri de nova construcció. L'stupa fou demolida i anys després convertida en presó per Anbasa ibn Ishak al-Dabbi, governador del Sind amb seu a Daybul vers el 846. La ciutat fou en gran part destruïda per un terratrèmol el 893; van morir milers d'habitants.
Vers el segle x, ja reconstruïda, fou potser la seu de Bhambo Raja, i va agafar el nom de Bhambor o Bhambore d'aquest sobirà.
El 1221 el xa de Coràsmia Djalal al-Din Manguberti, va arribar al Sind, i va atacar la ciutat que va ocupar i va construir una djami masdjid al lloc d'un temple d'idols el que voldria dir que al segle xiii aquestes pràctiques, segurament budistes, no havien desaparegut i eren practicades encara per part de la població. Fou visitada el 1239 per Radi al-Din Hasan ibn Muhammad al-Saghani, que es refereix a l'hàbit dels rics locals de dedicar-se a la pirateria.
La ciutat desaparegué posteriorment en una data desconeguda a l'entorn del 1250 i per causes no determinades, i no s'ha localitzat el seu emplaçament. El departament d'arqueologia del Pakistan va iniciar excavacions a Bhambore o Bhanbore el 1958 però els resultats no han pogut determinar amb seguretat si es tracta de Daybul.

## Bibliografia

* N. B. Baloch, The most probable location of Daibul, the first arab settlement in Sind, Karachi, 1951
* Abdul Hamid Khan, Towns of Pakistan, Karachi
* H. Coussens, The Antiquities of Sind, Calculta 1925
# Sumra

La dinastia Sumra o Sumera (o dels sumres) fou una nissaga tribal rajput que va governar el Sind entre vers el 1025 i el 1336.
Els sumres són esmentats després de l'expedició de Mahmud de Ghazna a Somnath vers el 1025, que va saquejar Mansura sense poder conservar el Sind. A la zona va prendre el poder un cap rajput de nom Sumra que va fixar la capital a Tur; va lluitar contra Muizz al-Din Muhammad de Ghur, al final del segle xii que els va sotmetre a tribut. Djalal al-Din Manguberti el xa de Coràsmia, va arribar a la vall de l'Indus fugint dels mongols el 1221, i va demanar asil a Iltutmish de Delhi, que el va enviar a lluitar contra Kabacha (1222-1223) i va arribar fins a Daybul a la costa de la mar d'Aràbia, al sud-est de Karachi. Se sap que el príncep local sumra va fugir davant Djalal al-Din però un any després aquest va abandonar la zona i els sumres van tornar a governar, generalment com a vassalls de Delhi. Ala al-Din Muhammad Shah I Khalji (1296-1316) va destruir Tur el que voldria dir que s'havien revoltat. Foren substituir entre 1336 i 1340 per una nova dinastia rajput, els sammes (dinastia Samma).

## Llista de governants

* Sumra vers 1025-1053
* Bhungar I vers 1053-1068
* Duda I vers 1068-1092
* Singhar vers 1092-1107
* Hamun (reina) vers 1107
* Pithu
* Khaira
* Hafif I
* Umar
* Duda II
* Pahtu
* Genhra II
* Mohammed Tur
* Genhra II
* Duda III vers 1190-1204
* Tai vers 1204-1228
* Chani Sar vers 1228- 1246
* Bhungar II vers 1246- 1261
* Hafif II vers 1261-1279
* Duda IV vers 1279-1304
* Umar Sumra vers 1304-1330
* Bhungar III vers 1330-1336
* Hamir 1336

## Referències

* ↑ Siddiqui, Habibullah. Literary Conference on Soomra Period in Sindh Literary Conference on Soomra Period in Sindh The Soomras of Sindh: their origin, main characteristics and rule. – an overview (general survey) (1025 – 1351 AD), p. 1.

## Bibliografia

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
* Llista de governants Arxivat 2009-07-14 a Wayback Machine.
# Aplicació assassina

Una aplicació assassina (de l'anglès: killer application, comunament abreujada killer-app) és una aplicació informàtica determinant, és a dir, que la seva implantació representa la seva assimilació pels usuaris. Una aplicació denominada com a tal exerceix una enorme influència en el desenvolupament de posteriors desenvolupaments informàtics i en la manera d'oferir un servei, a partir del moment que l'aplicació assassina es popularitza.
A Internet, una aplicació assassina es caracteritza pel fet que reemplaça totalment o parcialment el servei tradicional. Una de les primeres aplicacions assassines van ser els clients de correu electrònic que van reemplaçar en gran part el correu tradicional. Posteriorment van produir un gran impacte les aplicacions de missatgeria instantània i en el futur s'espera que la popularització del Video on Demand a través d'Internet pugui canviar per a sempre el negoci de les videoteques.
En el cas de la telefonia mòbil les aplicacions determinants encara s'han de definir, però respecte a la tecnologia de segona generació la més significativa ha estat la que permet la transmissió de missatges SMS. S'espera que les aplicacions assassines de la tercera generació de telefonia mòbil siguin les que permetin fer bescanvi d'arxius P2P, les de missatgeria instantània i les de comerç electrònic.
# Akhsikath

Akhsikath o Aksikat o Aksikant (nom sogdià que vol dir "Ciutat del príncep") fou una ciutat de Sogdiana, capital de la Vall de Fergana a la riba nord del riu Čen ču (Iaxartes) prop del riu d'Uzgend (també anomenat Kašart que vol dir "Afluent principal" del Sir Darya o Iaxartes) que seria el riu Kasan Say, al lloc on s'uneix al Sir Darya. A l'època medieval tardana s'anomenà només Akhsi o Aksi.
Fergana constituïa un regne independent al temps de la conquesta àrab, sota un governant local sogdià. Segurament era la Si-kien de les fonts xineses (segle vi i VII)
Fou residència de l'amir i els seus lloctinents (ummal). Al segle x era tan gran com Kuba l'altra principal ciutat de Fergana. La regió produïa raïm i els seus habitants eren notables bevedors de vi. Sota els samànides s'hi va encunyar moneda. Fou una ciutat important sota els karakhànides, i part del seu kanat occidental; el kan Yusuf Kadir Khan hi va encunyar moneda el 1025, Ahmad Tukan Khan ibn Harun Bughra Khan el 1026/1027, i més tard (el mateix segle xi) Ibrahim Tamgač Khan
La vila fou en part destruïda al començament del segle xiii en les guerres entre karakhànides i Coràsmia i després entre Muhàmmad de Coràsmia i els mongols, quan es va produir la invasió de Gengis Khan. La capital regional es va traslladar a Antigen. Akhsikath es va recuperar i al segle XIV-XV apareix sota el nom d'Akhsi i encara era la segona ciutat de la regió. Fou llavors teatre de lluites entre Babur i els txagatais. Després es va despoblar.
Les seves ruïnes, de nom Eski Aksi, foren explorades el 1885 per N.I. Veselovskiy. A la vora hi ha els llogarets moderns d'Aski i Sahad a la província més oriental de l'Uzbekistan.

## Bibliografia

* N.I. Veselovskiy, Sredneaziatskiy Vyestnik, Tashkent, 1896
# Abu-l-Qàssim Harun

Abu-l-Qàssim Harun ibn Alí ibn Zàfar al-Dandani Rabib al-Dunya wa l-Din fou visir de l'atabeg ildiguízida de l'Azerbaidjan, Uzbeg ibn Muhammad ibn Ildeguiz.
Fou patró de la cultura. Fou capturat per Alà-ad-Din Muhàmmad de Coràsmia (1200-1220) quan va venir a la Pèrsia occidental per lluitar contra l'atabeg salghúrida de Fars, Sad, i contra Uzbeg, però fou alliberat. Quan el fill de Muhammad, Jalal-ad-Din Mangubertí, es va apoderar de l'Azerbaidjan el 1225, es va retirar del govern i va establir una madrassa a casa seva dedicant-se als afers religiosos. L'última data en què apareix viu és el 1226/1227.

## Referències

* K. A. Luther, “Abu'l-Qasem Harun,” Encyclopædia Iranica, I/4, p. 359; una versió actualitzada es troba disponible en línia a http://www.iranicaonline.org/articles/abul-qasem-harun-b
# Ali ibn Mamun

Abu l-Hasan Ali ibn Mamun fou xa de Coràsmia, el segon de la dinastia mamúnida de Coràsmia, del 997 a una data a l'entorn del 1008/1009.
Es va casar amb Kah Khaldji germana de Mahmud de Gazni (i a la seva mort fou la dona del seu germà i successor Abu l-Abbas Mamun II el 1016). Aquest matrimoni va enllaçar les dues dinasties però fou la via per la qual Mahmud de Gazni va acabar conquerint Coràsmia.
Tot i el seu matrimoni va estar distanciat dels gaznèvides i aliat als karakhànides que havien conquerit Transoxiana als samànides. La data de la seva mort és incerta però no fou abans del 1006 ni després del 1010.

## Bibliografia

* E. Sachau, Zur Geschichte und Chronologie von Khwârazm, Viena, 1873
* C. E. Bosworth, "ʿALĪ B. MAʾMŪN" a Encyclopaedia Iranica
# Çavuldur

Els Çavuldur (pot aparèixer també com a Djavuldur o Çawdor) són una tribu turcmana instal·lada parcialment a Coràsmia entre el segle XVi i el XVII i totalment al segle xviii. Per causa de les guerres dins el kanat de Khivà una part de la tribu es va desplaçar a la península de Mangixlak des d'on alguns clan van emigrar a les estepes del territori de Stavropol, però la major part va reconèixer al kan de Khivà i es va estendre dins el seu territori.
Modernament la tribu, ja totalment sedentària, habita la regió de Nukhus, dins la república autònoma del Karakalpakistan. Vers 1950 eren uns 25000.
# Marw al-Rudh

Merv, Merw o Marw al-Rudh (persa: مرورود o مروروذ, Marw-Rudh; àrab: مَرْو الرُّوذ, Marw ar-Rūḏ, ‘Marw del Riu’) també Petita Merv (persa: مرو کوچک, Marw-i Küčik; àrab: مرو الصغرى, Marw aṣ-Ṣuḡrà) fou una antiga ciutat a la riba del Murghab, al Gran Khorasan, al lloc on el riu abandona les muntanyes del Gharčistan (Ghardjistan) i entren a l'estepa, pròximes a l'actual població de Bala Murghab a l'Afganistan, capital del districte de Murghab i de la província de Badghis a l'Afganistan. Existia abans de l'islam amb el nom de Mavirot (en armeni Mrot) i hauria estat fundada per Bahram V (420–438). El 553 s'hi esmenta un bisbe nestorià. El 652 el governador sassànida local, Badham, es va convertir en vassall dels àrabs. Vers el 776 (govern de Humayd ibn Kutayba al-Tai (768-776) i Abu Awn Abd al-Malik ibn Yazid (776-777) Talakan i Guzgan estaven en mans del rebel kharigita Yusuf al-Barm al-Thakafi. Al segle X la regió era considerada pròspera i hi havia una gran mesquita i un mercat cobert. Segons al-Mukaddasi al seu temps (vers 980) encara depenia de la dinastia local dels shirs de Gharčistan, que hauria dominat la regió fins a la desaparició de la dinastia al primer quart del segle xiv. La dinastia fou vassalla dels seljúcides i Malik Shah I va fortificar la ciutat propera de Pandj-dih i Sandjar va construir les muralles de la ciutat. Els gúrides (Ghiyath al-Din Muhammad) van disputar la influència al Ghardjistan amb els xas de Coràsmia (Sultan Shah); el 1220 va caure en mans dels mongols però no consta que fos destruïda com moltes altres ciutats, si bé la raó per la qual es va escapar a la destrucció és desconeguda. S'esmenten reis del Ghardjistan fins al 1315, i la ciutat apareix abandonada i en ruïnes al final del segle.

## Bibliografia

* Enciclopèdia de l'Islam, VI, 602-603
# Kutlug Inandj

Kutlug Inandj fou un atabeg ildegízida, fill de Muhàmmad Pahlawan. A la mort del seu pare el 1186/1187 va rebre un feu al Djibal. La seva mare, Inandj Khatun, es va casar amb el nou atabeg Kizil Arslan Uthman i l'afavoria per la successió, ja que el seu nou marit no tenia fills.
Assassinat Kizil Arslan Uthman, segurament enverinat per Inandj Khatun, el 1191, Kutlug Inandj fou proclamat atabeg, però va haver de fer front al seu germanastre Nusrat al-Din Abu Bakr d'Arran i Azerbaidjan, que es considerava atabeg, i sobretot al sultà seljúcida Toghrul ibn Arslanxah que acabava de ser alliberat del seu captiveri a l'Azerbaidjan i havia obtingut suports per recuperar el poder. Nusrat al-Din Abu Bakr va consolidar el seu poder a Arran i Azerbaidjan, mentre Toghrul i Kutlug Inandj disputaven el Djibal. El 1192 Toghrul va derrotar a Inandj i al seu germà germà Amir-i Amiran i va dominar la major part del Djibal.
Els dos derrotats, havent perdut quasi tot el Djibal, van intentar combatre a l'Azerbaijan i Arran contra Abu Bakr i foren derrotats el 1193. Kutlug Inandj va fugir al Djabal on amb el suport del xa de Coràsmia Ala al-Din Muhammad va aconseguir finalment eliminar a Toghrul; les tropes corasmies van matar el sultà seljúcida durant la seva segona incursió el 1194. Kutlug va rebre el territori del Djabal com a feudatari del xa de Coràsmia però algun temps després fou assassinat pels general corasmi Miadjuk. El 1195 Hamadan, Qazwin i Isfahan havien passat al califa an-Nàssir (abbàssida), el gran rival dels corasmis, i el poder a la resta del Djibal va quedar en mans dels ghulams pahlawanites.
Per la seva banda Amir-i Amiran es va enfrontar altra vegada (1193) a Abu Bakr ara amb el suport del xirvanxah i de la reina Tamara de Geòrgia, i va obtenir la victòria prop de Gandja que va ocupar, però Abu Bakr va poder fugir cap a Nakhtxivan. Amir-i Amiran va morir al cap de poc i Gandja es va sotmetre llavors altra vegada a Abu Bakr.

## Bibliografia

* Ármin Vámbéry, History of Bokhara from the Earliest Period Down to the Present. Henry S King & Co. Londres. 1873